Савік Шустер про нову книгу, українських президентів і загрозу, яка нависла над Україною - 112 Україна\nГоловна проблема України – люди почувають себе приниженими. Країні потрібна соціальна революція\nВідомий журналіст, телеведучий Савік Шустер у програмі "Гордон" на телеканалі "112 Україна" розповів про те, чим займався після закриття проекту в Україні, про свою книгу, проблеми України, а також про те, коли зможе повернутися на телебачення\nГордон: Доброго вечора. У прямому ефірі програма "Гордон". Мій сьогоднішній гість – С вік Шустер.\nСавіку, доброго вечора. Я зазвичай, коли уявляю гостей, починаю говорити, хто вони. А вам говорити не треба: Савік Шустер – це бренд. Я безмірно радий бачити вас знову в Києві. Ви – видатний журналіст, один з орієнтирів у професії для будь-якої людини, в тому числі й для мене. І свободу слова в Україні, по правді кажучи, принесли саме ви. Без вашої програми і без вас я розвитку демократії в Україні не уявляю.\nЯ побачив трошки іншого Савіка Шустера. З чим пов'язана така зміна в іміджі?\nШустер: Я хотів себе побачити іншим. Або я хотів подивитися, як я виглядаю інакше. Раптом я усвідомив, що у мене волосся росте. Я писав книгу в Південній Індії та на Близькому Сході. Я поїхав з Європи. Я почав це в Україні, продовжив в Італії. Я вирішив поїхати до Індії, а потім на Близький Схід.\n- Скільки часу ви вже не в українському телевізійному просторі?\n- З кінця 16-го року.\n- Хто винен у тому, що вас немає на українських телеекранах?\n- Давайте-но не будемо говорити про те, хто винен. Давайте говорити про те, що робити.\n- Треба міняти, гадаю, правила гри, треба міняти правила телевізійного ринку, треба зовсім інакше ставитися до нашої професії, і тоді буде можливим те, що ми все називаємо свободою слова.\n- Те, що ви не в українському телевізійному просторі, це плюс для вас чи мінус?\n- Звісно, це мінус. Втрачаєш певний контакт, втрачаєш навички. Прямий ефір – це свобода, тому що не приховаєш нічого. Не прикрасити, не сховаєш. І ось цієї свободи, цього вільного спілкування з людьми, розуміння країни, розуміння її душі, розуміння її дихання – ось цього мені бракує. Це правда.\n< iframe width="100%" height="382" src="https://www.youtube.com/embed/A48O-H3qGCk" frameborder="0" allow="autoplay; encrypted-media" allowfullscreen>\n- Я тримаю в руках вашу книгу, яка вийшла буквально днями. Я вдячний вам за те, що ви мені її надіслали. Мені дуже сподобалася ця книга, я всім раджу її прочитати. У ній речі, без яких розуміння України буде неповним. Я багато нового там для себе побачив. Ви презентували цю книгу в Києві. Ви мені колись сказали, що хочете назвати мемуари, якщо вони у вас будуть, "Мама всегда права". Чому ви передумали і назвали цю книгу інакше?\n- Тому що це не мемуари. Я вважаю, що це дуже серйозне наукове дослідження, написане, з мого погляду¸ доступною мовою. Найскладніше було – написати доступною мовою, зрозумілою для всіх. Це перша в історії карта емоцій однієї країни. Пояснити, що це таке, розповісти і привернути увагу читача, змусити його спробувати зрозуміти – дуже складно. Тому я намагався писати це дуже доступною мовою і весь час виходячи з мого особистого досвіду. Я ним ділився. Я ділюся своїми думками, своїми висновками. Люди можуть не погоджуватися. І добре. Що більше таких незгодних людей я почую, тим краще. І тоді в наступних виданнях я це виправлю. Але вона щира, вона реальна, як я це розумію, як я це бачу. Щойно я її побачив, як я відчув себе абсолютно голим.\n- Ви самі писали чи хтось допомагав?\n- Допомагали, звісно. І коли я проводив дослідження, підбивав деякі підсумки, робив всі розрахунки, і потім, коли я вже мій стиль намагався робити простішим, звісно, мені допомагали люди. Але це настільки оригінальна ідея, що за мене її написати ніхто не може. Це нереально просто.\n- Півтора року вас не було в Києві. Чим весь цей час ви займалися?\n- По-перше, звісно, роботою над книгою. Це пекельна праця. Узагальнення всієї статистики, яка у мене була, а це 5 тис. осіб, мій досвід досліджень. І всі ці дані треба було дуже ретельно класифікувати, потім проаналізувати, осмислити і пояснити. А далі я ще займався кіно. Я створив дуже хорошу телевізійну групу в Південній Індії, із талановитих хлопців, і почав працювати над документальним фільмом.\n- Це фільм про витоки нашої культури. Індія – це дуже серйозна частина того, що ми є сьогодні. Індія – як Греція, вона сучасна і не пам'ятає того, що було. Як греки сьогодні не пам'ятають того, що вони були великими. І я разом з ними шукаю ці витоки. І їм це цікаво, і мені це цікаво. Ми знаходимо спільну мову. Я почав вивчати санскрит. Мені треба було побудувати дуже складні декорації. Почався сезон дощів, половину декорацій знесло, і мені довелося закрити. Продовжу зйомки у вересні.\n- На мій погляд, ви людина з найвиразнішим в Україні мовчанням. Коли камера показувала вас камерою крупним планом, вам необов'язково було щось говорити. Ви ніколи не думали зніматися в кіно? Зіграти якусь роль, можливо, навіть самого себе?\n- Зіграти самого себе? Ніхто цих сценаріїв поки не пише. Це не від мене, це від режисера залежить. Якби мені запропонували роль слідчого, скажімо, у Львові 20-30-х років, то таку роль я б зіграв залюбки.\n- Тут ви – суперстар. В Італії, в Південній Індії, на Близькому Сході ви звичайний громадянин. Услід не озираються, автографів не беруть. Вам нудно там не було? Вас це не пригнічувало?\n- Вже ні. Зоряна хвороба, коли ти звик до того, що тебе впізнають, і тобі це приємно, – це зникло досить швидко. Це було боляче. Я не думав, що це буде так боляче, такий різкий відхід з публічної сцени. Я ж не народився на телебаченні. Я народився в друкованій журналістиці. Пройшов через всі етапи журналістики: преса, потім радіо, потім телебачення. Тому я думав, що у мене як у людини, ненародженої в екрані, не буде ломки. А виявилося, що ломка була, і було боляче. Навіть не стільки, що люди не впізнають, скільки ти не почуваєшся настільки значущим, наскільки ти був.\n- Чим ви заглушали цю ломку? І чи заглушали?\n- Написанням цього. Роботою над цим. Вона все ж таки наукова. Зараз я у процесі написання наукової статті англійською мовою, яку я хотів би опублікувати в хорошому західному (на кшталт оксфордського) журналі із соціології чи психології, тому що ця робота на те заслуговує.\n- Ви стали родоначальником нового жанру.\n- Це правда, так.\n- Можна захищати дисертацію на цьому.\n- Я б хотів. Я, напевно, це робитиму. Це зовсім інше. Треба йти в щось, що зовсім відрізняється від того, що ви робили раніше.\n- Ви кілька днів тому летіли до Києва... Щось тут (показує на серце) відбувалося?\n- Я летів додому. Від самого початку, тільки-но я увійшов у літак і на мене з посмішкою подивилася стюардеса, я зрозумів, що не такий вже я невпізнанний, і мені полегшало.\n- В Італії та в інших країнах, де ви бували за ці півтора року, за українськими подіями ви стежили?\n- Звісно. Але за великими подіями, не за цими всіма чварами. Є певні важливі події, які потрапляють на перші шпальти газет. Не тільки українських, а й західних або близькосхідних і газет Індії.\n- Україні кінець чи ще ні? Моя думка: у нас відбувається шизофренія. Такого з нашою країною не може бути в принципі. А воно відбувається. Щось врятує або вбереже Україну?\n- Я не знаю, це шизофренія або щось інше. Я не дуже вірю в ці хвороби душі. З мого погляду, Україні трохи часу залишилося. Це безсумнівно. Що загрожує? Я коли дивлюся на ту карту емоцій, яку я склав, звісно, Україна дуже розколота країна. І, звісно, Україні загрожує найнеприємніше. Вихід, звісно, є. Це просто бажання, розуміння, що стан речей є таким, що треба дуже швидко ухвалювати рішення. Головна сьогодні проблема України: люди (в абсолютній більшості областей) почуваються приниженими через умови, в яких живуть, через несправедливість, яку вони спостерігають щодня. І це треба виправити негайно. Тому я кажу: соціальна революція. Я б сказав, еволюція, але для еволюції немає часу.\n- Ви висловили дуже цікаву думку, що кожному громадянину України держава щомісяця має сплачувати по 3 400 грн.\n- Якщо б це була моя ідея, я б зараз негайно вас попросив номінувати мене на Нобелівську премію. Але це не моя ідея. Це ідея швейцарських молодих людей, і, в принципі, зараз це ідея всієї Європи, Австралії, США тощо, тому що всі розуміють, що настає абсолютно нова епоха життя. І коли ви запитуєте у людини "Де ти працюєш?", це вже не має ніякого сенсу. Можу працювати – можу не працювати, тому що технології замінюють робочі місця. 10-15 років тому ми не думали, що в наших руках телефон стане інструментом світової глобальної політики. І через ті ж десять років виявиться, що у нас робочий тиждень буде два дні на тиждень, працювати буде 15% населення. І це нормально, так розвивається життя, так розвивається виробництво. Всі це починають розуміти, а в Україні цього не розуміють. І люди починають говорити про безумовний базовий дохід як про абсолютно необхідну міру для збереження стабільності. Революції звідки починаються? 17-й рік: солдати сидять в окопах, гниють, євреї живуть у смузі осілості. Дивимося на Німеччину 20-30-х років: принижений народ, принижена еліта. Відбувається те, що відбувається, – знаходять собі ворога. Головне – знайти собі ворога. Тому я пропоную піти цим шляхом: 3 400 грн – це дві мінімальні зарплати. Швейцарці порахували, що у них виходить 2,5 тис. дол. на дорослого і 625 – на дитину. Це означає, що людина від народження до моменту смерті отримує гроші. До 18 років вона отримує 625 дол., а далі – 2 500. Все.\n- Так це комунізм.\n- Це не комунізм, це просто нормальне бачення майбутнього. А що такого поганого в комунізмі? Коли ми говоримо "комунізм", ми говоримо: прийде Ленін. Не прийде Ленін. Це не комунізм, це просто гідне життя для кожного.\n- Україна в змозі взяти для кожного українця 3 400 грн на місяць?\n- Коли ви мені це питання ставите, ви принижуєте себе і мене. Найбільша країна в Європі, потенційно реально багата приходить і каже: а де мені взяти гроші? Це смішно. Албанія – маленька країна – собі цього не дозволяє. Боснія і Герцеговина собі цього не дозволяє. Ніхто не дозволяє собі сказати: у мене грошей немає.\n- Може, треба припинити красти?\n- Це один із виходів.\n- Скажіть, Путін у Росії назавжди?\n- Такий, як Путін, або Путін, гадаю, надовго. Не має ніякого значення, 24-й рік або не 24-й. Якщо знадобиться – він залишиться, а якщо він не залишиться, то прийде інший, який не буде кращим, безсумнівно. "Краще" – не буде ліберальним демократом.\n- Тобто над нами ця карма нависла, і вона висітиме?\n- Росія загалом дуже талановита країна. І в Росії є дуже велика кількість неординарних людей. Була Болотна, зараз була ще одна акція протесту. Я просто боюся того, що російська влада заштовхне в такий глухий кут цю протестну частину народу, що почнуться крайні заходи. Політичне насильство не народилося в Німеччині або в Італії. Це є частиною культури. І те, що робить зараз російська влада, – вона просто штовхає людей в цей напрям. Їм це, напевно, треба, щоб зберегти себе. Адже на насильство відповідають насильством.\n- А війна у нас коли-небудь закінчиться, як ви гадаєте?\n- Гадаю, що так. Війна, звісно, це велика загроза – люди гинуть і вмирають щодня. Але наша головна проблема це те, що країні треба створити таке життя й умови, щоб були стимули цю війну припинити. А сьогодні немає стимулів цю війну припиняти.\n- За час вашого перебування за кордонами України хтось з українських олігархів з якимись пропозиціями вам телефонував?\n- Не з олігархів. Була одна пропозиція – працювати на проекті. Я просто відмовився, я не хочу працювати з олігархами.\n- Незабаром в Україні вибори. Напередодні виборів хтось з українських політиків, топових, робив вам якісь пропозиції?\n- Ні. І це мене не цікавить, і я взагалі на цю тему розмовляти не хочу. Ми намагалися робити канал – не олігархічний, незалежний. Канал, який би сприяв розвитку середнього класу, який допомагав би чесному бізнесу, який допомагав би людям креативним, який показував би позитивні сторони. Це ж дуже важливо показувати позитивні сторони підприємливих людей, людей з ініціативою, активну частину суспільства. І саме та частина суспільства, яку ми вважали активною, нас не підтримала, бо вони побоялися. Їм влада загрожувала. Я маю на увазі всіх цих підприємців, які могли б стати реальними акціонерами, перетворити це на якесь суспільне телебачення. Тому я сьогодні не розглядаю пропозиції, які, як я вважаю, рано чи пізно перетворяться на чергову пастку.\n- Ваша програма буде виходити в українському телеефірі? Від кого це залежить?\n- Якщо я скажу, що це залежить від суспільства, від загальної ситуації, то це не сказати нічого. Я вважаю, що для того щоб Україна зберегла себе, для того щоб тут почалися якісь паростки громадянського суспільства, щоб взагалі почало формуватися суспільство (бо суспільства немає) і цивільні еліти, для цього треба змінювати абсолютно все. Ось ця еліта, політико-олігархічна, яка зараз, яка 25 років вже...\n- ... на смітник історії.\n- Не будемо називати звалищем, щоб їм не було прикро. У будинок відпочинку.\n- Хто має стати президентом України, щоб ваша програма виходила в ефір?\n- А ти впевнений, що Україні потрібен президент?\n- Я абсолютно впевнений, що він їй не потрібен.\n- Тому що це ж не президент. Ми живемо в абсолютно абсурдній орвеллівській країні. Ми говоримо: у нас парламентсько-президентська республіка. І що це таке? У нас президент, який гарант. Гарант чого? Я не про нинішнього президента говорю, я взагалі кажу про президента. Народ, зрештою, двічі довів, що він може захистити свою гідність. Вдруге він навіть і кров пролив. Народ довів, що він може захистити цілісність країни¸ а рішень ухвалювати він не має права. Ви, хлопці, йдіть на фронт, на Майдан, а рішення прийматимемо ми. Ми за вас все вирішимо. І народ чомусь з цим погоджується. А це неправильно. Тому це не питання – парламентська республіка, президентська республіка. Цього питання в тій же Швейцарії не ставлять. Підійдіть там до будь-якого громадянина і запитайте: ви яка республіка – парламентська чи президентська? І ви можете навіть чотирма мовами це питання поставити – вони все одно дивитимуться на вас дуже дивно. Це ж не від цього залежить. Народ ухвалює рішення, якщо треба ухвалити. Є зрештою референдум. Чому Україна не може стати прикладом? Війна закінчиться тоді, коли Україна стане прикладом для Росії.\n- Хто був кращим президентом України за всі 27 років незалежності?\n- За Кравчука я не жив, за Леоніда Кучми я не жив, тому не можу сказати. Для мене із трьох, за яких я жив, це, безсумнівно, Віктор Андрійович Ющенко. Я приїхав в Україну з Росії, і коли я почув в Україні, що газ – це президентський бізнес, я подумав: знову те ж саме? Знову назад туди? Ось це треба припинити. Але з усіх президентів – безсумнівно, Віктор Андрійович Ющенко. У моїй професії це точно.\n- Ви в українську політику підете?\n- Ні. Я пропоную безумовний базовий дохід. Я кажу, що це має бути ініціатива знизу. Я вважаю, що це реально, і це має бути справжній національний соціальний рух. Я б таке робив. Я не хочу йти в цю політику. Коли ми все домовимося, що політик служить народу... Коли я вступав на медфак, я говорив, що я хочу лікувати людей, тому що я страждаю, коли я бачу, що людина відчуває біль. Мені це неприємно. Я хочу допомогти їй позбутися болю, тому я хочу бути лікарем. Я хочу бути політиком, тому що я хочу, щоб люди жили краще.\n- Але у нас хочуть бути політиками з іншої причини.\n- Я з цієї причини політиком бути не хочу, тому що мене це не цікавить. Я стільки інших захопливих речей у світі знаю, якими я міг би натомість зайнятися.\n- Ви собі не видаєтеся дуже наївним і занадто романтичним?\n- Звісно. Тільки романтики роблять історію.\n- Стільки років спілкуватися з політиками вищого, першого ешелону. Ви нарешті зрозуміли, що практично всі вони негідники?\n- Ну вони ж не народилися такими. Скажіть, Михайло Сергійович Горбачов негідник?\n- Він був романтиком спочатку. А зараз він перетворився для мене на незрозумілу людину.\n- Це вік. Хвороби і вік.\n- А те, що він сьогодні говорить, що Путін зробив правильно, окупувавши Крим? Політики, романтики, люди. Обама. Він романтик? Романтик. Я його поважаю. Ганді. Я зараз провів в Індії 8 місяців. Я дуже багато говорив про Ганді. Хорошого і поганого я чув про нього. Гарного в тому сенсі, що він зробив сучасну Індію, звільнив Індію від колонізаторів і що він це зробив шляхом ненасильства. З іншого боку, багато хто вважає, що конфлікт між мусульманами він зародив. Але це людина, яка своєю душею і своїм тілом змінила не тільки континент. Ганді змінив наше розуміння, наше відчуття. Я вірю в таких романтиків – я такий самий. Я вірю, що таке можна зробити особистим прикладом, бажанням, енергією.\n- Невипадково ж Путін сказав, що після смерті Ганді тепер уже й поговорити нема з ким.\n- Путін, звісно, фантастичний чоловік, тому що він псує все. Все, що є світле, цивільне, чисте – він все може зіпсувати. Він це вміє робити. Щоправда, він має хороших послідовників в Україні. Слово "реформа" – це лайка, "демократія" – лайка, "ліберальна демократія" – ще гірше, ніж мат.\n- Кимось із політиків в Україні ви зачаровувалися?\n- Хто з українських політиків сьогодні подобається вам найбільше?\n- Не можу сказати. А кого ми бачили в дії?\n- Хто з олігархів справив на вас найяскравіше враження?\n- Так, як принизив нас, наш канал і мене в тому числі Коломойський, нас не принижував ніхто. Виключити з ефіру за 20 секунд до початку – це треба придумати. Це вражає. Але коли ми говоримо про людей, ми ж хочемо говорити про певний рівень. Джон Кеннеді вимовляє слова: "Не просіть у країни, а зробіть що-небудь для країни". Є сьогодні в Україні політик, який так може сказати народові? Й оскільки немає, то кого мені поважати?\n- У чому секрет вашої харизми і вашого успіху?\n- Я працював, я пройшов через дуже багато що, я завжди боровся за виживання в моїй професії, багатьма мовами. Але справа не в цьому. На радіо, на телебаченні я зрозумів одну дуже важливу річ: найголовніше – це ідея формату. Люди мають зрозуміти, що ви робите, яку ідею, емоцію, думки ви доносите. Найважливіше – мій формат. Мій формат – це ключ до мого успіху. А якби я повернувся на телебачення і не робив формат, який я робив, то я б присвятив більшу кількість часу пошуку іншого правильного формату.\n- Ваша мама завжди мріяла, щоб ви були таким же, як Ларі Кінг. Ви вже такий же, як Ларі Кінг, чи краще?\n- Звісно, я краще.\n- У футбол ви ще граєте?\n- Я два дні тому був на "Олімпійському" – начальнику нашої служби безпеки пенальті забив. І відтоді ще трошки шкутильгаю. Але я дуже люблю футбол. Граю я не дуже часто. Футбол – це моя пристрасть. Це ніколи не піде.\n- Я дивився фінал разом з арабськими хлопцями. Ви дивитеся матчі "Ліверпуля", і не треба навіть дивитися на екран: коли вибухає місто – це означає, що Салах забив гол. Це – символ, тому, звісно, я вболівав за "Ліверпуль". І коли він зазнав цієї травми, я вирішив, що це величезна несправедливість.\n- Як араби до вас, єврея, ставляться? Між вами немає непорозумінь?\n- Розумієте, якщо нам знімати труси, то там нічого не видно – ми однакові.\n- До того ж араби схожі на євреїв.\n- Вони ж семіти.\n- Зараз ви самотні чи ваше серце зайняте?\n- Моє серце вільне.\n- У вас є дівчина, супутниця?\n- Одна? Ні. Я не впевнений, що нині я готовий до відносин. Мені зараз дуже подобається моє життя. Фільм в Індії, книга в Україні. Можливо, я напишу цю наукову статтю в Англії і поїду туди, а потім, може, до Америки. Вивчаю санскрит, потім хочу трошки попрацювати над собою англійською мовою. Я якось почуваюся дуже вільно.\n- Мене часто запитують, коли Савік Шустер повернеться в Україну. Я пропоную вам відповісти на це питання особисто.\n- По-перше, я хочу приїхати в Україну у вересні, поїздити країною і обговорити мою книгу. Дати людям можливість її прочитати і у вересні зробити тур країною, реально поговорити і зрозуміти, чи прийнятною є ідея, подобається – не подобається, що можна змінити. І навіть цю книгу змінити, почувши те, що говорять люди. Тож в Україні я все одно буду. А проект – коли будуть умови для гарного громадянського громадського проекту. Я не хочу буцатися з владою, з олігархами. Набридло гаяти життя на дурниці. Набагато цікавіше займатися чимось іншим.\n- Я дуже вдячний вам за інтерв'ю. Повертайтеся, Савіку.\n#Савік Шустер #Гордон\nЯк сім'я Савіка Шустера святкує 9 травня? 23:45 09.05.2019\nЧи може Шустер уявити, скільки людей зараз в Україні? 00:04 12.05.2019


Генсек ООН закликав Радбез ухвалити резолюцію щодо корейської кризи — 5 канал\nГенсек ООН закликав Радбез ухвалити резолюцію щодо корейської кризи\nЯкнайшвидше ухвалити резолюцію щодо корейської кризи закликав Раду Безпеки генсек Організації Об`єднаних Націй Пан Гі Мун. І наголосив - Китай не повинен блокувати її, якою б вона не була.\nПіднебесна є постійним членом Радбезу і має право вето. Політологи зазначають, що Пекін не зацікавлений у нових санкціях проти Північної Кореї та, швидше за все, виступатиме проти них. Але Пан Гі Мун чітко дав зрозуміти, що міжнародна спільнота не може проігнорувати висновки міжнародної комісії. Вона звинуватила Пхеньян у затопленні південно-корейського корвету "Чхонан", коли загинули 46 моряків. А Сеул напередодні запровадив економічні санкції проти північного сусіда.\nПан Гі Мун, генеральний секретар ООН: "Мене надзвичайно стурбували висновки міжнародної комісії. Цей інцидент стався у час, коли йшли перемови про активізацію мирного процесу на півострові. Сподіваюся, Рада Безпеки ухвалить рішення для подолання політичної кризи в регіоні".\nПоліцейські та військові штурмують резиденцію наркобарона на Ямайці\nІндекс Української біржі обвалився ще на 9%


Проповідь на неділю 3-тю по Зісланні Святого Духа, про світле око — Християнський портал КІРІОС\nПроповідь на неділю 3-тю по Зісланні Святого Духа, про світле око\nОпубліковано: Субота, 23 червня 2012, 00:00 | Перегляди: 6048\nКрок за кроком веде нас Церква через Апостольський піст до пізнання великої і радісної її таємниці, а, отже, і нашої перспективи присутности в ній. Якщо в попередні неділі ми слухали євангельські уривки про покликання апостолів, про першу Церкву, згадуючи вихідний день у творенні Церкви – зіслання Святого Духа на апостолів, то сьогодні, у третю неділю по зісланні Святого Духа, нам пропонується зазирнути всередину самих себе, зазирнути і побачити: чи ж маємо ми всередині те світло, яке в день П’ятдесятниці Господь посилає нам (Мт. 6:22-23)? Євангеліє під світлом розуміє, безперечно, благодатні дари Святого Духа.\nВажко нам провести цей самоаналіз, важко критично оцінити себе. Але, насправді, Господь відкриває нам таємницю того, як можна легко дізнатися, чи є ми християнами чи ні. По тому, яким ми бачимо довколишній світ.\nЯк по-різному сприймався навіть той рясний дощ, який падав у ці дні! Хтось заходив додому похмурий і казав: «Знову цей дощ, нічого не вродить на городі. Не хочеться йти на роботу, хочеться спати з ранку до вечора…». А хтось інший заходив і радісно говорив: «Послав Господь дощик. Нарешті, хоч цього року не буде такої спеки. І город не треба поливати – його дощ намочив!». І хоча не був зовсім правий ані перший, ні другий у своїх відгуках про погоду, нам приємніше було чути другого.\nЦе ж ідеться тільки про погоду. А як ми самих себе сприймаємо в світі? Як по-різному можна бачити одну й ту саму людину, в якій хтось помітить суцільні недоліки, а інший зуміє в ній виявити приховані чесноти!\nМи виявляємо свою християнську зрілість у тому, як уміємо сприймати добро своїми духовними й тілесними очима. Якщо ми не вміємо бачити добра, не вміємо бачити того, що Бог нам дає через події в довколишньому світі, через зустрічі з іншими людьми, - чесноти, взірець яких приносять інші люди, - тоді ми насправді не є християнами. Ми тільки вдаємо їх. І коли всередині нас утворюється темрява, коли нам не хочеться жити, коли ми заходимо в кризу, безвихідь, сваримося з усіма, звернімо увагу на наші очі. Чи не вони сприймають довколишній світ як суцільну темряву і проєктують її всередину?\nВміння мати світлі очі означає мистецтво бачити добро довкола і приймати його в себе, творити тим самим свій власний внутрішній світ. Коли ж ми дивимося похмурими очима, ремствуємо на все, що зустрінеться нам у житті, засуджуємо тих, кого зустрінемо, коли ми постійно невдоволені, то замість внутрішнього світу утворюється в нашій душі такий собі темний, зацвілий льох, - такий, у якому картопля пліснявіє і гниє, і нічого не можна зберегти цілим. Туди навіть страшно зайти, бо там жаби стрибають, і старшій людині тільки з ліхтариком та ще з онуком можна туди спускатися. Ось таким може стати наш власний внутрішній світ.\nСьогоднішнє Євангеліє не хоче нас переконати в нашій негідності звання християнина. Ні! Воно закликає нас відкрити свої очі: ніби ляду запліснявілого льоху, ніби вікна в занедбаному домі. Євангеліє закликає побачити добро довкола себе, сприйняти його і транслювати це добро у світ, вміти давати надію і радість іншим людям. В цьому саме і полягає покликання нас як християн: відкривати собі й іншим людям початок Царства Небесного на землі. Бо воно не тільки в майбутньому. Відколи Христос прийшов до нас, Він почав уже серед нас творити майбутнє Небесне Царство. І сяйво його проймає увесь світ. Тільки треба мати чисті і світлі очі, щоб побачити його, прийняти в свою душу і осяяти неземним сяйвом цього Небесного Царства, благодатним світлом дарів Святого Духа свій внутрішній світ. Амінь.


У столичному метро надають гуманітарну допомогу 15 тис. киянам - kyiv-future.com.ua\nУ столичному метро надають гуманітарну допомогу 15 тис. киянам\nПротягом кількох днів поспіль у столичному метро перебувають сотні людей. У багатьох із них уже закінчилися продукти, ліки, засоби гігієни, тому їм вирішили допомогти волонтери. Про це повідомив начальник київського метрополітену Віктор Брагінський. Більше на kyiv-future.com.ua.\nВнаслідок російської військової агресії метро Києва стало головним притулком для жителів столиці. Вони сидять прямо на сходах або на пероні біля колій. Також на станціях можна всюди побачити ковдри, сумки, пакети…Люди взяли із собою найнеобхідніші речі та продукти, яких наразі у деяких залишилося дуже мало або зовсім немає. У зв’язку з цим небайдужі вирішили надати їм гуманітарну допомогу.\nВолонтери спільноти «Солом’янські котики» разом із співробітниками мережі магазинів «АТБ» доставили до сховищ підземки товари для забезпечення базових потреб населення, а саме: продукти, засоби гігієни, ліки, воду і навіть корм для домашніх тварин.\n«Зараз усі ми — одна українська сім’я! Ми тримаємо оборону проти найбільшого агресора у світі, віримо, що нас підтримують світові партнери та ми разом переможемо!», — повідомив Брагінський.\nДоставка продуктів і інших товарів здійснюється цілодобово, щоб кожна людина могла комфортно себе почувати і при бажанні побути довше в метро. Нагадаємо, що в день воно працює як транспорт, а під час комендантської години як укриття. Працівники київського метрополітену радять усім, хто бажає залишитися на ніч в метро, брати із собою теплі речі та продукти, особливо жінкам з дітьми та пенсіонерам.


Єврейський цвинтар-кіркут (м.Буськ, Львівська обл.): карта, фото, опис\nДатування 1520 р. – XX ст.\nАдреса вул. Т. Шевченка, 10-18\nМатеріал \_ Стан земля, мур \_ критичний\nЄврейський цвинтар у м. Буськ був заснований ще у XVІ ст., адже єврейська громада у Буську існувала ще з тих часів. Згідно з переписом 1864 р., євреї складали приблизно третину населення Буська. Вони проживали переважно у центральній частині міста і мали у своїй власності більшість місцевих крамниць. Поруч із ринковою площею вони звели велику синагогу, котра теж збереглася донині і є обов'язковим пунктом відвідин для туристів у місті. Окописько ж займає територію на схилі між річкою Солотвинка та вулицею Тараса Шевченка, на відстані 1км (по прямій) від центру міста. Як правило, юдеї закладали свої некрополі на пагорбах, однак Буськ за своєю природою – переважно рівнина, тому й було вибрано це місце. На протилежному схилі стоїть невелика, унікальна за своєю будовою старовинна дерев'яна церква св. Параскеви. Між цими двома пам'ятками є стежка, яка веде через кладку на річці. Заохочуємо читачів пройтись пішки цією стежкою, або ж прогулятися сюди із центру міста вулицею Сонячною або Шкільною. Місцевість найзвичайно мальовнича та фотогенічна, лише ранньою весною вона може бути непрохідна, адже долину річки затоплює.\nЗа своїм обсягом кіркут вельми великий, біля 1.5га (хоча звісно ж не настільки гігантський, як наприклад у Бродах), розкинувся на декількох пагорбах, деякі з цих поховань сягають майже до житлових будівель. Однак, у наш час частина могил вже є знищеними, а деякі з них вросли у землю, плити сильно похилились або майже впали. У 2004 році тут було встановлено невеликий охоронний знак, додаткових позначок та огороджень, що свідчили б про те, що це – цвинтар, нема. Історики стверджують, що цей цвинтар – найстаріший на території України та один із найдавніших у Східній та навіть – Центральній Європі. Його виникнення датують ще 1520 р. згідно з чинною епітафією, яку можна прочитати на одній із збережених мацев (надгробних плит).\nСеред найбільш поширених на цвинтарних надгробних плитах є зображення левів; також тут можна побачити зображення ведмедів з квітучими галузками у лапах та ведмедів, що несуть на жердині виноград; білочок, які гризуть горішки біля символічного Дерева Життя, а також – двоголового орла, що в даному випадку символізує дуалізм Господа – Суворість і Любов. На надгробках можна прочитати поетичні епітафії та натрапити на оригінальні вишукані барельєфи. Найпопулярнішим на надгробних плитах є зображення лева, який уособлює єврейський народ. Лев – символ роду юдейського, на мацевах видніються зображення цих тварин як поодинці, так і парами. Тут також можна побачити досить багато зображень одного із головних символів євреїв – менору (золотий семисвічник).\nКіркут у Буську Львівської області вважається унікальним єврейським кладовищем, одним з найдавніших на території України та Східної Європи і належить до визначних пам'яток архітектури та історії України. Він є (звісно, все у порівнянні!) один із краще збережених на Львівщині, перегукуючись з кіркутами, наприклад, у Немирові, Роздолі, Старому Самборі чи вже згаданих вище Бродах. Переважна ж більшість таких некрополів була майже повністю знищена – на них стоїть лише одна сучасна каплиця чи пам'ятний знак або й узагалі територія порожня.\nЄврейський цвинтар у Буську\nДолина річки Солотвина\nСтежка уздовжі річки Солотвинка\nЄврейський цвинтар у Буську. Надмогильна плита\nНижня частина некрополя\nКікрут у Буську. Мацеви\nБільшість мацев сильно похилились\nПам'ятний знак на єврейському цвинтарі у Буську\nБуськ. Єврейський цвинтар-кіркут\nВигляд із іншого берега\nВид із пагорба на протилежний берег. Між деревами - церква св.Параскеви\nБуськ. Єврейський цвинтар\nНижня частина кіркута біля річки


«Політичні гойдалки» Луцької міської ради | ВолиньPost\n«Політичні гойдалки» Луцької міської ради\n25 лютий, 2017, 10:03\nОдразу дві сесії Луцької міської ради, які запланували на 24 лютого, наочно показали, наскільки емоційним та принциповим є конфлікт між командою міського голови Миколи Ромаюка, який, на жаль помер, і командою Ігоря Палиці. При цьому депутати займалися відвертим саботажем, кричали, вдавалися до кулуарних переговорів та емоційних перепалок.\nПісля смерті міського голови впродовж 15 днів повинна бути зібрана сесія міської ради, де мають оголосити про факт смерті. Після цього секретар міської ради має почати виконувати обов’язки міського голови. Секретар Луцькради Юлія Вусенко спочатку оголосила таку сесію (19-у) на 22 лютого 2017 року (через 19 днів), проте через траур в місті перенесла її на 24 лютого на 12:00. При цьому вже на 13:00 цього ж дня була оголошена чергова сесія ради, яка вважається 20-ою в нинішній каденції ради.\nЕмоції напередодні цього дня підігрівав той факт, що фракція «Укроп» вирішила винести на порядок денний рішення про припинення повноважень секретаря Юлія Вусенко. І саме 24 лютого вони могли збирати голоси, аби проголосувати за це.\nНатомість їх опоненти наполягали, що в такому випадку буде порушений принцип безперервності влади, адже не буде кому підписати рішення про зняття секретаря (його має підписувати секретар або міський голова). Проте укропівці та наближені до них депутати наполягали, що підписати його може будь-який депутат, якого оберуть головувати на засіданні.\nСесія 24 лютого розпочалася не так, як цього очікували більшість спостерігачів. Фракції «Укроп», «Батьківщина», депутати Євген Ткачук, Олександр Козлюк та Андрій Авраменко, ймовірно, навмисне не прийшли на 12-у годину. Хоча не виключаємо, що у когось із депутатів справді були важливі причини, для фракцій у повному складі це малоймовірно. З’явилися вони на сесії лише на 13-у годину та поставили свої підписи у бланку реєстрації лише на 20-у сесію. Також о 12:00 не було в сесійній залі Наталії Бунди, однак її колеги по фракції повідомили, що вона перебувала в будівлі міськради і не встигла на 12:00 через робочі питання.\nЮлія Вусенко не змогла розпочати засідання, адже «Укроп», частина «Батьківщина» та «Солідарності» відмовлялися вставляти картки у систему «Віче» до того, як вона уточнить, яку сесію розпочинають: 19-у чи 20-у.\nНатомість «Укроп» пропонував просто пропустити позачергову 19-у сесію і офіційно заслухати повідомлення про смерть міського голови першим питанням на 20-у. Проте немає гарантій, що його там готові взяти до уваги чи навіть включити у порядок денний.\nТакож вони закидали Вусенко той факт, що вона до сесії вже надіслала повідомлення про смерть у Верховну Раду і надто пізно скликала таку сесію. Адже саме у Верховній Раді нардепи мають призначити перевибори міського голови на підставі цього документу.\nНатомість депутат від «Солідарності» Артем Запотоцький запропонував через такий системний саботаж з боку двох фракцій (а без них не вистачало голосів, щоб почати сесію), відмовитися від електронної системи та голосувати в міськраді руками. Таким чином присутність укропівців та білосердечних зможуть засвідчити без їх карток. Як аргумент на користь того, що сесія почалася, він наводить те, що фракції офіційно заявляли про 3 перерви (перерви можуть в засіданні сесії).\nПроте «головний юрист» ради Олександр Рачков стверджує, що 19-а сесія не розпочалася через відсутність 22 голосів у бланку реєстрації та 22 карток в пультах під час електронної реєстрації. Хоча офіційний юридичний висновок він так і не встиг оголосити на сесії.\nУ підсумку через такий «клінч» Юлія Вусенко оголосила перерву в засіданні. Про час і місце депутатів обіцяли повідомити додатково. Проте на таку перерву не відреагували фракції «Укроп», «Батьківщина», депутати Андрій Авраменко та Олександр Козлюк. Вони залишилися в залі. Після цього голова фракції «Укропу» Ігор Поліщук зробив заяву, про те, що Юлія Вусенко зірвала сесію та нібито відпустила додому працівників секретаріату.\nЦікаво, що після цього голова фракції «Укроп» у облраді В’ячеслав Рубльов зайшов у зал і зробив заяву, що Вусенко нібито готова далі проводити сесію. Це змусило частину депутатів чекати в залі ще півгодини. Проте в підсумку усі розійшлися.\nА Юлія Вусенко обіцяє скликати сесію міськради наступного тижня, щоб вчасно розглянути земельні питання, які мають розглядати впродовж місяця.\nА ЩО ЗА КУЛІСАМИ?\nРубльов у міську раду прийшов разом фракцією «Укроп». Логічне запитання: а що він там робив, це ж не облрада? Офіційні відповідь: будь-який лучанин, тим паче депутат облради, обраний від Луцька, може прийти на сесію. Не офіційна: В’ячеслав Рубльов фактично є одним із головних переговорників команди Палиці із іншими політиками. Так, саме він досить часто спілкується із новим союзником Палиці Ігорем Гузем, саме він «розрулював» скандал із можливим встановленням апаратури для стеження у кабінеті ректора ЛНТУ та депутата від «Укроп» Петра Савчука.\nНа сесії він допомагав голові фракції Ігорю Поліщуку вести переговори із іншими фракціями, Юлією Вусенко та «агентами впливу», що також прийшли на сесію. Ще в раді бачили головного свободівця Волині Анатолія Вітіва та інших політиків, які прийшли на це сумне «видовище».\nПри цьому позиції фракцій під час цього політико-правового клінчу фактично показало те, хто «запізнився» на позачергову сесію на 12:00. Хоча немає доказів, що абсолютно всі депутати не пішли туди свідомо, аби не допустити факти переходу до Юлії Вусенко виконання обов’язків міського голови.\nТак, укропівець Олександр Кравченко заявляє, що офіційні документи його командиру (Кравченко - кадровий військовий) надійшли тільки на сесію на 13:00. А електронну пошту він, мовляв, не читав. Невідомо, чому не прийшли народноконтролівець Павло Данильчук та радикал Сергій Була, адже їх фракції фактично не підтримали спробу «путчу» проти Вусенко.\nПроте загалом можна стверджувати, що не допустити отримання повноважень для Вусенко хочуть, крім «Укропу», половина фракції «Батьківщини» та половина фракції «Солідарності». Останніх перший заступник міського голови Тарас Яковлев публічно розкритикував у відеозверненні у Facebook. Мовляв, раніше вони працювали у команді Романюка та були його друзями, а зараз фактично перейшли у протилежний табір.\nНатомість фракція «Свобода», Олександр Лазука та Анна Мовяк із «Народного контролю», Аркадій Соломатін та Костянтин Петрочук із РПЛ, Артем Запотоцький, Петро Нестерук та Андрій Покровський із «Солідарності», Микола Яручик фактично не підтримали наміри команди Ігор Палиці.\nПри цьому весь процес намагання знайти вирішення ситуації і при цьому не «втратити обличчя» для кожної із сторін супроводжувався десятками розмов на підвищених тонах в кулуарах, емоційних телефонних дзвінків та варіантів юридично-політичних комбінацій. Адже така виняткова ситуація породжує дуже багато юридичних трактувань, на яких спекулювали найбільш активні депутати.\nЯк розповідає один із співрозмовників у фракції «Укроп» на умовах анонімності, їх мета: за будь-яких обставин не допустити взяття до уваги факту смерті Миколи Романюка на сесії, адже тоді Юлія Вусенко отримує право вето і зможе повноправно виконувати обов’язки міського голови до виборів. Аргумент на користь цього: нездатність Вусенко виконувати обов’язки на такій посаді.\n«Як з цим вона може не справитися? Фактично вся робота на керівниках структурних підрозділів, а голова і заступники скеровують їх. Це все просто «страшилки», щоб добитися розширення свого впливу», - апелює один із посадовців з колишньої команди Романюка.\nДепутат-укропівець Микита Рабан, посилаючись на досвід попередньої каденції, стверджує, що логічно було б призначити секретарем міськради саме представника їхньої фракції – як найбільшої. Адже в попередній каденції секретарями були Григорій Пустовіт та Сергій Григоренко – представники найбільшої фракції «Батьківщини».\nВ такій ситуації можна прогнозувати, що боротьба із використанням різних юридичних стратегій та нюансів регламенту триватиме і далі. Неоднозначність ситуації та певний «вакуум» влади створюють велику спокусу заповнити його на власну користь. Не виключено, що за таких обставин може затягнутися і проведення виборів міського голови.\nА ще це змушує більше переживати за свої посади посадовців міської ради і точно не піде на користь якості роботи міської ради. Та це ще не остання «війна за спадщину» Миколи Романюка. Далі буде…\nТеги: Луцька міська рада, політика, Укроп, Батьківщина\nфірташ 25 лютий, 2017, 10:36\nПозиції найбільших олігархів України вальться.\nТак що укроп вчорашній день і не робіть ставки на приречених\nволиняка 25 лютий, 2017, 10:44\nВ Міській раді розпочалася боротьба бандитських угрупувань що називаються партіями. Але це банди олігархів котрі їх найняли за тарілку баланди собі на службу. Фууу як це усе бридко виглядає зі сторони людей.\nОпанас 25 лютий, 2017, 14:00\nЯк можна не визнати очевидного факту - смерті людини, міського голови, Миколи Романюка, на похованні якого самі і були присутні?!\nА якщо сесія не визнає, то що тоді - він живий і може керувати містом та підписувати документи?\nЯкісь неадевати в тому укропі разом із продажними козюрами і ткачуками.\nЗ тим же успіхом, давайте подавати до суду на цих 22 особи, що не реєструвались, про невизнання депутатів депутатами, бо вони не роблять депутатської роботи, а займаються якимось балаганом!\nПерець 25 лютий, 2017, 20:35\nЗдається, що вибрики укропу вже перйшли розумні межі.\nПора прокуратурі вивчати цих осіб детальніше.\nВсім відомо що укроп не партія, а збіговисько продажнмх душ, якими керує конкретна особа, яка хоче зробити волинян і лучан коіпаками.\nАле хрін тому укропу, не вийде.\n«Нотатки мандрівниці» Анни Басманової-Тріль: Я сумую за ресторанами на 63-му поверсі, де місто - на долоні\n27 лютий, 2017, 09:30\nГрай або помри: правда про «Синій кит»\n24 лютий, 2017, 16:56


Музична зустріч у новому форматі під час марафону «Нова музика Львова» - Львівська національна філармонія\nМузична зустріч у новому форматі під час марафону «Нова музика Львова»\nНовий формат музичних зустрічей для поціновувачів класичної музики презентували у Києві під час марафону «Нова музика Львова» .\nУ Домі освіти і культури «Майстер-клас» відбувся «Ланч з новою музикою». За філіжанкою кави у неформальній обстановці зібралися різні покоління музикантів, які обговорили ключові питання та стани розвитку музики композиторів нової генерації, шляхи та методи популяризації творчості на широкий загал.\nЗ власного досвіду представники різних поколінь розповідали життєві історії, які торкалися теми маркетингу та πρ-стратегій популяризації класичної музики. Не оминули й теми авторського права, а саме виконання авторських творів іншими композиторами. Музична спадщина композиторів, зокрема їхні партитури, мали б зберігатися у вільному доступі в мережі інтернет та музичних установах (академіях, мистецьких школах, консерваторіях тощо) – так висловлювались учасники дискусії. Для того, аби виконати твір іншого композитора, музикант повинен купити право або попросити дозволу на безкоштовне виконання твору, що є вкрай не припустиме у сучасному мистецтві.\n«Стратегія розвитку класичної музики має мати рекламну політику» – запевнив Богдан Сегін, представник нової генерації композиторів.\nПроблема виконання твору на сьогодні гостро назріла. Твори, які є переписом, не є легітимними, адже потрібно отримати ліцензійні твори, внесені до реєстру творів з авторським правом. Дискусія розгорнулась та думки розбіглися. Наприкінці учасники дійшли спільної згоди, що надаватимуть якомога більше публічного розголосу цій тематиці.\nЛанч у неформальній атмосфері переріс у справжнісінький творчий концерт-портрет львівських композиторів. Концертна програма тривала впродовж трьох годин та вражала різноманіттям жанру: львівська фортепіанна школа, українська монодія і безліч цікавих сюрпризів почула вибаглива київська публіка. Серед відвідувачів заходу ми зустріли відомого композитора, диригента та вихідця зі Львова – Івана Піднебесного, який ось уже декілька років мешкає у Києві та творить авторську музику для одного із найбільших медіа-холдингів України.\nІване, гостро постає запитання популяризації класичної музики на широкий загал. Як Ви вважаєте, якими шляхами та методами можна це зробити?\nНа мій погляд, є безліч варіантів, як популяризувати себе композитору. З одного боку – підписувати контракт з видавництвом чи з промовтерською агенцією, яка рекламує за певний відсоток виконання творів митця. Другий варіант – самостійно займатися власною промоцією. Також додам, що в Україні брак агенцій, яка виключно б займалася класичною музикою, шукали концертні майданчики, студії звукозапису.\nВи маєте неоціненний досвід роботи за кордоном, яке ставлення там до класичної музики? Який рівень обізнаності мешканців із творчістю сучасних композиторів?\nЗазвичай, по-різному. Що стосується академічного композитора, це одна специфіка роботи, люди чи музичні менеджери бачать потенціал композитора та запрошують на концертиний майданчик: це одна сторона медалі. Що стосується іншої, музика до кіно чи телевізійна – це індустрія, де є чітке завдання та високо оцінюється робота у команді. Крайній варіант, як сказав мій товариш, такий композитор є «програмістом» для хороших ідей продюсера.\nЯкі враження та емоції від марафону «Нова музика Львова» ? Чи є цей проект свого роду промоцією для молодих композиторів і не тільки?\nЦей проект надзвичайно промоційний та перспективний. Також, це хорошо реклама для Львова, адже там відбувається багато подій, які дистанційно переглянути неможливо. Проект є вдалим та обов’язково повинен мандрувати далі.\nСвоєрідною родзинкою напівмарафону стала можливість відвідувачів поспілкуватися з композиторами тет-а-тет опісля завершення заходу. Напрочуд теплим сприйняттям публікою була творчість композиторів, імена яких до сьогодні були мало відомі у столиці. Їх гідно представили солісти Львівської обласної філармонії. Вони виконали твори С. Людкевича, Н. Нижанківського, М. Колеси, В. Флиса та інших. Не оминув подію і знаний композитор Юрій Ланюк, який подарував відвідувачам концерту твір «Соната Чекання», написаний для віолончелі, фортепіано і чотирьох мелодичних голосів. Крайнім виступом була українська монодія чоловічого ансамблю «Kalophonia» під керівництвом Тараса Грудового.\nВарто почути думки людей: «Які враження Вони отримали від марафону «Нова музика Львова» – читайте далі.\n«Щоб прививати любов до класичної музики, потрібно більше організовувати концертів для широкої публіки. Я задоволена, що побувала на цій події – це незабутній концерт-портрет львівських композиторів. Музика, направду, є особливою, ні з чим незрівнянною» – поділилася враженнями слухачка із Києва, Марина Супрунюк.\n«Неймовірну атмосферу та шалену енергетику я отримав, відвідавши напівмарафон «Нова музика Львова», «живий» концерт викликав хвилю позитивних емоцій, радість та захоплення» – запевнив пан Степан, поціновувач творчості львівських композиторів.\nТаким був перший день захопливого та по-справжньому навповненого творчістю класичної музики марафону «Нова музика Львова» у Києві. До слова, відвідали подію не лише кияни, а й гості з інших регіонів. І справді, класична музика завжди залишатиметься актуальною для будь-якого покоління.\nРостислав Пелех, журналіст


Міняв шину на узбіччі: прокурор загинув під колесами вантажівки — DSnews Новини Києва, України і світу\nМіняв шину на узбіччі: прокурор загинув під колесами вантажівки\nсубота, 11 липня 2020, 18:51\nВранці 11 липня на трасі поблизу Миколаєва у дорожньо-транспортній пригоді загинув прокурор відділу прокуратури Миколаївської області Андрій Крупка\nЗа попередніми даними, працівник прокуратури зупинився на узбіччі, щоб замінити шину свого автомобіля. Там його збила вантажівка. Водій не зупинився і втік з місця події.\n"В результаті ДТП прокурор отримав важкі тілесні ушкодження, від яких помер у реанімаційному відділенні Миколаївської центральної районної лікарні", — уточнюється в повідомленні.\nПоліція ввела план "Перехоплення" і затримала водія вантажівки біля Одеси.\nГоловне управління Нацполіції в Миколаївській області розпочало досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 286 КК України).\n"Прокурор Андрій Крупка більше 20 років пропрацював в органах прокуратури Миколаївської області, займаючи різні посади. Колектив органів та Офісу генерального прокурора висловлює щирі співчуття родині та близьким нашого колеги", — наголошується в повідомленні.\nЗа інформацією прес-служби Патрульної поліції Одеської області, за кермом вантажівки DAF перебував 45-річний львів'янин.\n"При огляді транспортного засобу патрульні виявили характерні ушкодження ДТП, які були вказані в орієнтуванні", — інформують в патрульній поліції.


Пілсудський — Петлюра | Газета «День»\nСЕРЕД ОФІЦЕРІВ ВІЙСЬКА ПОЛЬСЬКОГО І УНР — ТВОРЦІ ПОЛЬСЬКО-УКРАЇНСЬКОГО СОЮЗУ Ю.ПІЛСУДСЬКИЙ ТА С. ПЕТЛЮРА / ФОТО З КНИГИ «ПОЛЬЩА ТА УКРАЇНА У ВІЙНІ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ». ВАРШАВА. 2009 РІК\nПАМ’ЯТНИК МАРШАЛКУ ПОЛЬЩІ ЮЗЕФУ ПІЛСУДСЬКОМУ У ВАРШАВІ / ФОТО З КНИГИ «ПОЛЬЩА ТА УКРАЇНА У ВІЙНІ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ». ВАРШАВА. 2009 РІК\nМОГИЛА СИМОНА ПЕТЛЮРИ У ПАРИЖІ. У КИЄВІ ПАМ’ЯТНИКА НЕМАЄ... / ФОТО З КНИГИ «ПОЛЬЩА ТА УКРАЇНА У ВІЙНІ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ». ВАРШАВА. 2009 РІК\nТак званий Варшавський договір, укладений 22 квітня 1920 року між Главою відродженої Польської держави Юзефом Пілсудським та керівником (головним отаманом) Української Народної Республіки Симоном Петлюрою, належить саме до таких дискусійних аспектів минулого наших двох народів. Характерно, що й дотепер точаться суперечки про зміст і суть цієї угоди. Що ж, власне, це було: спроба об’єднаними силами обох сторін протидіяти наступу більшовиків, котрі прагнули «радянізувати» терени Східної та Центральної Європи, спроба вже тоді уможливити європейський вибір для України — чи банальна зрада українських національних інтересів? А може, мова йде про вимушений, безальтернативний крок загнаного у безвихідь Петлюри? Якими є актуальні уроки тих подій для сьогодення?\nЦе коло проблем обговорювали в редакції «Дня» наші шановні польські гості: Оля Гнатюк (доктор філологічних наук, І Радник Посольства Республіки Польща в Україні, керівник відділу науки і освіти), Станіслав Стемпєнь (кандидат історичних наук, директор Південно-Східного наукового інституту, м. Перемишль), Ян Яцек Бруський (кандидат історичних наук Інституту історії Ягелонського університету, м. Краків), Анна Лазар (заступник директора Польського інституту в Києві), а також відомі вітчизняні вчені Юрій Шаповал (доктор історичних наук, професор, керівник Центру історичної політології Інституту етнонаціональних і політичних відносин ім. І. Ф. Кураса НАН України), Володимир Горак (кандидат історичних наук, Інститут історії України НАН України), Михайло Кірсенко (професор, доктор історичних наук Києво-Могилянської академії). Підкреслимо, що всі учасники бесіди зовсім не вважають порушену тему вичерпаною — швидше, навпаки, це тільки початок майбутніх розмов.\nОлеся ЯЩЕНКО, заступник головного редактора газети «День»: — Перш за все, хотіла б переказати шановним учасникам круглого столу вітання від нашого головного редактора Лариси Олексіївни Івшиної. На жаль, вона не може бути присутньою зараз в редакції через відкриття важливої фотовиставки в Харкові, але просила передати глибокошанованим польським та українським історикам, експертам й журналістам, які зібрались зараз за круглим столом у «Дні», що курс нашої газети на широке, докладне й об’єктивне висвітлення різноманітних аспектів польсько-українських відносин (а «День» належить до тих видань, які приділяють цій проблематиці особливу увагу) і надалі, поза сумнівом, залишиться незмінним. Свідченням цієї уваги є й вихід окремої книги «Війни і мир» в серії «Бібліотека газети «День», присвяченої винятково дискусійним або нез’ясованим аспектам спільної історії України та Польщі.\nНа думку Лариси Олексіївни, одним із ключових питань, над яким, очевидно, варто замислитись учасникам нашого обговорення, є таке: чому Польща змогла у бурхливу, вогненну добу 1918—1921 років об’єднатися навколо постаті Начальника держави Юзефа Пілсудського, у той час як Україна не спромоглася в ті ж роки згуртуватися навколо фігури Симона Петлюри? Які причини цього? І чому й зараз на теренах України не видно лідера, який міг би стати справжнім високим авторитетом для цілого народу? Висловлюючи щиру вдячність Польському інституту в Києві, який багато зробив задля організації нашої зустрічі, ми хотіли б водночас попросити професора Юрія Івановича Шаповала застосувати свій багатий досвід й бути модератором цього круглого столу.\nЮрій ШАПОВАЛ: — Із задоволенням виконую цю місію. Хотілося б тільки, особисто від себе, висловити прохання до всіх учасників: не робити один одному зайвих реверансів (на мою думку, навряд чи потрібно це робити), і, по-друге, прибрати зайві емоційні відчуття, які, схоже, заважатимуть об’єктивній, навіть трохи відстороненій оцінці подій, котрі, як ми зараз усі бачимо, набувають нової несподіваної актуальності. Вони актуалізуються завдяки одній фразі Симона Петлюри, котра згадується в сьогоднішній публікації «Дня» (№82-83) «В зачарованому колі: рік 1920», присвяченій якраз темі нашого обговорення — Варшавському договору: Пілсудський-Петлюра. А фраза ця звучить так (Петлюра звертається до українців зі «свого» табору, які виступали проти договору): «Я знаю, що більшість з вас не вірить у наш новий союз. То нагадаю вам таку приказку: «Тату, он чорт лізе в хату!» — кричить переляканий син. «Хай буде чорт, аби тільки не москаль», — незворушно відповідає батько».\nЦі слова Петлюри жахливі (самі по собі), як на мою думку, для кожної нормальної людини. Але ці слова, на жаль, негайно повертають нас до багатьох сьогоднішніх реалій — і українських, і, що, як на мене, найбільш небезпечно, реалій польських. Бо Польща постає в очах багатьох українців як держава європейської орієнтації, як держава, що провадить збалансовану політику, що бачить і Україну в цьому європейському «ландшафті». Проте останні події, на превеликий жаль, засвідчили, що це не завжди так. Ось давайте чесно обговоримо ці питання, згадаємо про минуле, чесно проаналізуємо те, що бачимо сьогодні. Для нас важливо зараз зрозуміти мотивацію дій Петлюри — як і дій тих сил, які бажають, щоб Україна все ж таки залишилась Україною, а не Малоросією. Отже ж, чим для нас є важливою та угода і який головний урок ми мусимо засвоїти з подій 90-річної давнини? З вашого дозволу, я надам слово Володимиру Гораку, який у своїй статті «За нашу і вашу свободу», надрукованій в газеті «День» у 2006 році, висловив таку думку: Пілсудський був дуже монолітною особистістю, навіть диктатором, натомість Петлюра — це такий собі центрист, який хотів усіх примирити, об’єднати, усіх «консолідувати». Чому ви, пане Володимире, так вважаєте?\nВолодимир ГОРАК: — Почну, мабуть, з того, чому стався отой «первородний гріх» Петлюри, який ми зараз обговорюємо.\nЮрій ШАПОВАЛ: — А у Пілсудського, на вашу думку, гріхів не було?\nВ. ГОРАК: — Поза сумнівом, були, і я про них ще скажу. Отож, Варшавська угода, що відіграла неабияку роль як у розгортанні національної революції 1918—1921 рр., так і у відносинах між Польщею та Україною, складалася, як відомо, з двох частин — по-перше, з політичної конвенції, яку було підписано у Варшаві 22 квітня 1920 року, і, по-друге, з військової конвенції, яку підписали теж у Варшаві представники Польщі та УНР через два дні — 24 квітня цього ж року.\nНа мою думку, всі статті, наявні в обговорюваному нами договорі, можна за їхнім змістом чітко розподілити на дві групи. Перша група: ті з них, які сприяли справді демократичним та рівноправним відносинам між двома країнами. Але були й такі, що ставили ці засади, м’яко кажучи, під великий сумнів. Зі статей, що відносились до першої, «світлої» групи, я б навів ті, котрі містили визнання Польщею Української Народної Республіки як суверенної, незалежної держави; містили зобов’язання обох держав не вдаватися до будь-яких дій, ворожих як щодо інтересів України, так і щодо інтересів Польщі; зобов’язання обох країн забезпечити вільний, нічим не обмежений національно-культурний розвиток як поляків в Україні, так і українців у Польщі; визнання права уряду УНР отримати в майбутньому повну, суверенну владу на українській землі; визначення українських збройних сил УНР та польських військових з’єднань як союзників у боротьбі проти спільного ворога — більшовиків; визнання права УНР на привласнення переважної частини військових трофеїв, які будуть здобуті в ході бойових дій; зобов’язання польської сторони формувати на контрольованій нею території українські збройні сили, забезпечуючи їх усім необхідним; і, нарешті, можливість виведення польської армії з території України за пропозицією однієї з двох сторін.\nАле, на превеликий жаль, були не тільки ці статті. До другої групи статей, на мою думку, слід відносити такі, котрі явним чином звужували національний суверенітет України. Тут необхідно підкреслити, що відповідно до Варшавського договору УНР погодилась із закріпленням за Польщею прав на Західну Україну, на Галичину, Окрім цього, загальне керівництво операціями як польських, так і українських збройних сил покладалося винятково на польське командування. Фактично українські збройні сили ставали складовою польської армії. А що ж залишалось тоді українському військовому командуванню? Стати «генералами без армії»? До того ж під контроль Польщі мали перейти практично усі українські залізниці... Додам, що уряд УНР зобов’язувався за договором забезпечити польські війська на українській території різними продуктами харчування — винятково за власний рахунок. А технічне виконання майбутньої евакуації польської армії з України мало відбуватися «лише за згодою сторін». Тобто, вимога України (гіпотетична) виводити польські війська ще не була достатньою умовою реального виконання цієї дії. Невизначеним залишався і стан земельних володінь великих польських власників в Україні.\nЯкщо ж підсумувати оці всі умови договору, то, мені здається, ми не можемо говорити про Варшавську угоду як таку, що забезпечила справді демократичне, рівноправне розв’язання проблем українсько-польських відносин. Очевидно (з моєї точки зору) виграла Польща.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Чи вважаєте ви, таким чином, що це була угода «старшого брата» (Польщі) з «молодшим братом» (Україною)?\nВ. ГОРАК: — Майже так. Єдине, в чому справді виграла Україна — це те, що Польща надавала їй значну військову підтримку в боротьбі з більшовиками. Це — сюжет, на жаль, непоодинокий в українській історії: «старший брат», що виступав у ролі союзника, прагне нав’язати свою волю.\nСтаніслав СТЕМПЄНЬ: — Не підлягає жодному сумніву, що тим, хто, образно кажучи, «роздавав карти», був Пілсудський. І враховуючи його статус «Начальника Держави», і виходячи з реального стану польської армії на той час. Не забуваймо, що польська держава уже мала тоді чітку територію та структури організації — на відміну від УНР. І ось тут постає важливе питання: які цілі переслідувала політика Пілсудського, яким він бачив майбутнє Польщі й України? Пілсудського як політика і як людини? Пілсудський як політик, на мою думку, зосереджувався на просуванні Польщі в Європу — не так ту, що реально тоді існувала, як Європу майбутнього. Він хотів збудувати у Європі «новий лад». Проте, перешкодою на цьому шляху була як великодержавна Росія, так і Росія більшовицька, котра заступила Росію царську. Пілсудський прагнув стати партнером (і то якомога більш рівноправним) у переговорах з Францією та Великою Британією. Зрозуміло, проте, що ніхто з західних держав не вів би рівноправні перемовини чи то з Польщею, чи з Україною в умовах, коли на східноєвропейських теренах домінувала б Росія. І це Пілсудський прекрасно розумів й враховував у своїй політиці. Отож, Пілсудський постійно шукав нову концепцію Польщі в Європі, її місце там. Це була б така Європа, де, нарешті, відновить свою державність (після 120 років боротьби) Польща, але відновить її також і Україна, народи Кавказу та Балтії. Особливі почуття Пілсудський відчував до Литви, Білорусі, України, прагнучи узгодити їх майбутнє з новою концепцією Європи. А в цій Європі, де жоден народ не диктував би свою волю іншому народу, послаблена Росія давала б новий великий шанс раніше уярмленим націям. А сильна — позбавляла.\nІ другий аспект. Пілсудський, просто як людина, любив Україну. І знав Україну. Як кожна людина має певні «слабкості» та симпатії, так мав їх і Пілсудський. І Україна точно входила до кола його симпатій. Його думки, записані одним із ад’ютантів, свідчать, що Україна була для Пілсудського істотною, значущою величиною. Як зрештою, і для кожного поляка, бо для всіх нас Україна — це не тільки держава-сусід, а й спільна історія, спільний історичний простір, степи, козаччина, схожі культури та мови...\nПан Володимир Горак говорив про нерівноправність Варшавського договору. Але спитаємо себе: чи бувають в політиці, історії союзи абсолютно рівноправні? Адже Пілсудський мав дбати про безпеку своєї держави, мусив передбачати дії й наміри своїх партнерів. Слід також зазначити, що Пілсудський був главою держави, а не диктатором, він мав у парламенті сильну опозицію, а саме в парламенті була зосереджена влада. Можна навіть сказати, що, укладаючи союз із Пілсудським Петлюра ризикував значно більше — він міг втратити усе, а парламент у будь-який момент міг усунути його з посади глави держави. Відразу ж після підписання угоди, в парламенті почалися розмови, що через союз із Петлюрою Пілсудський «втягнув Польщу в авантюрну політику на Сході», яка не лише несе загрозу незалежності Польщі, а й призводить до погіршення відносин із Францією та Великою Британією, які вірили, що більшовицька Росія незабаром упаде й тому не варто надто територіально послаблювати землі нещодавнього союзника — Росії.\nТа й ризикує Петлюра набагато менше. Союз із Польщею, хоча також додав йому чимало ворогів, проте, в разі успіху Петлюра міг виграти значно більше. Його виграшем могла стати незалежність України, хоча й трохи «усіченої» на заході, але, окрім цього, дуже великої територіально держави зі столицею в Києві й майже усіма історичними містами та регіонами. Інших союзників, окрім Польщі, Петлюра не мав.\nЯн Яцек БРУСЬКИЙ: — Звичайно ж, союз Пілсудський —Петлюра був конструкцією складною та суперечливою. Цей акт від самого моменту підписання оцінювали по-різному, до того ж, відразу сформувалися дві протилежні точки зору, так би мовити, два «полюси». Згідно з першим поглядом, Україна мала справу з «польськими імперіалістами», які зуміли знайти для себе слабшого партнера й змусили його до повної капітуляції. Згідно з іншим — це був братерський союз, а поляки ідеалістично боролися на полях України «за нашу і вашу свободу». Тим часом обидві версії занадто однобічні, а історична правда — значно складніша. Для мене союз 1920 р. — це класичний приклад тверезої політики (Rеаlpolitik — німецькою) з обох сторін. Договір сам по собі не був рівноправним (і не міг бути, бо не було рівноправних партнерів: із одного боку був уряд УНР, який уже практично не контролював власну територію, майже не мав війська, а з іншого — уже сформовані державні структури Польщі). Але він відповідав реальним умовам часу та — найголовніше — справжнім стратегічним інтересам обох держав. Тоді склалася дуже непроста ситуація: адже тогочасну Україну сприймали на Заході як «німецьку інтригу», колишнього (з часів Брестського миру 1918 р.) союзника Берліна та зрадника Антанти, самостійність якого не варто захищати. Із іншого боку — більшовики дивилися на українську державу лише як на бар’єр (средостенье — зa висловом Сталіна), який стримує похід революції на захід — перешкоду, яку конче потрібно знищити. Ось Петлюра й спробував знайти якийсь вихід. Домовитися з урядом Польщі, який уже налагодив добрі стосунки із Заходом — це, на думку Петлюри, мало б сприяти процесу міжнародного визнання України. Звичайно, українці в цих переговорах мали слабшу позицію, аніж поляки, які вже сконсолідували свою державу. Але це не означає, що тут можна говорити про прояв польського імперіалізму, який нібито скористався ситуацією, в яку потрапила Україна та прагнув повністю підпорядкувати собі сусіда. Справді, Польща — чисто теоретично — не могла тоді навіть мріяти про якийсь протекторат над Україною. Україна була — та й залишається сьогодні — державою з фактично більшим, аніж Польща, потенціалом: людським, територіальним, економічним! Це добре усвідомлювали архітектори договору — Пілсудський та Петлюра.\nМихайло КІРСЕНКО: — Із точки зору міжнародного права, існують дві фази передачі території. Це опанування територією: а) де-факто та б) де-юре. Де-факто Західна Україна (Східна Галичина) втрачена в результаті братовбивчої польсько-української війни 1919 року, отже, Петлюра ніяк не міг «передати Західну Україну», бо він її не мав. Де-юре передача може відбутися за договором, підписаним вже після війни, а не перед війною. І ця передача відбулась внаслідок Ризького договору, укладеного між радянським урядом та Польщею уже пізніше, після війни, в березні 1921 року. Саме тоді Радянська Росія й Радянська Україна передали Західну Україну Польщі, точніше, визнали юридично право Польщі на ці землі. А всі проміжні угоди (зокрема, і Варшавська) є не більш ніж проміжні угоди.\nДруга позиція — щодо підпорядкування в оперативному відношенні українських військ польським згідно з Варшавським договором. Дуже схожим чином у 1944 році, після висадки в Нормандії, французькі війська були підпорядковані генералу Ейзенхауеру — і що це доводить? Що Франція не була суверенною?\nТретя позиція. Так, польські війська залишались в Україні на якийсь час; ну то й що — наприклад, американські війська залишились в Німеччині після закінчення Другої світової війни, але хіба це означає, що Німеччина не є суверенною державою?\nЦе все реальні речі. В умовах «чотирикутника смерті», що утворився 1919 року (на сході — біла армія Денікіна та Червона армія Леніна — Троцького, на півдні — румуни, на заході — поляки, а посередині — тиф!) іншого виходу в Петлюри просто не було. На той час це була оптимальна угода.\nЩодо порівняння двох постатей — Пілсудського й Петлюри. Вони дуже порівнянні. Обидва соціалісти, обидва ренегати соціалізму. Пілсудський сказав, що він вийшов із червоного трамваю на зупинці «незалежність Польщі».\nСто з гаком років до цього Польща борсалася — спочатку в повстаннях, потім у «праці органічній» (повсякденній еволюційній роботі на благо нації). У повстаннях не можна її порівнювати з Україною, в «праці органічній» — можна, тільки в Польщі ця праця була набагато глибшою та інтенсивнішою. Європа знала Польщу; Європа не знала Україну. Під час Першої світової війни з обох боків (і з боку Німеччини, і з боку Антанти) були пропозиції незалежності Польщі; з жодного боку не було пропозицій незалежності України. Так що коли ми оцінюємо цю угоду, то треба просто виходити з реального співвідношення сил. Західноукраїнська Народна Республіка імпонувала Заходу, бо була помірковано-ліберальною, проте Польща була надійнішим союзником; а соціалістичні гасла Центральної Ради та УНР імпонувати Європі аж ніяк не могли.\nІ ось що важливо. Під час поновлення незалежності в листопаді 1918 року Польща мала як мінімум п’ять урядів(!). У Варшаві діяла регенційна рада, створена німцями; в Любліні сидів соціалістичний уряд; в Кракові сиділа так звана «Ліквідаційна комісія»; в Цєшині сидів «Національний комітет»; в Парижі теж діяв «Національний комітет». Причому з цих п’яти урядів чотири вважали себе загальнонаціональним представництвом (!) і були «на ножах». Але в критичний момент у всіх урядів вистачило розуму віддати владу в руки однієї людини — Юзефа Пілсудського. Це багато в чому й визначило перебіг подій. А в Україні все було роздерто.\nС. СТЕМПЄНЬ: — Якщо Петлюра вважав, що Польща загрожує інтегральній територіальній цілісності України, то він розумів й інше: Росія (як «біла» так і «червона») загрожує самому існуванню України як держави.\nОля ГНАТЮК: — Між іншим, у Києві нарешті з’явилась вулиця Петлюри (колишня Комінтерну). Але вважаю, що водій таксі, якщо його попросити відвезти на вулицю Петлюри, дуже здивується: мовляв, а де це? І це справді — не жарт.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Я був причетний до нової назви вулиці — як член комісії з перейменувань. Щоправда, таблички замінили тільки на одному будинку. У Києві нема пам’ятника Петлюрі — у Варшаві їх два.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Тепер саме час перейти до другої частини нашої розмови й поговорити про особистості. Ким був Пілсудський? І ким був Петлюра?\nС. CТЕМПЄНЬ: — Один із відомих у еміграції українських публіцистів Іван Кедрин-Рудничький написав таку порівняльну статтю «Пілсудський а Петлюра», де, зокрема, згадує, що після 1918 р. Пілсудський то вже була легенда боротьби про незалежність держави «в’язнем Магдебурга», творець польського підпільного визвольного руху перед вибухом Першої світової війни, творець Польських легіонів, Польської військової організації... А що в тої час робив Петлюра? Писав статті. Є такий текст Володимира Винниченка, до речі, недоброзичливця Петлюри, про те, що Петлюра як став Головним отаманом то «ходив із попами, з процесіями» і хотів би, щоб на Хрещатику йому падали в ноги й цілували руки. Може, це дещо буквально, але в цьому є зерно правди. Петлюра розумів, що державний муж мусить мати за собою традицію, мусить мати суспільний авторитет, нація повинна його бачити як державного мужа. І його поразка є в тому, що він цю традицію не міг створити в тої час. Він не мав на це часу...\nЮ. ШАПОВАЛ: — Пане Яцеку, скажіть, а що Пілсудського в Польщі всі так люблять?\nЯ. БРУСЬКИЙ: — Звичайно не всі Пілсудського люблять, та далеко не всі любили його в 1920 р. У складний момент формування національної держави полякам вдалося досягти певного — правда, не такого вже й довгострокового, — компромісу. Тоді Юзеф Пілсудський перебрав (легальним шляхом) фактично диктаторські повноваження, які дозволили йому енергійно діяти. Однак це не означає, що він користувався всенародною любов’ю та розумінням. Було багато середовищ та цілих регіонів (зокрема, Познаньщина та Помор’я), де Пілсудський практично не мав політичної підтримки. Очевидно, це створювало чимало проблем як Польщі, так й Україні. Є дуже цікавий лист Пілсудського генералу Сосновському від початку травня 1920 р. У ньому він пише про те, що познанські полки, йдучи Україною, не розуміють, що вони на території союзника — дорогою усе грабують, а Пілсудський (Головнокомандуючий!) не може нічого вдіяти. Він лютує, що негідна й дурна поведінка деяких військових руйнує цілу польсько-українську концепцію. Таким чином, зазначимо — трагедія полягає в тому, що не лише Петлюра, а й Пілсудський не мали достатньої підтримки та розуміння в суспільстві.\nС. СТЕМПЄНЬ: — Зазначу, що Петлюра не був дилетантом ані в політиці, ані у військових справах. Інакше тоді можна сказати, що Пілсудський також був дилетантом. Але одна справа — це події навколо «Арсеналу» в Києві в перших днях лютого 1918 року, в яких Петлюра брав активну участь. Інша — гайдамацький кіш, який він свого часу очолював. Третя — якщо читати думки Петлюри про створення української армії. На підставі усього видно, що він не був дилетантом. Пілсудський також майже не мав військової практики та не закінчив жодного військового училища. Він теж жив із публіцистики.\nЩе хотів додати про різницю між Пілсудським і Петлюрою. Після здобуття Києва Пілсудського буквально носили на руках у Варшаві. Петлюру ніколи не зустрічали б так у Києві. Частина суспільства могла б це зробити, а інша агітувала б за радянську Україну. Тобто, суспільство не було монолітним і Петлюра не став загальнонаціональним лідером, а Пілсудський — став — попри всю свою схожість із Петлюрою й їхні спільні справи.\nМ. КІРСЕНКО: — Професор Стемпень сказав те, що я хотів. Зокрема, що Петлюра був таким же дилетантом у державотворенні, як філософ Томаш Масарик, піаніст Іѓнацій Падеревський, музикознавець Вітаутас Ландсбергіс... За три місяці до того, як Масарик тріумфально став президентом Чехословаччини, його було оголошено підлим зрадником... Так що все змінюється. Пане Станіславе, цілковито згоден із вашою оцінкою, тільки одна маленька деталь. Пілсудський помер у славі. Петлюра — відомо, як загинув. У результаті, на нього можна було скинути з боку ворогів усе. Він безуспішно, але намагався боротися проти погромів, відповідно з нього зробили антисеміта. Був абсолютно послідовним патріотом, відповідно його перетворили на зрадника...\nЮ. ШАПОВАЛ: — Ми намагаємося збагнути спільне і відмінне у цих двох постатях. Цікавим є тут такий факт: Юзеф Пілсудський уклав Ризьку угоду (березень 1921 року) з радянською Росією та радянською Україною. При цьому він прекрасно розумів, що цією угодою фактично анулюється Варшавський договір. Чим він при цьому керувався?\nС. СТЕМПЄНЬ: — Це — надзвичайно важливе питання, яке не стосується лише поляків та українців. На тогочасній політичній арені було значно більше гравців. Але найважливішим було те, чи могли поляки продовжувати боротьбу? Проте у них не було вдосталь ані провіанту, ані зброї. Тому вони були змушені звернутися за допомогою до західних країн, зокрема до Франції та Великобританії. Але що відбулося? Саме тоді почалися страйки британських докерів, котрі не хотіли завантажувати кораблі зброєю та провіантом для польської армії, а проголосили гасло «Руки геть від Краю Рад!» Треба було вирішити, чи Польща в змозі підтримувати цю боротьбу, чи польський народ може й надалі приносити жертви на захист української державності. Пілсудський мав чимало політичних противників. Населення стомилося боротися, проте, щоб не зраджувати Петлюру, він особисто хотів підтримувати цю боротьбу. Це була дійсно важка та гірка ситуація. Але Петлюра теж розумів, що подальша війна з більшовицькою Росією неможлива. Хоча можна було організувати повстання проти радянської влади на території України, але для цього не було, як уже зазначалося, ні провіанту, ні зброї. Та й польське суспільство не було готове до такого повороту.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Була така домовленість, що сторони, які уклали Варшавську угоду, не будуть вдаватися до дій, які суперечать інтересам одна одної. З огляду на це, чи Пілсудський зрадив Петлюру?\nС. СТЕМПЄНЬ: — На мою думку, неправильно так ставити питання. Чому Пілсудський мав бути зрадником? Просто в нього не було іншого вибору. Врешті, це було не його рішення, а польського сейму, у якому він не мав більшості.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Гаразд. Можна сказати, що Польська держава не виконала цієї угоди.\nВ. ГОРАК: — Як ви вважаєте, чи настав такий момент, коли Пілсудський збагнув, що Петлюра — відіграна карта з точки зору польських інтересів?\nЯн Яцек БРУСЬКИЙ: — Гадаю, такий момент ніколи не настане. Я хотів би повернутися до моменту підписання Варшавського договору. Йому передувала багатогодинна нічна розмова між Пілсудським і Петлюрою, яка, власне, вирішила справу. Ці два герої зустрілися, зрозуміли один одного. Бо це були схожі за характерами постаті, які — це головне — справді шанували один одного. «Такі, як Петлюра, народжуються раз на кожні два століття», — так вже після смерті свого українського соратника висловився Маршал. Пілсудський не залишив Петлюру. Українські війська та політичні діячі перейшли на польську територію (приблизно 40 тис. людей!) і чекали можливості повернутися в Україну. На території Польщі існували український уряд, парламент, вища військова школа... Спершу офіційно, а вже потім таємно. У травні 1926 року Пілсудський повертається до влади, і саме у ті дні в Парижі гине Петлюра. Це, звісно, не випадковість. Про союз із українцями «пілсудківці» не забули. Ще за багато місяців до травневого перевороту точилися інтенсивні політичні розмови. Поляки, очевидно конспіративно, передають українцям кошти, дозволяють їм створити у Парижі газету «Тризуб» — дуже важливу для пропаганди справи УНР у світі. Врешті-решт, з’являється пропозиція, щоби Петлюра повернувся до Варшави — аби спільно з Пілсудським продовжувати боротьбу проти більшовиків. Але Москва встигла зруйнувати цей план...\nС. СТЕМПЄНЬ: — Гадаю, тут є ще один момент, на який слід звернути увагу. Згідно з додатковою угодою, підписаною — супроти думки Пілсудського — вже після Ризькoго договору, Петлюра та декілька інших українських діячів мали бути вислані з Польщі. Але цього не сталося. Була спроба вбити його ще у Польщі більшовицьким агентом, але поляки охороняли Петлюру.\nМ. КІРСЕНКО: — Біда Петлюри у тому, що він був центристом, а Пілсудський — федералістом. Але як керівник держави Пілсудський мусив бути, і таки був, реалістом, тому треба враховувати все. Пілсудський був між дуже поляком Дмовським і не дуже поляком Дзержинським. І мусив бути десь там посередині. Чи Пілсудський зрадив Петлюру? Договори треба виконувати. Але коли вони відповідають реальним умовам. Міняються умови — мають мінятися договори. Тому я згоден із колегами, що Пілсудський робив значно більше того, що він міг зробити для Петлюри й української справи.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Я вважаю, що постаті Пілсудського і Петлюри вимагають окремих історичних досліджень. Знову цитую класика Сюндюкова. Він пише: «Знати про помилки історії — це ще не означає напевно не повторювати їх. Гарантії тут немає й бути не може — вірніше, гарантією є лише єдність осягнення, розуміння та усвідомленої дії». Для мене це дуже важливі слова. Оскільки третю частину нашої розмови я хотів би присвятити актуалізації нашої сьогоднішньої розмови, а також тих подій, що відбулися 90 років тому. Видається, ніби і Україна, і Польща зараз вступають до нової фази. Для мене страшним знаком цього стала загибель польської еліти в літаку під Смоленськом. З іншого боку, ми маємо очевидний меседж-сигнал від нинішнього політичного керівництва України. Стрілка політичного компасу починає змінювати свій рух. І наскільки я поінформований, і в Польщі нині формуються інші вектори. Насамперед, для нас зараз важливо оцінити внутрішню політичну ситуацію в країні. Отже, запитання до присутніх: чим для нас важливі ці уроки, в чому їх актуальність?\nІгор СЮНДЮКОВ: — Коли я замислююся над актуальністю історичних уроків, то найперше спадає на думку кінцівка видатного фільму Єжи Гофмана «Вогнем і Мечем»: «занепад Козацької України через декілька десятиліть як об’єктивно неминучий процес потягнув за собою занепад Польської держави». Висновок: послаблення однієї з двох наших держав, нехай не зараз — у наступному поколінні, неминуче призводить до послаблення іншої держави. Адже завжди є третя держава, що і нині керується доктриною Олександра Сергійовича Пушкіна: «або слов’янські струмки об’єднаються в російському морі, або це море загине». Саме таку альтернативу намалював російський класик.\nЮ. ШАПОВАЛ: — А чи не занадто, на вашу думку, поляки та українці екстрааналізують свої проблеми? Чи не надто ми схильні вбачати першовитоки своїх негараздів у третій державі? Чим у цьому сенсі для нас цікавий урок Петлюри й Пілсудського?\nМ. КІРСЕНКО: — Хотів би повторити Ігореву цитату мовою оригіналу:\nДепутат державної думи Бабурін публічно сказав першому послу України в Росії Володимиру Крижанівському: «Перспектива у нас одна — возз’єднання або війна». На що Крижанівський запитав: «А ви не припускаєте, що ми можемо жити як добрі сусіди?» Бабурін не змінив своєї думки, відповівши тією ж цитатою. Дуже добре, що пан Бабурін не представляє офіційної позиції Кремля. Але на такі висловлювання потрібно зважати. Допоки Польща та Україна є самостійними, але не вагомими чинниками, стабільності в Східній Європі не буде.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Тоді в мене запитання до пана Бруського: а чи є Польща несамостійним чинником?\nЯ. БРУСЬКИЙ: — Пане Юрію, я впевнений, що ні у вас, ні у когось з присутніх щодо цього не має сумнівів. Звичайно, Польща є самостійним фактором на міжнародній арені. Доказом цього слугують хоча б її постійні — на жаль, не завжди успішні — спроби активізувати східний, зокрема український, напрямок політики Євросоюзу. Але — незважаючи на деякі сучасні обставини — самостійним чинником є та залишиться так само Україна. Джерелом надії мав би бути для нас погляд у минуле. Це особливо вражає, коли ми говоримо про Українську державу, яка зараз безперечно існує, маючи свою структуру, державну ідеологію й той рівень свідомості, що був відсутній у 1920 році. Що стосується польсько-українських відносин, то вони також перебувають на зовсім іншому рівні, ніж 90 років тому. За нашими плечима важкі, але безперечно плідні, часи наведення мостів. Між нами немає територіальної проблеми, яка колись роз’єднувала наші народи — ми справді «приречені» на співпрацю. Тож моя позиція базується на поміркованому оптимізмі.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Нове керівництво України змінило дванадцять послів, в тому числі посла України в Польщі. У польського посла в Україні добігає кінця каденція, тому його місце неодмінно займе інша людина. Кажучи про українського амбасадора в Польщі, його каденція ще мала б продовжуватись. Я вбачаю у цій ситуації також певний знак. Можливо, я помиляюся, проте над цим варто замислитися. Пане Станіслав, прошу вас висловитися щодо головного запитання нашої елегійної частини.\nС. СТЕМПЄНЬ: — Я хотів би звернутися до тексту однієї польської пісні. В дуже загальному перекладі, «найбільша проблема полягає в тому, щоб двоє одночасно хотіли одного й того самого». Українсько-польські відносини у майбутньому будуть такими, якими їх захочуть бачити обидва народи — український та польський. Це важливе завдання для еліти, інтелектуальної верхівки, менеджменту країни всіх рівнів — творити і розвивати суспільство, а не підкоряти його власній примхливій волі. Наскільки саме інтелектуальні провідники народу — письменники, художники, журналісти — хочуть, щоб наші відносини були взірцевими?! Ми не повинні ставити свої взаємини із росіянами над своїми власними національними інтересами. Помаранчева революція була найбільшим, з моменту незалежності, піднесенням українського суспільства. Адже українці пробували свої сили, боролися й доводили, що вони мають право на власну думку. Думаю, що до тієї боротьби повертатиметься майбутнє покоління українців. І це також вплинуло на українсько-польські відносини, бо всі у світі цінують тих, хто вміє боротися за свої інтереси. Тому поляки підтримували «помаранчевий» спротив українського народу.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Одне просте запитання до української сторони дискусії: для чого нам сьогодні пам’ятати про союз Пілсудського і Петлюри?\nМ. КІРСЕНКО: — Для того, щоб Україні віднайти сили повернутися в Європу і разом врятувати Росію.\nДенис ЗАХАРОВ: — Для того, щоб пам’ятати свої помилки і, зробивши правильні висновки, більше до них не повертатися.\nВ. ГОРАК: — Аби вдало будувати подальші відносини між державами, необхідно обов’язково враховувати попередній досвід.\nОлеся ЯЩЕНКО: — Попередній досвід безперечно потребує врахування, проте Україна має самоідентифікуватися, перш ніж повертати до Європи.\nІ. СЮНДЮКОВ: — На мій погляд, дуже небезпечною для ідеологічної основи української державності є фальшива теза про спільну історію тільки з нашим східним сусідом. Ми досі не можемо протиставити їм ніякої тези. А тема нашої сьогоднішньої розмови як раз один із яскравих прикладів спільної історії України та Польщі з багатим позитивним змістом, попри безперечну суперечливість Варшавського договору. Це не той історичний момент, що заслуговує на дифірамби та спрощене сприйняття. Тим не менше, саме Варшавський договір є прекрасною ілюстрацією того, що наші країни можуть взаємодіяти.\nЮ. ШАПОВАЛ: — На це ж запитання саме як дослідницю я просив би відповісти доктора пані Ольгу Гнатюк!\nОля ГНАТЮК: — Дуже важливо для нас досягати порозуміння саме там, де це порозуміння здається неможливим або майже неможливим. Урок, який винесла особисто я із нашої дискусії — мова мовить нами. Ми часто занадто довго перебуваємо в полоні старих трафаретів та стереотипів. І чому я так протестую проти тези пана Ігоря Сюндюкова про принизливість Варшавського договору, то це тому, що в українському стереотипному уявленні поляки принижували українців. А це частина нав’язаного українцям трактування власної історії. Не варто трактувати мову, як щось самозрозуміле та прозоре — потрібно зрозуміти, що за нею стоїть. Кожне поняття має свою історію, коріння та шлях становлення. Не дозволяйте собі залишатися в полоні старих понять. Формуйте нову сітку уявлень та означень, глибше усвідомлюючи значення важливих слів.\nЮ. ШАПОВАЛ: — Шановні колеги, я хочу вам сердечно подякувати за участь у нашому обговоренні. Спільними зусиллями ми сьогодні актуалізували історичні події у цілком конкретних вимірах. У тому числі на антропологічному рівні, говорячи про носіїв того союзу — політиків, абсолютно конкретних особистостей із власними долями. І дуже доцільно, як філолог, сказала пані Оля про ціну слів, про вартість дефініцій, про пошук нових означень, коли ми говоримо про минуле. Аби слова при переосмисленні не були фальшивими, ми повинні шукати нових сентенцій, створюючи нові сенси в своїх підходах до минулого. Можливо, не повністю, але почасти нам це сьогодні вдалося. Я впевнений, що ця розмова не залишиться поза увагою тих читачів «Дня» в Україні та за її межами, яким дійсно не байдужа доля українсько-польських відносин.\n22 квітня 1920 року Головний отаман УНР Симон Петлюра ухвалив спільно з главою польської держави Юзефом Пілсудським документ, який увійшов в історію під назвою Варшавського договору.\nІгор СЮНДЮКОВ, Надія ТИСЯЧНА, Олеся ЯЩЕНКО, Людмила ЖУКОВИЧ, «День», Денис ЗАХАРОВ. Фото Костянтина ГРИШИНА, «День»


Фонд Yves Rocher відзначив найкращі жіночі екопроєкти України в рамках премії "Земля Жінок 2021"\nДізнайся, хто з учасниць проєкту отримав грошові дотації на подальший розвиток їх екоініціатив\nПремія "Земля Жінок 2021" © прес-служба Yves Rocher\nЦього року, вже 12-й рік поспіль, Фонд Yves Rocher в Україні відзначає свій особливий проєкт — Премію "Земля Жінок". Ціллю програми є підтримка жінок у їх боротьбі за збереження навколишнього середовища. Проєкт допомагає жінкам-екоактивісткам бути почутими, а також надає грошові дотації на подальший розвиток їх екоініціатив.\nКожної весни ми оголошуємо переможців проєкту в рамках святкової церемонії. Цьогоріч у зв’язку з карантинними обмеженнями ми оголосили імена лауреаток Премії "Земля Жінок 2021" в Україні в онлайн-форматі. Запрошуємо вас детально ознайомитись з їх проєктами у наступному відеоролику:\n© прес-служба Yves Rocher\nПереможці Премії "Земля Жінок 2021":\nМарія Пасайлюк – лауреатка премії 1-го ступеня з проєктом "Відтворення рідкісного, їстівного, лікувального гриба Polyporus umbellatus". Проєкт направлений на відтворення червонокнижного виду грибів Polyporus umbellatus на території Косівщини Івано-Франківської області. Завдяки авторській технології вирощування міцелію у лабораторних умовах, використовуючи опале листя, та подальшому винесенню грибниць у природу, планується збільшення кількості локалітетів гриба у природі з 6 до 250. Завдяки цій технології Марії та її однодумцям вже вдалося врятувати інших рідкісний гриб - Квіткохвістник Арчера. Його буде винесено із наступного видання Червоної книги України.\nМарія Пасайлюк – лауреатка премії "Земля Жінок 2021" 1-го ступеня© прес-служба Yves Rocher\nФото 1 из 3: Марія Пасайлюк – лауреатка премії "Земля Жінок 2021" 1-го ступеня© прес-служба Yves Rocher\nКсенія Костенко – лауреатка премії 2-го ступеня з проєктом "ЗОЛОТО ЗЕМЛІ". Мета проєкту: запобігання знищенню родючих ґрунтів шкідливими відходами від птахофабрик шляхом популяризації, навчання аграріїв унікальній технології переробки відходів на органічне добриво "PlantFeed". Згідно з ідеєю, відходи з птахофабик не скидатимуть на поля, а відправлятимуть на переробку та виробництво екодобрива "PlantFeed".\nКсенія Костенко – лауреатка премії "Земля Жінок 2021" 2-го ступеня© прес-служба Yves Rocher\nФото 1 из 2: Ксенія Костенко – лауреатка премії "Земля Жінок 2021" 2-го ступеня© прес-служба Yves Rocher\nДар’я Богданова – лауреатка премії 3-го ступеня з проєктом "Agrohub "Паросток". Метою проєкту є підтримка створеного на базі школи агрокомплексу, в якому учнів навчають землеробству, вирощуванню зелені та овочів. Взимку та восени учні споживають у їдальні школи вирощені власноруч рослини. Навесні учні продають саджанці овочів та квітів, розвиваючи свої підприємницькі навички.\nДар’я Богданова – лауреатка премії "Земля Жінок 2021" 3-го ступеня© прес-служба Yves Rocher\nФото 1 из 2: Дар’я Богданова – лауреатка премії "Земля Жінок 2021" 3-го ступеня© прес-служба Yves Rocher\nМи вітаємо лауреаток з перемогою і віримо, що їх проєкти будуть і надалі активно розвиватися та діяти на благо суспільства, біорізноманіття та Планети в цілому! Ми дякуємо лауреаткам, учасницям Премії "Земля Жінок", а також усім екоактивістам за надважливу справу, яку ви робите щодня для навколишнього середовища!\nВже зовсім скоро, влітку 2021, буде відкрито збір анкет для участі у Премії "Земля Жінок 2022"! Чекайте анонси у соціальних мережах Yves Rocher Ukraine та на сайті yves-rocher.ua.\nДетальніше про Премію "Земля Жінок" можна дізнатися тут.\nРаніше ми зібрали цікаві факти про свято День Землі.


Власники домашніх тварин знають, що хвостаті улюбленці схильні до різних захворювань не менше, аніж люди. Особливо часто коти страждають від такої патології, як сечокам’яна хвороба. Зазвичай уролітіаз діагностується у самців, що обумовлено їх анатомічними особливостями.\nСечокам’яна хвороба є хронічним захворюванням, в процесі розвитку якого в сечовидільної системи і сечовому міхурі накопичуються конкременти. Тварина може відчувати сильні болі при сечовипусканні, в сечі іноді виявляється кров. Чому з’являються камені в сечовому міхурі? Як годувати кота при сечокам’яній хворобі? Які лікувальні корми краще? Чи можна запобігти утворенню каменів?\nЯк утворюються струвіти і інші камені при сечокам’яній хворобі?\nУролитов, або сечові камені, викликають дуже неприємні симптоми у кішок. Вихованці частіше, ніж зазвичай, відвідують туалет, але при цьому у них виділяється малий об’єм сечі. Оскільки спорожнення в лотку викликає хворобливі відчуття, кіт може почати сідати в інших місцях в надії, що болю не буде. На більш пізніх стадіях в сечі з’являється кров і навіть пісок.\nПри гострому перебігу хвороби температура тіла тварини зростає до 40 градусів. Вихованець відмовляється приймати їжу, ховається в темне місце. При закупорці проток сеча накопичується в сечовому міхурі, живіт кота роздувається, стає дуже напруженим, спроби помочитися закінчуються безрезультатно. Починається інтоксикація. Якщо не допомогти улюбленцю протягом 48 годин, то він може загинути від надлишку токсинів або розриву сечового міхура.\nОсновною причиною патології лікарі називають порушення обміну речовин, яке може виникати при інфекційних ураженнях, ожирінні, гормональних збоях, хворобах нирок, кастрації. Однак переважна більшість пацієнтів – це тварини з незбалансованим раціоном харчування. До утворення конкрементів наводить велику кількість білкової їжі, продуктів, збагачених фосфором, кальцієм, магнієм.\nУ нормі, все солі в організмі кішки знаходяться в розчиненому стані. Коли баланс речовин порушується, деякі види солей органічних кислот осідають і перетворюються в дрібні кристалічні освіти, схожі на піщинки. Потім пісок збивається в щільні грудки і утворює уролитов. Виділяють кілька різновидів сечових каменів:\nСтрувіти. Ці утворення складаються з фосфатів, солей амонію і магнію. Вони часто з’являються в результаті запальних і інфекційних захворювань, а також при вживанні корми низької якості. Струвіти відносять до розчинним конкрементам, тому лікування зазвичай полягає в корекції раціону і призначення медикаментів.\nОксалати. Нерозчинні кристали, що утворюються при взаємодії щавлевої кислоти і кальцію. Вони накопичуються в сечовивідної системі кішок при надлишковому вмісті цих речовин в їжі.\nФосфати кальцію. Цей вид нерозчинних сполук виникає при надлишку мінеральних речовин в раціоні тварин. Камені видаляють хірургічним методом.\nУрати амонію. Ці відкладення утворюються при контакті сечової кислоти і цистину. Причиною патології є інфекції та незбалансоване харчування.\nКислотність сечі також часто стає причиною появи каменів. Котяча сеча зазвичай кисла. При защелачивании або надмірному закислення відбувається утворення уролитов. Защелачивание урини виникає при постійному поїданні риби і м’яса. Сильному закислення сприяє нестача вітаміну А або В1, який виникає при однотипному харчуванні.\nОснови лікувального харчування кішки при МКБ\nЕфективність лікування сечокам’яної хвороби у кішок багато в чому залежить від виконання призначень лікаря. Крім того, власники тварин, які страждають від цієї патології, повинні знати основні правила харчування при ниркових захворюваннях:\nРаціон потрібно складати, враховуючи результати аналізів і рекомендації фахівців. Перелік продуктів, які можна давати вихованцеві, визначається видом конкрементів, присутніх в сечовому міхурі. Самостійний підбір раціону може погіршити ситуацію і викликати загострення хвороби. Спеціаліст точніше визначить, яка з схем дієтичного харчування оптимально підійде конкретному вихованцеві.\nКількість їжі, розраховане на добу, потрібно ділити на 4 рівні порції. Це дозволить підтримувати постійну кислотність сечі вихованця протягом всього дня. В результаті уролітіческая активність знизиться.\nХвора тварина не повинно голодувати, але не менш важливо боротися із зайвою вагою. Надмірна вага і велика кількість їжі дають велике навантаження на травну систему і нирки.\nВихованцям з сечокам’яною хворобою необхідно забезпечити постійний доступ до води. Вона знижує концентрацію сечі і зменшує ризик погіршення стану. Вода для кота завжди повинна бути свіжою. Це одне з найважливіших умов, дотримання якого сприяє профілактиці і лікуванню даної патології.\nВласники кішок повинні знати, що вихованцям з камінням в сечовому міхурі протипоказана жорстка вода. Її потрібно фільтрувати і змінювати двічі на добу. Можна поїти домашнього улюбленця бутильованої водою.\nПри лікуванні захворювання потрібно виключити з раціону сухий корм низької якості економ-класу. Такі марки, як «Kitekat», «Whiskas», «Darling», не збалансовані за мінеральним складом і мають невисоку калорійність. Коту потрібно більше корму для насичення, а від переїдання сеча стає більш концентрованою.\nЧим годувати хвору тварину?\nЯкщо у вихованця виявили уролітіческую патологію, господареві необхідно визначити, чим він буде годувати свого кота. Складання дієти є одним з основних етапів лікування. Раціон може включати як натьние продукти, так і готові корми.\nІснує корм, виготовлений спеціально для кішок, які страждають від сечокам’яної хвороби. Однак подібні лінійки є тільки у виробників, що випускають харчування для тварин преміум-класу. Вартість лікувального корму часто виявляється занадто високою для власників кішок.\nНатьная їжа, на перший погляд, здається більш дешевим варіантом, але коли господарі знайомляться з переліком дозволених продуктів, вони розуміють, що це не так. Крім того, приготування їжі для кішки буде віднімати додатковий час. Саме з цієї причини перевагу часто віддається лікувального корму.\nРейтинг сухих кормів і правила годування ними\nДієтичні лінійки сухих кормів розроблені спеціалістами ветеринарної медицини. Вони добре збалансовані і містять тільки компоненти, необхідні для хворих тварин. Такий корм при постійному вживанні сприяє розчиненню струвитов, перешкоджає формуванню оксалатів. Рейтинг найбільш популярних кормів холістік-класу для лікування сечокам’яної патології включає наступні марки:\n«Orijen» ( «Ориджа»);\n«Acana» ( «Акана»);\n«Golden Eagle Holistic» ( «Иннова»);\n«Cat Holistic» ( «Ігл Пак»);\n«ANF holistic» ( «АНФ Холістік»);\n«Earthborn Holistic.GO» і «NOW Natural holistic.Felidae» ( «Феліду»);\n«Chicken Soup» ( «Чікен Суп»).\nКорми холістік-класу виробляються виключно з натьних продуктів. Вони ретельно збалансовані. Виробники розміщують на упаковках докладну інструкцію і норми годування тварин в залежності від віку і стану.\nВологі корми також є в лінійках виробників дієтичного харчування для домашніх тварин. Консерви створюються для лікування вихованців з різними типами уролитиазе. Вони також добре збалансовані і містять ті ж інгредієнти, що й сухі аналоги. У таблиці наведено приклади вологих консервів від найпопулярніших виробників:\nВиробник лінійка показання\n«Royal Canin» «Urinary S / O Feline» Лікування струвитного уролітіазу, ідіопатичного циститу, профілактика утворення оксалатів.\n«Hill’s» «Prescription Diet ™ Feline s / d» Розчинення струвитов, закислення сечі.\n«Prescription Diet ™ Feline c / d Multicare» Терапія уролитиазе на початковій стадії, розчинення струвітних утворень, запобігання рецидивам захворювань сечовивідних шляхів.\n«Purina Pro Plan» «Veterinary Diets Urinary (UR) St / Ox» Закислення сечі з метою профілактики і лікування струвітних каменів, запобігання формуванню оксалатів, лікування ідіопатичної патології сечовипускання.\nНатьние продукти: дієтичний раціон\nПравильне харчування – один з методів лікування сечокам’яної патології у кішок. Їжа повинна бути якісною і добре збалансованою. Це відноситься не тільки до готових кормів, а й до натьним продуктам.\nТочний розмір порцій і види продуктів, які будуть включені в раціон вихованця, визначаються в залежності від його віку, стану і ступеня активності. Однак існує ряд продуктів, які фахівці рекомендують давати кішкам з сечокам’яною хворобою. Як відомо, конкременти у котів бувають розчинними і нерозчинними. Меню підбирає лікар з урахуванням різновиду виявлених каменів. Якщо у вихованця діагностували оксалати, то ветеринар порекомендує годувати його продуктами з даного списку:\nвідварне м’ясо (курка, яловичина, телятина);\nовочі в свіжому або вареному вигляді (морква, гарбуз, кабачок, огірок, буряк, брокколі, цвітна капуста);\nкаші (рисова, пшоняна, пшенична, гречана).\nПри струвита дієта буде трохи інший. Якщо в сечовидільної системи присутні фосфатні освіти, то котам рекомендують такі продукти:\nварена кролятина, курка, телятина;\nвідварна куряча або яловича печінка;\nкаші (вівсянка або рисова);\nвідвареної яєчний білок.\nЯкі корми і продукти категорично заборонені хворому вихованцеві?\nКоли у вихованця діагностують камені в сечовивідних шляхах, йому призначають лікування. У деяких випадках допомогти тварині можна тільки хірургічним методом, в інших допомагають медикаменти. Незалежно від способу лікування кішці потрібна корекція раціону. Продукти, що надходять в організм, дуже впливають на процес одужання, тому деякі з них категорично протипоказані хворим тваринам. У список заборонених входять наступні продукти:\nРиба та морепродукти. У рибі у великій кількості міститься магній і фосфор. Саме ці речовини часто випадають в осад і утворюють струвіти.\nМолоко. Прийнято вважати, що кішки люблять молоко. Однак, всупереч цьому стереотипу, доведено, що воно викликає у деяких котячих розлад травлення. Крім того, в молоці багато магнію, який може спровокувати формування каменів.\nМ’ясо свиняче і бараняче. Ці види м’яса є надмірно жирними. Вони негативно впливають на роботу печінки і збільшують щільність сечі.\nВівсяна крупа. Вона багата на магній, який порушує обмін вуглеводів і може сприяти зміні структури печінки.\nСоління, копченості, прянощі. Такі страви строго заборонені не тільки тваринам з патологією, а й здоровим вихованцям.\nКартопля і рослини з родини пасльонових.\nВипічка, шоколад, цукор.\nКорми для профілактики МКБ\nПрофілактику сечокам’яної патологій краще починати в ранньому віці, використовуючи спеціальні корми для кошенят класу суперпреміум або холістік. Крім того, профілактичні види готових кормів часто призначають кастрованим і стерилізованих вихованцям, а також кішкам, які перенесли хворобу в гострій формі. Перекладати тварина на новий тип корму слід поступово. Зазвичай заміна харчування здійснюється протягом 7 днів.\nКорм при струвита для кішок лікувальний, дієтичний і для профілактики сечокам’яної хвороби Ссылка на основную публикацию