Кинь палити! – Стівен Кінг | Бібліотека\nГоловна ⇒ 💗Бібліотека ⇒ Кинь палити! – Стівен Кінг\nКинь палити! – Стівен Кінг\n– Джіммі? Джіммі Маккенн?\nЦе був він. Трохи поповнів відтоді, як торік вони бачилися на виставці в Атланті, але мав на диво бадьорий вигляд. У коледжі Джіммі був щуплим, блідим, носив великі окуляри в роговій оправі й безперестанно палив. Зараз він, мабуть, перейшов на контактні\n– Дік Моррісон?\n– Так. Чудово виглядаєш, Джіммі.\n– Ти теж, – сказав Маккенн, але Моррісон знав, що це неправда. Він надто багато працював, надто багато їв і дуже багато палив. – Що ти вип’єш?\n– Бурбон з тоніком, – сказав Моррісон. Він охопив ногами високий стілець і запалив сигарету. – Когось зустрічаєш, Джіммі?\n– Ні, лечу до Майямі на нараду. Серйозний клієнт. Рахунки – шість мільйонів. Моє завдання – утримати його, бо ми мали великі витрати на підготовку до наступної весни.\n– Ти й досі працюєш у фірмі “Крегер і Бартон”?\nЗараз виконую обов’язки віце-президента.\n– Фантастика! Поздоровляю! І давно? – Намагаючись переконати себе, що то не черв’ячок заздрощів заворушився у його шлунку, а лише приступ згаги, Моррісон дістав протикислотні таблетки, кинув одну в рот і з хрускотом розгриз.\n– З минулого серпня. Трапилося дещо, від чого змінилося все моє життя. – Він уважно подивився на Моррісона й ковтнув віскі. – Тобі може бути цікаво.\n– Ну, звичайно, – теж ковтнувши віскі, що якраз принесли, сказав Моррісон, а сам подумав: “Боже мій! Джіммі Маккенн став віруючим”.\n© Андрій Євса, 2006, переклад.\n– Справи мої були гірше нікуди, – вів далі Маккенн, – складні стосунки з Шарон, від сердечного приступу помер батько, з’явився сухий кашель. А одного дня зі мною по-батьківськи поговорив Боббі Крегер. Ти пам’ятаєш, як це буває?\n– Звичайно, – відказав Моррісон. Перед тим, як перейти до агентства “Мортон”, він півтора року працював у фірмі “Крегер і Бартон”, – “Або будьте в робочій формі, або забирайтесь геть”.\n– Пам’ятаєш, – засміявся. Маккенн. – Ну, а на довершення всього, лікар сказав, що у мене початкова стадія виразки шлунка й мені слід кинути палити. – Маккенн насупився. – 3 тим же успіхом він міг порадити мені перестати дихати.\n– І ти кинув палити?\n– Кинув. Спочатку я не думав, що зможу, шахраював, як міг. Потім якось зустрів приятеля, який розповів мені про корпорацію на 46-й вулиці. Фахівці. Я подумав, що нічого не втрачаю, й поїхав. З того часу не палю.\n– Вони що, напхали тебе ліками? – широко відкрив очі Моррісон.\n– Ні. – Маккенн дістав гаманець і покопався в ньому. – Ось. Пам’ятаю, що десь була. – Він поклав на прилавок звичайну білу візитну картку.\nКинь витрачатися на куриво!\nІст, 46-та вулиця, 237\nЛікування за попереднім записом\nКвіттерз (англ. Quitters) – люди без витримки; люди, що пасують перед труднощами; боягузи; ледарі.\n– Візьми, якщо хочеш, – сказав він. – Там тебе вилікують. Гарантую.\n– Цього я сказати не можу.\n– Ха! Чому?\n– Це одна з умов контракту, який вони пропонують підписати. При зустрічі тобі все пояснять.\n– Ти підписував контракт?\n– І тому…\n– Так, саме тому, – посміхнувся Маккенн, а Моррісон подумав: “Ну ось, Джім Маккенн теж став самовдоволеною шельмою”.\n– Що за таємнича корпорація? Чому я не нічого бачив про неї по телебаченню, на дошках оголошень, у журналах чи деінде?\n– Їм вистачає тих клієнтів, які звертаються до них за чиєюсь порадою.\n– Ти ж фахівець у галузі реклами, Джіммі. Невже ти цьому віриш?\n– Вірю, – сказав Маккенн. – Вони виліковують дев’яносто вісім відсотків своїх клієнтів.\n– Зачекай хвилину, – Моррісон жестом попросив іще віскі й запалив сигарету. – Тебе прив’язали й примусили палити доти, поки ти розпочав блювати?\n– Дали тобі щось і тобі стає нудно, як тільки запалюєш…\n– Ні, нічого такого. Поїдь і переконайся. – Він показав на сигарету Морріса. – Хіба сам ти у захваті від того, що палиш?\n– Н-і-і, – але…\n– Я кинув палити, і в мене все пішло по-новому, – сказав Маккенн. – Не певен, що так буде з кожним, але мої справи пішли на краще. Я краще став себе почувати, у мене хороші стосунки з Шарон, додалося сили, виріс, так би мовити, коефіцієнт працездатності.\n– Цікаво. І все ж, не міг би ти сказати хоча б…\n– Пробач, Діку. Ніяк не можу, – рішуче відказав Маккенн.\n– Ти набув ваги?\n– Навіть трохи забагато. – Моррісону здалося, що обличчя Джіммі Маккенна на якусь мить набуло мало не жорстокого вигляду. – Потім я її скинув і зараз майже в нормі. А колись же був худющий.\n– Починається посадка на рейс № 206, вихід № 9, оголосив гучномовець.\n– Мій літак, – сказав Маккенн, підводячись, і поклав на прилавок п’ять доларів. – Замов іще віскі, якщо бажаєш. І подумай, Дїку. Раджу тобі.\nПробираючись крізь натовп, Маккенн пішов до ескалаторів. Моррісон узяв картку, повагавшися, поклав її до свого гаманця й тут же про неї забув.\nКартка випала з гаманця через місяць на прилавок іншого бару. Того дня він рано звільнився й відразу після обіду зайшов випити. Справи в агентстві “Мортон” були погані. Можна сказати – нікудишні.\nМоррісон дав Генрі десять доларів за віскі, підняв і перечитав картку. 46-та вулиця – лише за два квартали. Стояв прохолодний сонячний день жовтня, і, може, просто для сміху…\nКоли Генрі приніс решту, він допив віскі й пішов.\nКорпорація “Квіттерз” містилася в новому будинку, де місячна орендна плата за службову площу була, мабуть, близькою до річної зарплати Моррісона. З довідника у вестибюлі виходило, що кімнати корпорації займають увесь поверх, а це означало гроші. Великі гроші.\nПрямо з ліфта він потрапив до фойє з розкішним килимом на підлозі, а звідти до вишукано умебльованої приймальні, з широкого вікна якої було видно людський мурашник на вулиці внизу. На стільцях біля стін, устромивши погляди в журнали, сиділи троє чоловіків і одна жінка. З виду, всі вони були діловими людьми. Моррісон підійшов до столу.\n– Це мені дав приятель, – сказав він, подаючи картку секретарці. – Гадаю, колишній ваш вихованець.\nВона усміхнулась і вклала в друкарську машинку анкету.\n– Ваше прізвище, сер?\n– Річард Моррісон.\nКлац-клац-клац. Між іншим, майже нечутні клац машинки фірми ІБМ.\n– Провулок Мейпл, 29, Клінтон, Нью-Йорк.\n– Діти у вас є?\n– Один син. – Він подумав про Елвіна й трохи спохмурнів. Правильніше було б не “один”, а “половина”. Його син був розумово відсталий і перебував у спеціальній школі в штаті Нью-Джерсі.\n– Хто вам порадив до нас звернутися, містере Моррісон?\n– Давній шкільний товариш Джеймз Маккенн.\n– Добре. Зачекайте, будь ласка. Сьогодні у нас дуже завантажений день.\nМоррісон сів між жінкою у строгому синьому костюмі та молодиком з короткими модними баками, одягненим у піджак з тканини в ялинку, й дістав сигарети, але, побачивши, що попільничок немає, сунув їх знову до кишені.\nНічого. Він потерпить до кінця цієї комедії й запалить, коли йтиме звідси. Може, навіть натрусить попелу на темно-бордові ворсисті килими, якщо його примусять довго чекати, а тим часом почав гортати примірники “Тайму”.\nПокликали його за чверть години – після жінки в синьому костюмі. Він нестерпно хотів палити. Чоловік, який прийшов після нього, дістав портсигар, клацнувши, відкрив його, побачив, що немає попільничок і, як здалося Моррісону, з дещо винуватим виглядом знову сховав його. Від цього Моррісону трохи полегшало.\n– Містере Моррісон, пройдіть, будь ласка, – усміхнувшись до нього, сказала секретарка.\nКрізь двері, що були у неї за спиною, Моррісон потрапив до освітленого прихованими світильниками коридору. Кремезний чоловік, чиє сиве волосся виглядало фальшивим, потис йому руку, привітно усміхнувся й сказав:\n– Ідіть за мною, містере Моррісон.\nВін повів Моррісона повз зачинені двері, на яких не було ні табличок, ні номерів, і, пройшовши приблизно половину коридору, відімкнув одні з них ключем. Вони зайшли до невеликої кімнати, стіни якої були обшиті корковими панелями. Єдиними меблями тут були стіл і біля нього два стільці, по одному з кожного боку. Коротка зелена фіранка закривала, як потім виявилося, прямокутне віконце. Ліворуч від Моррісона на стіні висів портрет високого сивого чоловіка з аркушем паперу в руці. Моррісону він когось віддалено нагадував.\n– Мене звати Вай Донатті, – сказав кремезний чоловік. – Якщо вирішите мати з нами справу, я буду відповідальний за ваше лікування.\n– Радий познайомитися, – сказав Моррісон. Йому дуже хотілося палити.\nДонатті поклав на стіл анкету, заповнену секретаркою, дістав із шухляди аркуш з якимось текстом, подивився Моррісону прямо у вічі й запитав:\n– Ви бажаєте кинути палити?\nМоррісон прочистив горло, поклав ногу на ногу й намагався дати якусь ухильну відповідь, але нічого не міг придумати.\n– Ви це підпишете? – подав Донатті аркуш Моррісону. Той побіжно переглянув текст. “Зобов’язуюся не розголошувати методи й техніку і так далі, і так далі…”\nДонатті подав йому перо. Моррісон написав своє прізвище й розписався. Донатті розписався нижче. Тієї ж миті аркуш зник у шухляді столу. Моррісон, усміхнувшись, подумав, що дав іще одну обіцянку. Він давав їх і раніше. Одного разу витримав цілих два дні.\n– Чудово, – сказав Донатті. – Ми не набридаємо тут пропагандою, містере Моррісон, нас не цікавлять стан здоров’я, витрати чи суспільний стан клієнта. Нас не цікавить, чому ви бажаєте кинути палити. Ми прагматики.\n– Зрозуміло, – непевно кинув Моррісон.\n– Ми не користуємося ніякими ліками, не наймаємо людей Дейла Карнегі вас повчати, не рекомендуємо ніякої спеціальної дієти, не приймаємо ніякої винагороди, аж поки ви утримаєтеся від паління протягом одного року.\n– Боже мій! – вирвалось у Моррісона.\n– Містер Маккенн не говорив вам цього?\n– До речі, як він себе почуває? Як ідуть його справи?\n– У нього все гаразд.\n– Чудово. Відмінно. А зараз… лише кілька запитань, містер Моррісон. Вони дещо особисті, але я запевняю вас, що ваші відповіді будуть триматися у найсуворішій таємниці.\n– Як звати вашу дружину?\n– Люсінда Моррісон. Дівоче прізвище Рамсей.\nМоррісон кинув на Донатті швидкий погляд, але той м’яко дивився на нього, чекаючи відповіді.\n– Так, звичайно, – сказав він.\n– У вас були якісь шлюбні проблеми? Можливо, розлучення?\n– Яке це має відношення до лікування від шкідливої звички? – запитав Моррісон трохи сердитим, всупереч його бажанню, голосом, але він хотів, йому конче була необхідна… сигарета.\n– Дуже велике, – відповів Донатті. – Повірте мені.\n– Ні. Нічого такого не було.\nХоча стосунки між ними останнім часом були таки дещо напружені.\n– У вас лише одна дитина?\n– Так, син Елвін. Він у приватній школі.\n– У якій саме?\n– Цього я вам не скажу, – твердо мовив Моррісон.\n– Гаразд, – приязно усміхнувшись, згідно кивнув Донатті. – На всі ваші запитання відповіді будуть завтра під час першого сеансу лікування.\n– Дуже приємно, – Моррісон підвівся.\n– Останнє запитання, – зупинив його Донатті. – Ви не палили більше години. Як ви себе почуваєте?\n– Чудово, – збрехав Моррісон. – Просто чудово.\n– Браво! – вигукнув Донатті. Він обійшов навколо столу й відчинив двері. – Відведіть душу сьогодні ввечері. Після завтрашнього дня ви більше ніколи палити не будете.\n– Містере Моррісон, – урочисто сказав Донатті, – це ми гарантуємо.\nНаступного дня рівно о третій Моррісон сидів у приймальні корпорації. Від самого ранку він вагався – чи йти на призначений учора секретаркою час, чи не зв’язуватися з цією корпорацією взагалі. Зрештою подумав: “Треба, нарешті, наважитись”.\nВін згадав сказане Джіммі Маккенном: “Це змінило все моє життя” і вирішив піти. Бог свідок, життя у нього таке, що його слід було б трохи змінити, було цікаво. Перед тим як зайти в ліфт, він до фільтра допалив сигарету й подумав: “До біса погано, якщо вона остання”. Смак сигарета мала жахливий.\nНа цей раз чекати у приймальні довелося менше. Коли, на запрошення секретарки, Моррісон пройшов до коридору, на нього уже чекав Донатті. Він подав для потиску руку й усміхнувся. Його усмішка видалася Моррісону майже хижою. Він почав трохи нервуватися і знову захотів палити.\n– Ідіть зі мною, – сказав Донатті. Коли вони увійшли до невеликої кімнати, Донатті сів до столу. Моррісон зайняв стілець напроти,\n– Я дуже задоволений, що ви прийшли, – почав Донатгі. – Багато перспективних клієнтів після першої бесіди більше не з’являються. Вони знаходять, що не бажають кинути палити так рішуче, як гадали. Певен, з вами працювати буде приємно.\n– Коли почнеться лікування? – Моррісон подумав, що це, мабуть, буде гіпноз.\n– О, лікування вже почалося. Воно почалося, коли ми в коридорі потиснули один одному руки. Ви маєте з собою сигарети, містере Моррісон?\n– Дайте їх мені, будь ласка.\nСтенувши плечима, Моррісон подав Донатті пачку. Зрештою, в ній було лише дві чи три сигарети.\nДонатті поклав пачку на стіл, потім, усміхаючись до Моррісона, стиснув праву руку в кулак і почав по ній бити. Вилетів кінчик сигарети. Посипалися крихти тютюну. Звук ударів кулака Донатті досить гучно лунав у зачиненій кімнаті. Усмішка не сходила з обличчя Донатті, а Моррісон був неприємно вражений. Він подумав, що на нього просто хочуть в такий спосіб вплинути.\nНарешті Донатті перестав бити по пачці, підібрав її, зібгав і вдарив по ній ще раз.\n– Ви не повірите, яку я дістаю насолоду, – сказав він і кинув пачку до кошика для сміття. – Три роки тут працюю, а все ще роблю це з великим задоволенням.\n– Внизу, у вестибюлі цього будинку, є кіоск, де продаються сигарети будь-якої марки.\n– Саме так, – погодився Донатті і склав руки. А ваш син, Елвін Дос Моррісон, народився з черепно-мозковою травмою і перебуває у школі Патерсона для фізично та розумово неповноцінних дітей. Перевіркою його розумові здібності визначені як 46 із 100. Категорія тих, що не дуже надаються до навчання.. Ваша дружина…\n– Звідки ви про це дізналися? – гаркнув Моррісон. Він був зляканий і розлючений. – Ви, біс вас забери, не маєте ніякого права копатися в моєму…\n– Ми знаємо про вас багато, – спокійно сказав Донатті. – Але, як я говорив, усе буде триматися в найсуворішій таємниці.\n– Я йду звідси, – непевно сказав Моррісон, підводячись.\nМоррісон уважно глянув на Донатті. Той не виглядав пригніченим. Навпаки, він був навіть веселий, як людина, що бачила подібну реакцію десятки, а може, й сотні разів.\n– Гаразд. Але краще давайте по-хорошому.\n– О, так. – Донатті відкинувся на стільці. – Я вже говорив вам, що ми тут прагматики. Як прагматики ми повинні перш за все усвідомити, як важко вилікувати від звички до тютюну. Рецидив – майже вісімдесят п’ять відсотків. Рецидив серед схильних до героїну – нижчий. Наше завдання – надзвичайно важке. Надзвичайно.\nМоррісон мигцем глянув у кошик для сміття. Одна із сигарет, хоча й пошкоджена, виглядала придатною для паління. Донатті добродушно засміявся, дотягся до кошика для сміття й розім’яв її між пальцями.\n– До законодавчих органів, – вів далі Донатті, – іноді звертаються з вимогою позбавити ув’язнених тижневої норми сигарет. Такі вимоги неодмінно відхиляються. У кількох випадках, там, де їх задовольнили, мали місце несамовиті заколоти в’язнів. Заколоти, містере Моррісон. Уявіть собі.\n– Не дивно, – сказав Моррісон.\n– Але зважте на наслідки. Коли людину ув’язнюють, її позбавляють нормального статевого життя, можливості вживати алкогольні напої, брати участь у політичному житті, права вільного пересування. І ніяких заколотів, або дуже мало в порівнянні до числа в’язниць. Але коли позбавляють сигарет – пробі! рятуйте! – він ударив кулаком по столу.\n– Під час Першої світової війни в Німеччині неможливо було дістати сигарет, і стало звичайним явище, коли німецькі аристократи підбирали брудні недопалки. Під час Другої світової війни багато американських жінок, не маючи змоги мати сигарети, стали палити люльку. Захоплююче завдання для справжнього прагматика, містере Моррісон.\n– Чи не могли б ми перейти до лікування?\n– Ми це зробимо негайно. Підійдіть сюди, будь ласка. – Донатті підвівся й став біля зеленої фіранки, яку Моррісон помітив учора. Донатті відсунув фіранку, відкривши прямокутне віконце, що виходило в порожню кімнату. Хоча ні, не зовсім порожню. На підлозі кролик їв із тарілки якісь кульки.\n– Симпатичний кролик, – мовив Моррісон.\n– Справді, симпатичний. Спостерігайте за ним. – Донатті натиснув кнопку біля підвіконня. Кролик перестав їсти й почав скажено стрибати. Здавалося, кожного разу, як тільки його ноги торкаються підлоги, він підстрибує ще вище. Шерсть на ньому піднялася дибом, очі стали божевільними.\n– Припиніть негайно! Ви вб’єте його електричним струмом!\n– До цього далеко. – Донаті відпустив кнопку. – У підлозі дуже низька напруга.\n– Спостерігайте за кроликом, містере Моррісон!\nКролик присів за кілька кроків від тарілки з балабушками. Його ніс сіпався. Раптом він стрибнув у куток.\n– Якщо кролик досить часто буде зазнавати удару під час їжі, – сказав Донатті, – у нього дуже швидко виробиться зв’язок: їжа – це біль. Тому він перестане їсти. Ще трохи, й він голодуватиме біля їжі, аж поки загине. Це називається умовно-рефлекторним тренуванням.\nДо Моррісона дійшло.\n– З мене досить, дякую. – Він пішов до дверей.\n– Зачекайте, будь ласка, містере Моррісон.\nМоррісон не зупинився. Він узявся за круглу ручку дверей і… вона ковзнула в його руці. – Відімкніть двері!\n– Містере Моррісон, якщо ви сядете…\n– Відімкніть двері або я викличу поліцію, перш ніж ви встигнете вимовити слово.\n– Сядьте! – крижаним голосом наказав Донатті.\nМоррісон глянув на Донатті. Карі очі в того помутніли, погляд був страшний: “Боже мій! – подумав Моррісон, – я тут наодинці з божевільним”. Він облизав губи. Як ніколи в житті, йому хотілося палити.\n– Дозвольте мені пояснити процес лікування трохи детальніше, – сказав Донатті.\n– Ви не розумієте, – стримуючи себе, сказав Моррісон, – я не бажаю лікуватись. Я передумав.\n– Ні, містере Моррісон. Це ви не розумієте. У вас немає іншого вибору. Коли я говорив вам, що лікування уже почалося, то була абсолютна правда. Хотілося би думати, що ви вже це зрозуміли.\n– Ви божевільний, – розгублено сказав Моррісон.\n– Ні. Лише прагматик. Дозвольте розповісти вам про лікування докладно.\n– Говоріть, – сказав Моррісон. – Ви ж розумієте, що я, як тільки вийду звідси, куплю п’ять пачок сигарет і буду палити всю дорогу аж до поліцейської дільниці. – Він раптом усвідомив, що гризе ніготь на великому пальці, й замовк.\n– Як вам забажається. Але, гадаю, ви зміните вашу думку, коли уявите всю картину.\nМоррісон промовчав. Він знову сів і склав руки.\n– Протягом першого місяця лікування наші агенти триматимуть вас під постійним наглядом, – сказав Донатті. – Ви зможете декого з них помітити, але не всіх. Вони будуть з вами завжди. Завжди. Т якщо ви запалите, повідомлять мені.\n– І тоді, гадаю, ви привезете мене сюди й повторите фокус, який робили з кроликом, – сказав Моррісон. Він намагався говорити холодно, з сарказмом, але раптом відчув, що йому дуже страшно. Жах, та й годі!\n– О ні, – заперечив Донатті. – На місці кролика будете не ви, а ваша дружина.\nМоррісон мовчки глянув на Донатті. Той посміхнувся й додав:\n– А ви спостерігатимете.\nПісля того як Донатті його випустив, Моррісон понад дві години ходив геть приголомшений. Був чудовий день, але він цього не помічав. Перед очима стояло потворне усміхнене обличчя Донатті.\nМоррісон згадував його слова: “Бачите, прагматичні проблеми вимагають прагматичних рішень. Ви мусите зрозуміти, що ми щиро бажаємо вам добра”.\nДонатті пояснив, що корпорація “Квіттерз” – неприбуткова, заснована чоловіком, чий портрет висить на стіні. Цей джентльмен з великим успіхом займався різними справами, такими як торгові автомати, салони масажу, азартні ігри, жвава, хоча й нелегальна, торгівля між Нью-Йорком та Туреччиною. Морт Мінеллі, “трипалий”, був затятим курцем – викурював до трьох пачок щоденно. Папір, який він тримає на портреті, – лікарський діагноз: “рак легенів”. Морт помер у 1970 році, заповівши родинний капітал корпорації “Квіттерз”.\n– Намагаючись нести мінімально необхідні витрати, ми більше зацікавлені в допомозі нашим клієнтам, – пояснював Донатті. – ї, звичайно, платимо великі податки.\nЛікування було напрочуд просте. Перше порушення – і Сїнді буде доставлена до кімнати, яку Донатті називав “кімнатою кролика”. Друге – і в тій кімнаті опиниться Моррісон. При третьому порушенні їм доведеться побувати там разом. Четверте порушення спричинить великі проблеми у співробітництві й необхідність суворіших заходів. До школи Елвіна буде посланий агент і поб’є хлопця.\n– Уявіть, – сказав Донатті, посміхаючись, – як це буде жахливо для хлопчика. Він нічого не зрозуміє, навіть якщо йому хтось пояснить. Він буде лише знати – йому завдають болю тому, що тато поганий. Йому буде дуже страшно.\n– Ви погань, – безпомічно сказав Моррісон, відчуваючи, що ось-ось заплаче. – Ви підлий, огидний поганець.\n– Зрозумійте мене правильно, – приязно усміхаючись, вів далі Донатті. – Я певен, що до цього не дійде. Сорок процентів наших клієнтів ніколи не роблять більше трьох порушень Хіба ж не заспокійливі цифри?\nМоррісон не вважав їх заспокійливими. Він вважав їх жахливими.\n– Звичайно, якщо ви вчините п’яте порушення…\n– Кімната для вас та вашої дружини, знову побої для вашого сина й побої для вашої дружини, – широко посміхнувся Донатті.\nМоррісон, втративши самовладання, кинувся через стіл на Донатті. Донатті, несподівано швидко як на того, хто сидів розслабившись, відсунувся на стільці назад і обома ногами над столом ударив Моррісона в живіт. Давлячись і кашляючи, Моррісон відсахнувся.\n– Сядьте, містере Моррісон, – великодушно сказав Донатті. – Давайте поговоримо як розумні люди.\nВіддихавшись, Моррісон сів. “Колись же має закінчитися це страхіття?” – подумав він.\n– Корпорація “Квіттерз”, – пояснював далі Донатті, – застосовує десятиступінчату шкалу покарання. Ступені шостий, сьомий й восьмий – це повторні перебування в “кімнаті кролика”, але з більшою електричною напругою і серйознішими побоями. Дев’ятий ступінь – перелом руки вашого сина.\nУ Моррісона пересохло в роті.\n– А десятий? – запитав він.\n– Тоді ми здаємося, містере Моррісон, – сумно похитав головою Донатті. – Ви належатимете до двох відсотків, які лікуванню не піддаються.\n– Ви дійсно здаєтеся?\n– Образно кажучи, – усміхаючись до Моррісона, Донатті висунув одну з шухляд столу й поклав на стіл револьвер 45-го калібру з заглушником. – Навіть ті два відсотки, що не піддаються лікуванню, палити більше ніколи не будуть. Це ми гарантуємо.\nУвечері в п’ятницю вони дивилися один із улюблених фільмів Сінді “Булліт”. Моррісон, заважаючи їй зосередитися, увесь час вертівся й щось бурмотів.\n– Що з тобою? – запитала вона, коли на екрані з’явилася заставка.\n– Нічого… Все, – буркнув він. – Я кинув палити.\n– З яких пір? П’ять хвилин тому? – засміялася Сінді.\n– З третьої годин дня.\n– І ти дійсно відтоді не палив?\n– Не палив, – відказав він і почав гризти ніготь на великому пальці, вже розгризеному до живого.\n– Це ж чудово! І що тебе до цього спонукало?\n– Ти й… Елвін.\nВона широко розплющила очі й навіть не помітила, що знову йде фільм. Дік рідко згадував їхнього розумово відсталого сина. Вона підійшла, глянула на порожню попільничку біля його правої руки, а тоді йому в вічі.\n– Ти серйозно вирішив кинути палити, Діку?\n– Серйозно, – сказав він і подумав: “Якщо я звернуся до поліції, бригада найманих бандитів спотворять твоє обличчя, Сінді”.\n– Я рада. Навіть якщо ти й не зробиш цього, ми обидва дякуємо тобі за твій намір, Діку.\n– Думаю, що зроблю, – сказав він, згадуючи помутнілий, убивчий погляд Донатті, коли той ударив його ногами в живіт.\nЦієї ночі Моррісон спав погано – починав дрімати й відразу ж прокидався, а біля третьої години зовсім прочумався. Від бажання палити його почало лихоманити. Він зійшов униз до свого кабінету. Кабінет не мав вікон і був усередині будинку. Моррісон висунув верхню шухляду столу й якийсь час загіпнотизовано дивився на пачку сигарет, потім роззирнувся довкола й облизав губи.\nДонатті сказав: “Постійне спостереження протягом першого місяця. Вісімнадцять годин у день протягом наступних двох, але він ніколи не буде знати, які саме вісімнадцять. Протягом четвертого місяця, коли більшість клієнтів не витримують і знову починають палити, “обслуговування” буде знову протягом двадцяти чотирьох годин на добу. Затим по дванадцять годин щоденно до кінця року, не підряд і не в один і той же час. А по всьому – вибірковий нагляд до кінця його життя.\nДо кінця його життя.\n– Ми можемо спостерігати за вами місяць через місяць, – говорив Донатті. – Або через день. Або постійно протягом одного тижня щомісяця два роки від сьогодні. Головне, що ви не будете про це знати. Якщо запалите, ризикуватимете й думати: “Вони стежать? Чи не забирають зараз мою дружину, а може, посилають свого чоловіка до мого сина?” – Правда ж, чудово? І якщо ви крадькома запалите, смак такого паління буде жахливим. Воно буде мати смак крові вашого сина.\n“Але зараз, глухої ночі, в моєму власному кабінеті, вони не можуть за мною спостерігати”, – думав Моррісон. У будинку стояла мертва тиша.\nХвилин зо дві він дивився на пачку сигарет, не в силі відірвати від неї погляд, потім підійшов до дверей, виглянув у порожню вітальню, повернувся назад і ще якийсь час дивився на сигарети. Йому уявилася жахлива картина: все життя попереду без сигарет. “Як, скажіть на милість, він зможе переконати в чомусь серйозного клієнта, не тримаючи недбало між пальцями запаленої сигарети, коли підходитимете до схем та діаграм? Як він зможе витримати без сигарети нескінченні прийоми гостей у саду, які часто влаштовує Сінді? Як він зможе вставати зранку і зустрічати день без запаленої сигарети, коли питиме каву й читатиме газету?”\nМоррісон проклинав себе за те, що опинився в такому становищі, проклинав Донатті. Але найбільше він проклинав Джіммі Маккенна. Як він міг так учинити? Негідник усе знав. Його руки тремтіли від бажання схопити юду Джіммі Маккенна.\nМоррісон ще раз крадькома обвів поглядом кабінет і дістав із шухляди сигарети. Він гладив коробку, пестив її. Яка була колись рекламна фраза? “Таке кругле, таке тверде, так красиво упаковане”. Краще не скажеш. Він узяв сигарету в рот, підвів голову и прислухався.\nЧи то було справді легеньке шарудіння у стінній шафі, чи йому почулося? Певно, почулося. Але…\nА ще він уявив кролика, як той несамовито підскакував від ударів електричного струму, уявив у тій кімнаті Сінді…\nТривожно прислухавшись і нічого не почувши, Моррісон подумав, що йому варто лише підійти до дверей шафи й відчинити їх, але він надто боявся того, що може там побачити, а тому повернувся до ліжка й ще довго не міг заснути.\nНезважаючи на те як мерзенно він відчував себе вранці, сніданок йому видався смачним. Повагавшись мить, він, після звичайної порції кукурудзяних пластівців, з’їв яєчню. Коли Сінді зійшла вниз у своєму халаті, він якраз вискрібав сковорідку.\n– Річарде Моррісон! Ви не їли яєць на сніданок, відколи Гектор був ще у пелюшках.\nУ відповідь Моррісон буркнув щось нерозбірливе. Він вважав, що прислів’я Сінді: “Відколи Гектор був ще у пелюшках” таке ж безглузде, як і інше її прислів’я: “Мені треба посміхатися й цілувати свиню”.\n– Ти ще не палив? – запитала вона, наливаючи апельсиновий сік.\n– До полудня запалиш, – побіжно сказала вона.\n– Дуже ж ти мені допомагаєш! – різко повернувся він до неї. – Ти, та ті, хто не палить, усі ви гадаєте… а, нічого, не звертай уваги.\nВін чекав, що Сінді образиться, але вона лише здивовано подивилася на нього.\n– Ти це серйозно? Ти дійсно кинув палити?\nЗвичайно, серйозно, відказав він, а сам подумав: “Надіюся, ти ніколи не дізнаєшся, наскільки серйозно”.\n– Бідний хлопець, – підійшла до нього Сінді. – Ти виглядаєш, ніби воскрес із мертвих. Але я пишаюся тобою.\nМоррісон міцно пригорнув її до себе.\nСцени з життя Річарда Моррісона. Жовтень – листопад: Моррісон і його щирий приятель із студії “Ларкін” у барі Джека Демпсі. Приятель пропонує сигарету. Моррісон трохи сильніше стискує свою склянку й каже: “Я кинув палити”. Приятель сміється й каже: “Даю тобі тиждень”.\nМоррісон чекає ранкового поїзда і дивиться поверх газети “Таймс” на хлопця в синьому костюмі. Він бачить його тут майже кожного ранку. Бачив він його і в інших місцях – в готелі “Анде”, коли зустрічався з клієнтом, у музичному магазині Сема Гуді на 45-й вулиці, де, поки він цікавився, чи є в них альбом Сема Кука, цей хлопець перебирав грамофонні платівки. Якось він бачив його на місцевому майданчику для гри в гольф недалеко від своєї групи під час гри “два проти двох”.\nМоррісон випив на вечірці і дуже хоче палити, але він підпилий не настільки, щоб наважитися це зробити.\nМоррісон відвідує сина й дарує йому велику кулю, що пищить, коли її стиснути. Поцілунок розчуленого від задоволення сина. Чомусь не такий відразливий, як раніше. Міцно обіймаючи сина, він розуміє, що мали на увазі цинічний Донатті та його колеги: любов – найдієвіші ліки. Хай романтики дискутують про її існування. Прагматики визнають її і використовують.\nМоррісон втрачає фізичний потяг до паління поступово, але ніколи цілком не втрачає психологічного потягу чи потреби мати щось у роті – таблетку від кашлю, цукерку, зубочистку… Все це – слабка заміна.\nЯкось у Мідтаун-тунелі Моррісон потрапляє у величезну автомобільну пробку. Темрява. Ревуть сигнали. Смердюче повітря. Рух безнадійно зупинився. Випадково відкривши великим пальцем “бардачок” і побачивши там напіввідкриту коробку сигарет, він хвилину повагався, а потім вихопив одну й запалив її від запальнички, вмонтованої у щиток приладів. “Коли щось трапиться, винна Сінді, – визивно сказав він собі, – я просив її повикидати всі ці кляті сигарети”.\nПісля першої затяжки Моррісон дуже закашлявся. Після другої – з очей у нього потекли сльози. Після третьої – запаморочилась голова, й він майже знепритомнів. Він подумав, що сигарета має жахливий смак. А на довершення: “Боже мій! Що я роблю?”\nЗзаду нетерпляче сигналили. Рух відновився. Моррісон погасив у попільничці сигарету, опустив скло передніх дверей, відкрив поворотні вентиляційні скельця і, мов хлопець, який щойно кинув в унітаз свій перший недопалок, почав безпорадно розганяти руками повітря.\nЗатим різко рушив і поїхав додому.\n– Сінді, я вдома!\n– Сінді? Де ти?\nЗадзвонив телефон, і він похапцем зняв трубку. – Слухаю. Сінді?\n– Вітаю вас, містере Моррісон, – почув він ввічливий, але діловитий голос Донатті. – Нам, гадаю, необхідно залагодити невеличку справу. О 5-й годині вам буде зручно?\n– У вас моя дружина?\n– Так, звичайно, – поблажливо засміявся Донатті.\n– Послухайте, відпустіть її, – благально мовив Моррісон. – Такого більше не повториться. Це була помилка, лише помилка, й тільки. Я зробив усього три затяжки і, Бог свідок, вони навіть погано смакували!\n– Яка прикрість. Отож я чекаю на вас о п’ятій, гаразд?\n– Прошу вас, – Моррісон мало не плакав. – Будь ласка…\nВін говорив у порожнечу.\nО 5-й пополудні у приймальні, крім секретарки, нікого не було. Незважаючи на блідий і скуйовджений вигляд Моррісона, вона подарувала йому променисту усмішку й промовила у систему внутрішнього зв’язку:\n– Містер Донатті? Вас хоче бачити містер Моррісон. – Затим, кивнувши до Моррісона: – Заходьте.\nДонатті чекав біля кімнати без позначок на дверях. Поруч з ним стояв мавпоподібний тип у бавовняній сорочці з написом SMILE** і пістолетом 38-го калібру в руці.\n** SMILE (англ.) – усмішка.\n– Послухайте, – звернувся Моррісон до Донатті. – Ми ж можемо якось домовитись? Я заплачу вам. Я…\n– Замовкни, ти! – наказав тип у сорочці SMILE.\n– Добре, що ви приїхали, – сказав Донатті. – Вибачте за дещо неприємний привід. Ходімо. Закінчимо все якомога швидше. Запевняю вас, вашій дружині не буде завдано болю… на цей раз.\nМоррісон ледве стримував себе, щоб не кинутися на Донатті.\n– Годі, не треба, – невдоволено мовив Донатті. – Якщо ви це зробите, Мотлох заспокоїть вас пістолетом, а ваша дружина однаково отримає своє. Отже, що це вам дасть?\n– Сподіваюся, ви пропадете, – сказав він Донатті.\n– Якби я мав п’ять центів з кожного подібного побажання, я пішов би у відставку, – зітхнув Донатті. – Хай це буде для вас наукою, містере Моррісон. Коли романтик намагається зробити добро й зазнає поразки, його нагороджують медаллю. Коли ж прагматик досягає успіху, його посилають у пекло. Підемо?\nМотлох махнув пістолетом.\nПриголомшений Моррісон зайшов до кімнати перший. Мотлохх підштовхнув його пістолетом до запнутого зеленою занавіскою віконця, і в нього майнула думка: “Мабуть, це схоже на те, ніби дивитися в газову камеру”.\nЗа віконцем у кімнаті Моррісон побачив Сінді, яка збентежено роззиралася довкола.\n– Сінді! – покликав він розпачливо. – Сінді, вони…\n– Вона вас не бачить і не чує, – сказав Донатті. – Однобічне скло. Гаразд, давайте з цим кінчати. Цього разу була дійсно дуже незначна помилка. Гадаю, тридцяти секунд буде досить.\nМотлохх однією рукою натиснув кнопку, а другою притиснув пістолет до спини Моррісона.\nДля Моррісона це були найдовші тридцять секунд у його житті.\n– Ви будете дорікати нам? – поклавши руку на плече Моррісона, коли все було закінчено, запитав Донатті.\n– Не буду, – ледве чутно мовив Моррісон, притиснувшись лобом до скла й ледве тримаючись на ногах, а коли оглянувся, побачив, що Мотлохх зник.\n– Ідіть за мною, – сказав Донатті.\n– Куди? – байдуже запитав Моррісон.\n– Гадаю, вам треба дещо пояснити дружині, хіба не так?\n– Як я можу дивитися їй у вічі? Як я скажу їй, що я… я… я…\n– Запевняю, ви будете здивовані, – сказав Донатті.\nУ кімнаті була лише канапа, на якій сиділа Сінді й безпорадно схлипувала.\n– Сінді? – тихо покликав Моррісон.\n– Дік? – підвівши заплакані очі, прошептала вона. – Дік? О… О Боже…\nВін міцно пригорнув її до себе.\n– Два чоловіки, – розповідала вона, припавши до його грудей, – зайшли до будинку і я спочатку подумала, що вони грабіжники, а потім злякалася, що вони збираються мене гвалтувати. Мені зав’язали очі, кудись везли, затим… о, це було жахливо…\n– Мовчи, – сказав він. – Мовчи.\n– Але чому? – запитала вона, дивлячись на нього. – Чому вони…\n– Через мене, – він сказав. – Я тобі все поясню, Сінді…\nСкінчивши розповідати, він трохи помовчав, а потім, опустивши очі долу, сказав:\n– Мабуть, ти ненавидиш мене. Я тебе розумію.\n– Ні, зовсім навпаки. – Вона обома руками повернула до себе його обличчя.\nВін мовчки, здивовано, дивився на неї.\n– Це варто було зробити, – говорила вона. – Хай Бог благословить цих людей. Вони визволили тебе з в’язниці.\n– Саме так, – поцілувавши його, відповіла вона. – А зараз ми можемо їхати додому? Я почуваюся краще. Набагато краще.\nЯкось увечері через тиждень задзвонив телефон, і Моррісон, упізнавши голос Донатті, сказав у трубку:\n– Ваші люди помилилися. Я навіть близько не був біля сигарети.\n– Ми це знаємо. Нам треба обговорити останнє питання. Ви можете зазирнути до нас завтра о другій половині дня?\n– Нічого серйозного. Власне кажучи, треба узгодити фінансові справи. Між іншим, поздоровляю вас з підвищенням.\n– Звідки вам відомо?\n– Стежимо, – ухильно відповів Донатті й поклав трубку.\nКоли вони зайшли до маленької кімнати, Донатті сказав:\n– Не треба так хвилюватися. Ніхто не збирається вас кусати. Підійдіть сюди, будь ласка.\n– Знаєте, я трохи набув ваги, але… – почав Моррісон, побачивши звичайні медичні ваги.\n– Сімдесят три відсотки наших клієнтів набувають ваги. Станьте на ваги, будь ласка.\nМоррісон став, і ваги показали сто сімдесят чотири фунти***.\n*** Фунт – 453,6 г.\n– Гаразд, чудово. Можете зійти. Якой ви на зріст, містере Моррісон?\n– П’ять футів одинадцять дюймів ****.\n**** Фут – 30,48. Дюйм – 2,5 см\n– Так, подивимось. – Він дістав з кишені невелику ламіновану в пластик картку. – Добре, не надто погано. Я випишу вам рецепт на заборонені дієтичні таблетки. Вживайте їх економно й згідно з вказівками. А зараз я визначу вам вашу максимальну вагу… Так… – Він знову заглянув у картку. Сто вісімдесят два фунти, влаштовує? Сьогодні перше грудня. Отже, чекаю на вас першого числа кожного місяця для зважування. Ніяких проблем, якщо не зможете прийти й зателефонуєте наперед.\n– А якщо я наберу більше сто вісімдесяти двох фунтів?\n– Ми пошлемо когось до вас додому відрізати у вашої дружини мізинець, – посміxнувся Донатті. – Можете вийти у ці двері, містере Моррісон. Бажаю доброго дня.\nМинуло вісім місяців.\nМоррісон зустрічає в барі Демпсі приятеля із студії “Ларкін”. Вага Моррісона – сто шістдесят сім фунтів – менша тієї, яку Сінді гордо називає його бойовою вагою. Він перевіряє свою вагу тричі на тиждень і має квітучий вигляд. Приятель, у порівнянні з ним, вигляд має хворобливий.\n– Боже, як ти взагалі кинув палити? – запитує приятель. – Мене ця проклята звичка тримає мертвою хваткою. – Він з огидою гасить сигарету й робить ковток віскі.\nМоррісон уважно дивиться на нього, потім дістає з гаманця маленьку білу візитну картку, кладе її на прилавок між ними й говорить:\n– Знаєш, ці хлопці змінили все моє життя.\nЧерез дванадцять місяців. Моррісон отримує поштою рахунок:\nІст, 46 = та вулиця, 237\nНью-Йорк, Н. Й. 10017\nЛікування – $2500.00\nКонсультація (Віктор Донатті) – $2500.00\nЕлектрика – $0.50\nВсього (Будь ласка, заплатіть) – $5000.50\n– От шельми! – вигукнув він розгнівано. Вони нарахували за електрику, яку використали на… на…\n– Заплати, – цілуючи його, каже Сінді.\nЧерез двадцять місяців:\nЦілком випадково Моррісон із дружиною зустрічають у театрі “Гелен Гейз” Джіммі Маккенна, теж із дружиною. Джіммі виглядає чи не краще, ніж того дня, уже досить давно, в аеропорту. З його дружиною Моррісон раніше не зустрічався. Вона вся сяє й виглядає симпатичною, якими іноді бувають навіть негарні дівчата, коли вони дуже щасливі.\nПід час обопільного знайомства вона подає Моррісону руку. Лише в середині другої дії він зрозумів, що йому видалося незвичайним. На її правій руці немає мізинця.\nСтівен Кінг (1947) – один із найпопулярніших сучасних американських авторів. Як письменник Кінг прославився завдяки своїм написаним з великою майстерністю фантастичним творам жахів, в яких задіяні люди з усіх верств населення – чоловіки і жінки, молоді і старі, багаті і бідні. Читачі переживають страхіття разом із Кінгом.\n“Кинь палити!” – одне з багатьох оповідань цього жанру, вперше було опубліковано у збірці його оповідань Night Shift (“Нічна зміна”) у 1978 році.


Фінал Кубка України: команди провели передматчеві тренування - Жіночий футбол України\n19.12.18 | Середа | 06:34\nУ п'ятницю ввечері, як і планувалося, команди-фіналісти перевірили готовність головної спортивної арени Тернополя перед фіналом.\nКожна команда мала по одній годині, щоб випробувати зовсім новий газон арени. Першими на Тернопільський міський стадіон вийшли футболістки харківського "Житлобуд-1". До вирішального поєдинку підопічні Валентини Котик готуються у складі 16 гравців:\n31 Саніна І., 1 Шульга - 25 Андрущак, 21 Костюченко, 88 Вороніна, 5 Хаванська, 10 Нестеренко, 20 Кочнєва, 55 Шевчук, 9 Петрик, 28 Овдійчук, 23 Саніна Ж., 18 Утицьких, 2 Голиш, 11 Мозольська, 17 Апанащенко.\nО 19:00 на тренування вийшли і футболістки чернігівської "Легенди-ШВСМ". На фінальний матч Кубка України команда заявилася у такому складі: 12 Діхтяр, 80 Лутченко - 22 Віхоть, 27 Гриценок, 17 Деркач, 99 Коча, 19 Куніна Н., 21 Лашко, 16 Лимар, 10 Михайлюк, 33 Панцулая, 57 Салай, 9 Семиженко, 18 Соломаха, 66 Скидан, 13 Перевізник, 7 Шматко.\nНапередодні були визначені ігрові комплекти форм фіналістів. Так, у фіналі харків'янки зіграють у білих футболках та синіх шортах, а футболістки з Чернігова - у рожевих футболках та чорних шортах.\nГоловним арбітром матчу стане Анастасія Романюк (Івано-Франківськ). Асистенти арбітра — Світлана Грушко (Київська область) та Олександра Вдовіна (Львів). 4-й арбітр — Анастасія Волощук (Чернівецька область). Спостерігач арбітражу — Наталія Мазуренко (Київська обл.).\nПоєдинок відбудеться 02 червня на Тернопільському міському стадіоні. Початок матчу заплановано на 18:00.\nНагадуємо, що матч в прямому ефірі транслюватиме СПОРТ-1, а також інтернет трансляцію ви можете побачити і на нашому сайті (вікно трансляції нижче)\nТеги:Житлобуд-1, ФФУ, Кубок України, Легенда-ШВСМ, Асоціація, жінки, Тернопіль\n© Жіночий футбол України 2018 - 19.12.18 - Середа - 06:34


Домашня маска для обличчя зволожуюча »Популярно про здоров'я\nmedzdoroviy.ru » Здоров'я » краса і здоров'я » Рецепти краси » Домашня маска для обличчя зволожуюча\nДивлячись влітку в дзеркало, багато дівчат часто відчувають розчарування від виду своєї шкіри. Під впливом ультрафіолетових променів, солоної води і підвищеної вологості повітря вона позбавляється найдорожчого - вологи. Зневоднена шкіра виглядає сухою, лущиться і на ній дуже помітні сліди роздратування. Ах-ах-ох! Що ж робити?! Звичайно ж, зволожувати! А тому у вирішенні цієї проблеми вам допоможуть домашні зволожуючі маски для обличчя, приготувати які самостійно немає ніякої проблеми. Усього кілька хвилин і лікувальна водяниста кашка буде готова.\nБудь-яка домашня маска для обличчя зволожуюча або поживна завжди наноситься на шкіру від крил носа до скронь, від підборіддя до скронь і від верхньої губи до скронь. Наносите її чистими інструментами: пензликом, щіткою, ватяним тампоном, руками і т.д.\nПеред нанесення готової суміші, шкіру обличчя потрібно очистити. Для цього влаштуйте їй парову ванночку або накладіть на обличчя гарячий компрес. Тоді бруд зі шкіри зійде, ефективність накладення маски теж зросте.\nМаски для сухої шкіри обличчя необхідно робити 2 рази на тиждень протягом мінімум 8 тижнів. Потім необхідна перерва приблизно на 2 місяці.\nНайпростіша маска для сухої шкіри обличчя готується з одного яєчного жовтка, половинки чайної ложки меду, 10-15 крапель лимонного соку і 3-4 крапель оливкової олії. Збийте всі інгредієнти до появи пінки. Щоб склад не розтікався, в нього можна додати чайну ложку вівсяної муки або перемелені вівсяні пластівці. Ця суміш не тільки зволожує шкіру, але й дбайливо її очищає.\nЯкщо у вас мало часу, а «на носі» важлива подія і потрібно терміново привести себе в порядок, то вам допоможе експрес маска для обличчя, яка додасть шкірі сяйво і красивий колір. Візьміть яєчний жовток і розітріть його з 100 грамами сметани. У цю суміш додайте лимонну цедру, подрібнену в пудру, перемішайте і залиште в закритому посуді на 15 хвилин. Потім в додайте в майже готовий склад влийте чайну ложку оливкової олії і все перемішайте. Нанесіть кашку товстим шаром і залиште до повного висихання. Змити кірку з шкіри краще всього мінеральною водою або відваром петрушки.\nТак, приготування цієї масочку вимагає деяких витрат часу, але ефект від неї просто чарівний!\nДомашня маска з медом відмінно впорається з лупиться шкірою. Змішайте в рівних кількостях мед, рослинне масло і гарненько перемішайте, після додайте жовток, знову все перемішайте. Отриману суміш злегка підігрійте і накладіть тонким шаром на обличчя. Наступний шар накладіть через 5 хвилин і так далі, поки все нанесене речовина не висохне. Змивати склад найкраще липовим відваром.\nВона чудово зволожує, живить і відбілює шкіру обличчя. Вам знадобляться рівні пропорції сиру, оливкового масла, молока і морквяного соку. Все це змішайте і гарненько розітріть. Отриману кашку необхідно нанести на обличчя товстим шаром на 20 хв, а після змити теплою проточною водою. Після цього можна протерти обличчя і шию шматочком льоду, тоді ефект впливу буде більш помітний.\nЦю зволожуючу маску можна назвати універсальною, оскільки вона підходить для всіх віків і всіх типів шкіри. Вам необхідні такі інгредієнти: столова ложка огіркового соку, стільки ж густих вершків і 20 крапель трояндової води. Все це ретельно перемішуєте і накладаєте на обличчя товстим шаром на 20 хвилин. Прибирайте суміш з лиця паперовим рушником, а потім протріть його рожевою або мінеральною водою.\nНатріть томат і всипте в його кашку крохмаль до густої консистенції. В отриману суміш додайте трохи рослинного масла і все перемішайте. Нанесіть на обличчя, через 20 хвилин змийте теплою водою.\nВона зволожить шкіру і захистить її від шкідливого впливу навколишнього середовища.\nЗмішайте чайну ложку меду, стільки ж гліцерину і борошна, додайте в суміш три чайних ложки води. Всі інгредієнти перемішайте і нанесіть на обличчя. Через звичайний час змийте проточною водою і протріть обличчя відваром ромашки.\nВище перераховані маски рекомендовано використовувати тільки для сухої шкіри обличчя. Але існують і інші типи шкіри які так само потребують додаткового зволоження. На цей випадок існують універсальні зволожуючі склади, які підходять для всіх типів шкіри.\nУніверсальні маски для обличчя\nОчищаючи огірок від шкірки, залиште на ній трохи м'якоті. Цю шкірку, наклавши її на обличчя, можна використовувати як відмінну зволожуючу маску. Крім цього вона не втрачає своїх властивостей навіть після зберігання в холодильній шафі. Якщо у вас мало часу, покладіть шкірку в холодильник, а пізніше побалуєте свою шкіру вологою і вітамінними огіркового соку.\nЩе один простий склад - морквяний. У терту моркву додайте трохи крохмалю, щоб вона не розтікалася по обличчю, перемішайте кашку і накладіть на обличчя на 20 хвилин. Після змийте теплою водичкою. До морквині можна додати трохи тертого яблука, тоді ефект буде більш сильним.\nВівсяно - медова маска\nЗваріть вівсяні пластівці до консистенції «каша на молоці». До цієї кашки додайте мед з розрахунку столова ложка меду на дві столові ложки каші. Ця зволожуюча маска наноситься на обличчя в злегка підігрітому вигляді. Змивати суміш слід тільки теплою проточною водою.\nСтатті за темою "Домашня маска для обличчя зволожуюча"\nДомашня маска для шкіри обличчя


Визначені маршрут та дата Всеукраїнської Ходи на захист прав дітей та сімей – Київська Архиєпархія УГКЦ\n1. Київ-Правобережне Протопресвітерство / 1. Регіон_Київ / Вибране / Родина\n4 квітня 2019 року у приміщенні Інституту релігійних наук святого Томи Аквінського в Києві відбувся загальний оргкомітет Всеукраїнської Ходи на захист прав дітей і сімей. Дата проведення Ходи в 2019 році призначена на 8 червня, суботу.\nЦьогорічна Всеукраїнська Хода відбудеться вже вчетверте. Акція проводиться за ініціативи Всеукраїнської Ради Церков і релігійних організацій та за підтримки громадських і благодійних організацій України. Маршрут заходу був дещо змінений. Так, початок збору учасників відбудеться о 9:00 біля пам’ятника Кобзарю в парку Шевченка. У 2018 році учасники Ходи рушали зі Софійської площі.\nнедостатнє обмеження реклами слабоалкогольних напоїв та алкоголю, зловживання якими стає причиною домашнього насильства та інших злочинів;\nВсеукраїнський Союз Церков євангельських християн – баптистів (ВСЦ ЄХБ)\nДжерело: Почує кожен


60 країн за 3 роки: про досвід зйомок від українського режисера тревел-шоу\nПро нетрі в Мумбаї, вершину Мачу-Пікчу та французький Прованс\nРежисер телевізійних шоу, присвячених подорожам, Дмитро Авдєєв розповів Inspired, що таке знімати в нетрях Мумбаї, на вершині Мачу-Пікчу та у французькому Провансі.\nЯ працюю режисером телевізійних шоу та короткометражних фільмів, був залучений до зйомок кількох тревел-проектів, наприклад, «Орёл и Решка» та «Їжа, я люблю тебе». Коли я починав роботу над першим таким проектом, то планував відзняти 20 серій сезону і піти. Але все склалося зовсім інакше, я займаюсь цим вже більше трьох років.\nОзеро Гуатавіта, Колумбія\n«У тебе зйомка в Барселоні, а наступна в Більбао, а ще наступна в Сан-Себастьян», − коли я чув це на початку кар’єри в тревел-шоу, то не вірив, що мова йде про роботу, а не про відпустку. Так не буває! Я почав часто подорожувати, і за цей період відвідав 60 країн. Коли ми літаємо з командою, то не рахуємо ті міста, в яких у нас трансфери, лише, ті, в яких хоча б кілька годин побували за межами аеропорту.\nПівнічна Ірландія і Джаред Лето\nДо тревел-шоу я був ведучим та продюсером на MTV Україна. Саме від MTV я вперше вирушив у подорож у Париж. Це була моя перша мандрівка в Європу. Ми знімали Red Bull BC One − змагання з брейкдансу.\nТоді я подумав, що Франція − неймовірна, я закохався у неї! В Парижі я одразу ж купив собі шарф, там це дуже популярний аксесуар. А тепер, після 60-ти країн, думаю, що Франція не така вже і класна. Мені важко порозумітися із місцевими, по роботі чомусь траплялися досить неприємні французи, крім того, мене не вразили французькі міста. Париж нудний, Марсель небезпечний, в деяких мігрантських кварталах краще взагалі не ходити.\nЗвісно, там є прекрасний Прованс, лавандові поля, маленькі містечка в глушині, де о 7 ранку на терасі кафе милий дідусь п’є свою каву з круасаном. Але такі місця треба шукати, у французьких мегаполісах такого нема. Я шість разів був у цій країні і відтоді намагаюсь туди не їздити. Але відчуваю, доведеться вирушити ще раз. Давно обіцяю мамі повезти її в Європу, хочу показати їй Барселону, Рим, Венецію, в думках вже планую цю подорож. А вона каже: «Хочу в Париж».\nДжаред Лето, 2011 р. (фото Flickr)\nНайкрутіша подорож у мене була в 2011 році в Північну Ірландію, де я працював на European Music Awards від MTV Україна. Найвідоміші світові зірки музичної сцени тусувалися на червоній доріжці у двох метрах від мене, поки я розгублено думав, як би взяти у них інтерв’ю. Перед кожною групкою журналістів була табличка із написом з якої країни вони приїхали. Мене поставили між Канадою і Великою Британією. Агенти зірок підказують до яких журналістів йти, мовляв: «Он, дивись, Німеччина, у тебе там скоро концерт, йди до них». Ясно, що в такій ситуації я був самотній, до мене особливо не підходили, бо великиі зірки зі своїми турне в Україну ще не їздили.\nІ от стою я, поглядаю на Бруно Марса, який щось активно розповідає моїм канадським колегам, і раптом помічаю Джареда Лето. Він не виходив на червону доріжку, стояв собі за шторкою, роздивлявся усіх і посміхався. Я зрозумів, що час діяти і почав голосно кричати: «Джаред, а ходи сюди!». Він побачив напис «Україна» і одразу ж вирушив до мене, минаючи всіх інших. Лето на той час вже бував у Києві із концертом свого гурту 30 seconds to Mars. Всі інші журналісти миттю обступили нас, але мусили чекати, коли я поставлю всі свої запитання. Враження були неймовірні, і не лише від European Music Awards, але й від міста, де проводили цей захід. Мрію знову повернутися у Белфаст.\nТочка неповернення − Мумбаї\nА от куди я точно не повернусь, так це в індійський Мумбаї. Хоча місцеві дуже ненапряжні, з ними легко порозумітися, тим не менше, мені важко призвичаїтися до хаосу, який панує на вулицях Мумбаї. Спекотно, нема чим дихати, дуже людно, всі на тебе дивляться, часом торкаються, їжа не на мій смак, купа комах і пацюків.\nМандрувати по роботі і для відпочинку − це дві зовсім різних подорожі. Турист може навіть хотіти потрапити в якісь цікаві ситуації, щоб потім було що розповісти. Нам під час зйомок неприємності зовсім не потрібні, але ми постійно ризикуємо вскочити в якусь халепу, бо знімаємо не лише на центральних охайних площах, але й в найбідніших кварталах.\nІндійська поліція не дозволяла нам знімати людей з інвалідністю і жебраків, бо місцева влада не хоче показувати світу таку сторону Індії. Довелося таємно це робити, бо там полісмени можуть побити навіть заможного туриста.\nНетрі Дхараві, Мумбаї, Індія (фото wikimedia)\nВ Індії нам треба було потрапити на локації, де знімали фільм «Мільйонер із нетрів» Денні Бойла. Працювати в таких місцях небезпечно, нам довелося заплатити сотню доларів місцевому бандиту, який був головним в тих нетрях і обіцяв охороняти нашу команду. Але посеред знімального дня він кудись зник, з’явився інший бандит, сказав, що насправді він тут головний і «збив» з нас ще 100 баксів. І так може продовжуватись кожні півгодини.\nДо всього, нас ще й поселили в готелі, де щодня на виході мене зустрічали по 20 проституток, і відчайдушно мацали усюди, поки не вдавалося втекти від них. Тож в Мумбаї я більше не поїду. А ось інші індійські міста, можливо відвідаю, багато друзів казали мені, що справжню Індію варто шукати не в Мумбаї.\n(Не)безпечна Латинська Америка\nПлюс такої роботи в тому, що зазвичай для зйомок обирають найцікавіші, найбільш незвичні місця. Наприклад, якби я приїхав в Сальвадор як звичайний турист, навряд би я планував екскурсію у в’язницю. А в нас там була зйомка. Взагалі в столиці Сальвадора на вулицях буває небезпечно, наш гід зранку оголосив що в місті вже 4 вбивства , а до вечора їх буде зо два десятки.\nВ Колумбію ми їхали із такими ж уявленнями: «Там певно кримінал, кров на асфальті, всякі послідовники наркобарона Ескобара». Але виявилося, що столиця цієї країни − дуже красиве, розвинене і чисте місто.\nОт в Перу все зовсім інакше. Нам довелося знімати в фавелах − місцевих нетрях, де мешкають найбідніші жителі. Ми потрапили туди завдяки росіянці, яка вже кілька років живе в Перу і працює лікарем. Під час епідемії в фавелах, вона безкоштовно лікувала дітей. Тож тепер в цих нетрях її поважають, вона для них практично божество. На вході в цей квартал стояли з десяток озброєних до зубів солдат, які заявили, що як тільки ми зайдемо в ці нетрі, вони не відповідатимуть за нашу безпеку. Але завдяки цій лікарці, що ходила поперед нас, нам нічого не загрожувало.\nФавели Ліми, Перу\nІ все ж таки нам були не раді. В фавелах не люблять камер, бо одразу думають, що це преса. Журналістам місцеві не довіряють, так само як і владі, яка нічого хорошого для них не зробила. Ми знімали, допоки нам не почали погрожувати, якийсь п’яний чоловік агресивно чіплявся, тож нам довелося тікати.\nНа щастя, в Перу були і прекрасні моменти, навіть кумедні. В мальовничому гірському місті Мачу-Пікчу ми працювали таємно, бо там знімати заборонено. Довго шукали точку куди поставити ведучого, нарешті знайшли, але не встигли навіть почати, як у кадр зайшла групка туристів.\nПопереду крокувала якась жіночка в шапочці й окулярах, за нею десь 20 людей. Ми всім своїм виглядом давали зрозуміти, що вони заважають: невдоволено поглядали, зітхали, дивилися на годинник. Звісно, ми не могли попросити їх піти, довелося чекати півгодини поки вони все сфотографують. Тільки вони всі чомусь знімали лише жіночку в шапці і окулярах. Ми дивилися на неї і думали: «Ну, баба, ну звали». А наступного дня в Інстаграмі побачили, що то була Кеті Пері. Приїхала з концертом в Перу, а після нього прийшла подивитися на Мачу-Пікчу зі своїм шоу-балетом.\nВ Африці та Індії знімати було найважче. Маю на увазі, перш за все, співпрацю із місцевими. Я намагався про все домовлятися напряму. Якось в Індії я просив місцевого власника кафе: «Чувак, ми будемо у твоєму закладі завтра, в 14:00, хочемо познімати, нам треба цей столик на одну годинку, можна?». «Можна!». Наступного дня приходимо, а кафе зачинене і нікого нема.\nВ Кенії наш фіксер (прим. − місцевий гід по роботі) відправив нас знімати в ресторан, в якому нібито попередньо про все домовився. Ми вже там і розклалися, штативи розставили, столи порухали. Аж тут до нас підійшов власник і питає: «Що відбувається?». Ми намагалися пояснити, що тут домовлено про зйомку, а виявилося що наш фіксер нікуди не дзвонив, ні з ким не бачився, і взагалі вже кудись втік із гонораром.\nТруднощі були не лише в самих країнах, а іноді й на кордоні, де ми ще нічого не встигли зняти. Коли ми намагалися в’їхати в Йорданію, у нас конфіскували коптер, мовляв, такі закони. На порятунок прийшов наш фіксер, який знав російську, та ще й виявився троюрідним братом керівника митниці. Під свою відповідальність він просто скрутив скріпкою на нашому коптері два замочки і заборонив торкатися його, поки не покинемо Йорданію. Звісно, ту скріпку знімати − раз плюнути, але ми чесно його не чіпали. Хоч була така спокуса, ми ж були в пустелі Ваді-Рам, де знімали «Трансформерів» і «Марсіанина».\nПустеля Ваді-Рам, Йорданія\n60 варіантів розвитку життя\nНайбільший мінус таких подорожей − нестача часу для сім’ї. У мене є дружина і син, і не бачити їх довго для мене важко. Тому, коли я буваю вдома, приділяю максимум часу родині. Ще один недолік частих мандрів − погане самопочуття після перельотів. Спершу мій організм чудово реагував, а потім я почав швидко втомлюватися, засинати після посадки. Тепер мені потрібно більше часу на адаптацію.\nКожна подорож розвиває тебе інтелектуально. Поки ти на одному місці, у тебе лише одна картинка світу, ти бачиш усього кілька можливих варіантів розвитку свого життя. Але якщо поїхати в Угорщину, Чехію, Німеччину, то можна побачити десятки інших варіантів. Коли спостерігаєш десь в Європі за простими речами, наприклад, як підтримують чистоту на вулицях, не смітять під ноги, то приїздиш додому, і переймаєш цей досвід.\nВідвідати 60 країн − це побачити 60 варіантів розвитку власної історії. Завжди можна прикинути, чим би ти зайнявся, якби емігрував. У США мене вразило ставлення до роботи. Якщо ти вмієш щось робити, і ти в цьому найкращий − тобі обов’язково за це заплатять. Просто виконуй те, що вмієш. В Україні, на жаль, не завжди так. В Нью-Йорку навіть прибиральник з супермаркету після зміни сідає в свій Ford 2018 року і їде додому.\nПісля подорожей ти бачиш сотні інших прикладів, як можна було б вдосконалити свою країну. А часом, розумієш, що саме іноземцям можна було перейняти у нас. Я б не хотів жити у Європі. В Києві, Львові, Харкові краще, наші міста дуже швидко розвиваються. У нас хороший сервіс, ресторанний бізнес на підйомі, двіжуха в самому розпалі! Повірте, у нас значно цікавіше ніж в Брюсселі чи Люксембурзі.\nНа мою думку, тут піца краща, ніж в Італії, кава краща, ніж в Єфіопії, сервіс кращий, ніж у Франції. Насправді у нас все є, варто лише уважно придивитися. Цим і класні подорожі, після 60-ти відвіданих країн, дуже легко побачити, як добре вдома.\nФото: Дмитро Авдєєв\nDomino’s ремонтує ями на дорогах, аби довезти піцу додому неушкодженою


Петро швидко вийняв мазера і пройшов наперед.\nЖриця простягла руку, щоб зупинити роботів, але вони тільки схитнулися, наче наткнувшись на невидиму перепону, і продовжували йти. Видно, воля того, хто послав їх, сильніша.\nВідстань зменшувалась, світлолюбці збились у тісний гурт. «От як повтікають, — подумав Яворович, — коли я тоді сам упораюсь?» І націлив на роботів мазера… Але ввімкнув тільки прожектора і добре зробив. Засліплені яскравим світлом, Голомозі кинулись назад, спотикались, падали, схоплювались і бігли до свого мовчазного господаря. Невже доведеться зрізати цей «кущ»?\nПетро звернувся до жриці:\n— Прошу передати…\nАле він не встиг докінчити фрази, як червоне око погасло, і білі пелюстки закрили голову.\n«Не треба гніватись, Людино, він подумав, що це вороги. Далі перешкод не буде ніяких, і ви безпечно дістанетесь до птиці. Я залишаюсь тут. А завтра ждатиму тебе, Людино, на плато, саме там, де раніше стояла твоя птиця».\n— А цей… — Петро кивнув на білу кулю, — не вчинить тобі нічого злого?\n«Ні, Людино, бо це — мій бідний брат».\nЯворович так здивувався, що навіть забув поспитати про завтрашню зустріч, а коли здумав — уже вибиралися з долини в ліси Країни Щитів. Жриця лишилася біля Головатого. Про що вони говоритимуть? І чи він їй кровний брат, чи, може, вона сказала в тому розумінні, що походить із їхнього середовища, з їхнього народу? Вона світлопоклонниця, прагне до космосу, мріє про Сонце, а він перебуває в тумані самозаглиблення. Стоятимуть поруч, а між ними буде непереборна прірва…\nНіч застала Яворовича і його нових друзів у лісі. Не знав, як вони, але сам він дуже стомився, хоча й робили привали і підкріплялися чудовими плодами, які збирали побіля себе. Вирішив зупинитися на ніч.\n— Шабаш, хлопці! На сьогодні досить.\nАле «хлопці» не сприймали ні його слів, ні думок. Ішли, як і раніше, пхаючи балон і швидко підкладаючи попереду «люльку». Довелося зупинити переднього і самому сісти, простягнувши ноги. Тоді й вони посідали, але не колом, як то роблять люди, а там, де хто стояв.\nТільки обіпершись спиною об дерево, Петро відчув, яка втома розлилася по всьому тілу. Тепла венерійська ніч одразу наслала на нього дрімотність, заколисала невгамовного сина Землі. І йому приснилось, наче він пливе в океані світла, з кожним помахом руки здіймаються світні хвилі, але долоні та й усе тіло не відчувають текучості світла, його сприймають самі очі. «Треба зачерпнути його просто долонею», — приснилась думка, і він так стиснув пальці в кулак, що прокинувся. У вічі йому справді різонуло світло: на балоні стояв засвічений ліхтар і сизуватою колоною підпирав небо. Чорні стовбури дерев вилискували, наче мармурові, і здавалося, що це не ліс, а якийсь дивовижний храм. Венерійці, сидячи в застиглих позах, не зводили очей із світла.\nВ першу мить Петро так і охолов: червона жилка, наче натягнута струна, прошиває світляну колону. Ввімкнули, ввімкнули мазера!. Яворович, обережно ступаючи, не зводячи очей з ліхтаря, почав наближатися до нього. Напружена увага його фіксувала все — і венерійців, і положення балона («хоча б не схитнути!»), і грунт під ногами. Він не йшов, а крався, наче перед ним був не ліхтар, а якась страшна гадюка і не дай бог її сполохати… Ривком простяг руку і вхопив ребристий футляр. З грудей із шумом вирвалося затамоване повітря. Вимкнув, погасив. Зникли мармурові колони, храм обвалився важкою темрявою. Але ось очі звикли, і Яворович помітив, що вже починає світати. Тупцював навколо балона, не знаючи, як порадитися з «хлопцями». Але вони, мабуть, здогадалися, попідводились і взялися за діло.\nЧорна торпеда зрушила з місця і почала прошивати ліс. Яворович закинув за плечі ящик з рацією і пішов услід, витираючи з чола холодний піт. Бо саме тепер, коли він роздумував над нічною пригодою, йому зробилося по-справжньому страшно. І не за себе, хоч, може, підсвідомо і за себе, та таки воно так і було, що десь у глибині душі, на самому її дні боявся за себе, але тільки не усвідомлював цього, а те. що розумів ясно і чітко — це страх за оцих молодих венерійців, за балон, за виконання свого обов’язку. Вони ж як діти…\nЗдумав чомусь Рожевого. Думки про нього з’являлися ї раніше, але якось уривками, мимохіть, а тепер, з наближенням до пам’ятної Долини Предків, образ його витіснив усі інші. Справді, де він, що не дає про себе знати? Що він зараз робить? Певне, ховають загиблих воїнів. Дорого заплатила Країна Щитів, але Захмарна Країна — ще дорожче, її вже немає, та й не буде ніколи. Того одного, в яру, можна не боятися… І навряд чи він захоче продовжувати «експерименти» Великого Розпорядника. Та навіть коли б і захотів, то не зміг би.\nПочалося згарище. Юні венерійці зупинилися, видно, вражені побаченим. На великій площі дерева були винищені дотла, жодного стовбура не лишилось. Нагиналися, брали в долоні попіл і, мабуть же, обговорювали, обмірковували загадкове явище, але Петро їхніх думок не сприймав.\nПішов, збиваючи ногами куряву, до урвища. Звідси він допоміг Синам Риби здолати нападників, тут на нього насувався вогняний вал…\nВнизу, в долині, вештається багато постатей; посередині під гострим кутом вишикувалось дві шеренги, звідси вони скидаються на двоє крил.\n«Він десь там! — радісно і водночас чомусь тривожно подумав Петро. — А де ж йому ще бути? На плато він своє зробив…»\nЩе раз окинув поглядом долину і пішов униз. Хотів однести рацію до літака (тут уже рукою подати!), але передумав, не захотів з нею розлучатися.\nТак, в долині ставляли на вічний спочинок мертвих. Сотні чи, може, й тисячі мумій зайняли вже свої місця в печерах, а нові все прибували і прибували — їх приносили на трикутних щитах.\nВступивши в долину, Яворович якось одразу, незважаючи на метушню, побачив постать Рожевого. Його довговолосий друг стояв на підвищенні, саме на стику двох шерег своїх воїнів, стояв, пильно дивлячись вперед. «Невже він мене ще не помітив?» — подумав Петро і гукнув щосили:\n— Вітаю тебе, друже! З перемогою вітаю!\nАле Рожевий мовчав. Навіть не зворухнувся. Це здивувало Петра.\nІ тільки підійшовши ближче, Яворович побачив — мумія! Мужній юнак уже зайняв почесне місце в Долині Предків, а за ним вишикувались його полеглі товариші…\nПетро мимовільно схилив голову. Постояв у задумі, а тоді повернувся і помалу пішов до апарата, де на нього вже чекав балон.\nХвилин п’ять чи сім польоту — і під крильми ракетоплана попливло високогірне плато. Яворович одразу помітив натовп венерійців, що, очевидячки, чекали на нього. Зробив коло, заходячи на посадку…\nЯкщо говорити правду, то спочатку Петрові хотілося шугнути в стратосферу і вийти на орбіту супутника, щоб якнайшвидше прилучитися до своїх друзів-космонавтів. Але після всього того доброго, що зробили йому оці венерійці, попросту втекти від них — було б принаймні не ґречно, не культурно. Та й цікаво все-таки, що вона має повідомити?\nНа турбіні спустився, як на парашуті. Венерійці рушили до апарата, попереду — жриця у своєму віночку. Ідуть поважно, навіть урочисто. Петро вискочив з кабіни, відхилив шолом свого скафандра.\n«О Людино, — думкою звернулася жриця, — ти казав нам про життєдайне світило — про нього у нас складено легенди, які переходять із серця в серце і ніколи не переступлять межі життя. Та ніхто із нас чи з тих попередників наших, яких ми пам’ятаємо, не бачив цього прекрасного світила, воно нам наче снилось, лишилося в переказах, як сон…»\n— Та воно справді поряд з вами, тобто з вашою планетою! — не витримав Яворович.\n«І ти його справді бачив?»\n— Звичайно! Воно пестить, плекає нас із дитинства. Та коли б не Сонце, то й на вашій планеті не було б життя, та й самої планети не було б.\n«Покажи його нам, Людино!»\nЯворович розгубився, не знав, що відповісти.\n— Та що ж… Можна буде. Ми ось спустимося до вас іще, встановимо тут автоматичні станції, радіомаяки, ну, і знімки Сонця привезу…\n«Твоя птиця літає до Сонця, візьми мене на крила».\n«Он чого вона хоче! — подумав Петро. — Чи доповісти керманичу? Хоча пального є досить… Може, підняти у верхні шари?.»\n— Але ж це важко, навіть небезпечно, — звернувся до світлопоклонниці. — І не тільки політ. Сонце може засліпити.\n«Я мушу, мушу його побачити, — наполягала вона… — Ти людина, ти можеш це зробити. А за те, щоб побачити Золоте світило, кожен з нас готовий віддати не те що зір, а й саме життя. Ти подумай, Людино, яка неймовірна радість, яке невимовне щастя — побачити життєдайне світило, побачити хоч на коротку мить».\nПетро подумав і глибоко, по-людському відчув ту віковічну жагу, ті мрії і пошуки, сподівання щастя, — все це для них втілює Сонце…\nВенерійці стояли, немов скам’янілі. Пильно стежили за всім, що відбувалося, за кожним рухом своєї проповідниці. Петро не мав сумніву, що вона їм передала їхню розмову. Цікаво, що вони відчували, що думали в цей час, коли одна з них лаштувалася в таку незвичайну мандрівку — до самого Сонця?\nЯворович допоміг їй одягти скафандр, вірніше, залізти в нього, бо він дуже просторий для неї. Прилаштував темні окуляри.\nНаглухо закрив штору кабіни і запустив двигуна… Плато почало віддалятися, провалюватись, і незабаром апарат занурився в густі, наче спресовані шари венерійських хмар.\nЯворович вирішив прямовисно піднятися до верхньої межі хмар, може, навіть не пробивати її, якщо видимість буде добра. Одного тільки й побоювався: грози. Це було б лихо. Як тільки помітить грозу — одразу ж і спуститься, ризикувати не буде.\nПоглядав на супутницю — сидить ніби спокійно, а там хто його зна, що в неї діється на душі.\nА хмари — наче чорна вовна — поглинули апарат і не відпускають. Він, здається, і не рухається, завис, застряв у цьому податливому одноманітному місиві. Хоча, пильно придивившись, можна все-таки помітити — з кабіни вниз сповзають, стікають пасма.


Лаз для кішки в двері – котоход\nЩо зробити, щоб кішки не докучали, постійно вимагаючи відкривати двері на вулицю? Прекрасне рішення – встановити спеціальні дверці, що дозволяє тваринам вільно виходити гуляти. Котячі дверцята-лази зручні, дають домашній тварині незалежність. Це важливо, коли господарів немає вдома, а чотириногим хочеться прогулятися, відчути смак свободи.\nВласники домашніх тварин прекрасно знають, як нав’язливо може бродити кіт, вимагаючи відкривати двері кожні 10-15 хвилин. Особливо докучає бродіння вихованців вночі. Оскільки багато коти ведуть нічний спосіб життя, вони часто хочуть вийти погуляти вночі. Коти нявкають, топчуться на сплячому господаря, дряпають лапками скло, поки власник не випустить їх, щоб через 20-30 хвилин впустити назад. Тварина докучає поки не досягне мети. Відпочити спокійно дозволить спеціальна дверцята для кішок в двері.\nУстановка в різних місцях\nДверцята для котів – це не тільки звичайні лази, що вставляються в отвір дверного полотна. Найбільш цікаві проекти інтригують зовнішнім виглядом, функціями, прекрасно вписуються в сучасні інтер’єри. Фірми, що спеціалізуються на виробництві подібних товарів, пропонують багато цікавих варіантів. Котяча дверцята встановлюється в:\nдверях з ПВХ, дерева, металу;\nвіконних і дверних стеклах.\nСучасні лази-котоходи зазвичай мають прозору заслінку, що відкривається натисканням. Тварина може вільно зайти, вийти, коли захоче. Заслінка зазвичай виготовлена з гнучкого пластику, безпечна для вихованця. У нижній частині стулки розташований магніт, що дозволяє заслінки завжди автоматично закриватися. Це запобігає небажані втрати тепла, навіть при сильному пориві вітру двері не відчиняться.\nРамка буває різних кольорів, частіше зустрічається:\nІснує можливість вибрати колір в залежності від кольору двері, стіни, де встановлений лаз.\nВисокої якості лаз відкривається тихо, майже безшумно. До дверцятах продається спеціальний монтажний набір, іноді в комплекті продається тунель для монтажу в товстих стінах.\nНабір зазвичай включає заслінку, що закриває дверцята на період тривалої відсутності господарів – від’їзду. Деякі конструкції включають замок, що дозволяє вибрати варіант відкриття:\nв обох напрямках,\nЛази для собак, котів продаються в різних розмірах. На упаковці присутня інформація щодо розміру отвору, ваги тварини. Моделі, призначені для маленької собаки підійдуть кішці. Найбільша дверцята коштує дорого, великі, сильні собаки потребують міцної, масивної конструкції. Деякі моделі призначені для тварин вагою до 100 кг.\nВиди, моделі лазу, додаткові можливості\nНа ринку існує багато версій лазів-котоходов від різних брендів: StayWell, PetSafe, CatMate і інші.\n1. Котяча дверцята StayWell дозволяє управляти переміщенням кішки. Можна встановити:\nколи відкривати дверцята,\nповністю закрити вхід,\nвідкрити тільки в одному напрямку (вхід або вихід).\n2. Автоматичні дверцята. Серед них розрізняють кілька різновидів, що застосовуються різні технології, пов’язані з відкриттям дверей. Найпопулярніші:\nмагнітні дверцята для кішки – вхід відкриває спеціальний замок, коли кішка підходить до дверей;\nінфрачервоні двері використовують аналогічний механізм, різниця полягає в розпізнаванні за допомогою інфрачервоного датчика.\n3. Автоматичні дверцята на чіпі. Двері зв’язується з чіпом, імплантованим під шкіру кішки. Система використовує датчик світла, що дозволяє вночі відкривати стулку тільки на вхід, не дозволяючи тварині вийти.\nВиробники постійно шукають нові рішення, що полегшують життя домашнім тваринам і власникам.\nДверцята на скло EasyPet Doors\nДверцята – ідеальний гаджет для власника чотириногого улюбленця. Але проблема виникає, коли потрібно вирішити, де її встановити. У приватних будинках простіше – лаз встановлюється на вхідні двері. Жителі квартир зазвичай не мають такої можливості. Двері EasyPet встановлюється практично на будь-якій поверхні. Кішка може вийти на терасу, балкон, єдиний варіант – установка лазу в скляні двері. Сучасні технології дозволяють вирізати в склі будь-який отвір. Бренд EasyPet пропонує врізні дверцята закругленою форми, вирізати отвір під яку під силу будь-якому скляра.\nПеревага дверцята EasyPet – замок 4way, що надає можливість влаштувати перехід так, що кішка може зайти після настання темряви, але вже не вийде. Доступні і інші режими. Передбачено спеціальні ключі, що дозволяють закрити дверцята, коли власника і вихованця немає вдома.\nМодель обладнана входом діаметром 29 см, що дозволяє успішно пройти кішці, середнього розміру собаки.\nСистема PetPorte – автоматична дверцята, що працює на базі зчитувача чіпів. Раніше технологія чіпів використовувалася тільки для реєстрації тварин, допомагаючи ідентифікувати власника. Зараз чіпи використовують також виробники аксесуарів для домашніх вихованців, наприклад система PetPorte.\nСистема PetPorte використовує чіпи в якості ключа. Механізм може ідентифікувати 30 тварин. Коли тварина з чіпом підійде до пристрою, замок відкриється.\nКотяча дверцята також використовує:\nдатчик сутінків – після настання темряви, заслінка пускає кота тільки всередину;\nповідомлення звуком, коли тварина приходить.\nСистема підключається до джерела живлення, потрібно передбачити електричну розетку. Можна вставити акумулятор, що забезпечує роботу пристрою в разі збою живлення.\nСистема infra-red дозволяє кішці автоматично входити за допомогою інфрачервоного променя, що відкриває замок. Двері складаються з 2 частин:\nрама з клапаном, встановлена на одній стороні дверей, стіни,\nдруга рама на іншій стороні.\nКот, одягнений в спеціальний нашийник, повинен підійти до механізму відкривання дверцят. Система, розпізнавши тварина, відкриє стулку.\nКонструкція включає невелике електронний пристрій, що харчується від батареї. Пристрій потрібно включити, щоб воно виконувало своє завдання. Система з інфрачервоною технологією може бути встановлена на:\nЄдиний недолік – відсутність вибору кольору, дверцята зустрічаються тільки білі. Білий – універсальний колір, відповідний до більшості інтер’єрів.\nМагнітна двері заснована на простому магнітному механізмі. Кішка носить кулон з магнітом на шиї. Коли тварина підходить до механізму лазу, люк відкривається, притягаючи магнітом, кішка може вільно входити, виходити. Комплект включає 2 частини:\nперша інтегрована з клапаном,\nдруга призначена для монтажу на іншій стороні, оформляє отвір.\nСистема випускається в маленькому розмірі, призначена для невеликих тварин.\nМагнітний котоход – дешевий варіант, призначений для власників тварин, бажаючих з мінімумом витрат оформити симпатичний, зручний лаз. Дешевизна не означає погана якість. Механізм, встановлений відповідно до інструкцій, відмінно працює.\nЦікаве, безпечне рішення – спеціальний нашийник, оснащений ідентифікатором на батарейках. Він розпізнається дверцятами за допомогою інфрачервоного випромінювання. Коли тварина наближається до лазу, пристрій ідентифікує вихованця, відкриває дверцята. Кот зможе входити без непроханих гостей.\nЗахист від холоду, вітру\nЩоб в кімнату не проникав холод, вітер, варто встановити, теплі дверки, що мають 3 згину, потрійне ущільнення, захист від вітру швидкістю до 50 км / ч. Існують моделі, заслінка яких виконана з подвійного пластика:\nНова пропозиція – система Ferplast Swing. Пристрій визначає, де тварина перебуває: на зовнішній стороні квартири або всередині. Досить подивитися на індикатор, який вказує положення напрямки недавнього відкривання дверцят.\nУстановка дверцята своїми руками\nЗробити монтаж лазу нескладно, потрібно трохи вміння, інструменти.\nРулеткою потрібно виміряти висоту тварини від землі до живота, довжину лап. Ця висота визначає висоту розташування нижньої частини входу від статі. Для годуючої кішки нижній вхід слід зробити нижче на 1 см, щоб запобігти обтирання сосків про нижню кромку лазу.\nПотім потрібно намалювати контур отвору – помістити лаз на двері, обвести контур олівцем.\nВідзначаємо точки, де дверцята прикріпиться болтами.\nСвердлимо отвори в двері в зазначених місцях.\nПотім слід вирізати зазначений фрагмент, використовуючи пилку або електролобзик. Робимо пропив, видаляємо відрізаний шматок.\nВставляємо дверцята, згідно з інструкцією, закріплюємо в потрібних місцях.\nУстановку лазу можна легко зробити самостійно. Для різання скляних дверей, необхідно запросити скляра, що має інструмент, придатний для скляних робіт.\nКожен котовладелец стикається з постійно повторюється проблемою – випускання кота назовні, повернення його всередину приміщення. Існує чимало варіантів, які допомагають вирішити проблему, наприклад, дверний дзвінок, що повідомляє, коли тварина наближається до лазу. Лаз-котоход – прекрасне рішення. Проста конструкція, інтуїтивно зрозуміле управління роблять пристосування справжнім порятунком для власника тварини.\nВибираючи дверцята, потрібно вибрати модель за параметрами:\nгарантія тривалого терміну служби,\nпідбір дизайну до стилю, кольору двері, стіни.\nІснує багато типів дверцят. Більшість моделей мають можливість настройки функцій:\nТрадиційні моделі мають ручні настройки, більш сучасні дозволяють полегшити догляд за твариною з використанням нових технологій:\nПопулярні автоматичні дверцята – магнітні та інфрачервоні. Широкий асортимент дозволяє легко вибрати модель. Існують моделі, що витримують низькі температури, легкі конструкції, що встановлюються в пластикових дверях, наприклад, балконних. Вибір підходящої дверцята залежить від багатьох чинників: колір, товщина поверхні, на якій потрібно її встановити. Слід звернути увагу на розмір – кіт повинен мати можливість вільно проходити.\nКоментарі, відгуки про використання дверцята, можна залишити в формі коментарів до даної статті. Вони допоможуть іншим власникам визначитися з покупкою підходящої конструкції.\nЕлектронний замок на вхідні двері - біометричний, з…


Груша сорт конференція.\nСамий популярний сорт груш - Конференція.\nЩо потрібно сказати про цей унікальний сорт, головне що він дуже смачний. Плоди зберігаються добре і довго.\nКращі підщепи - сіянці на яких дерево дає солідні врожаї це лісова груші та айва. Сорт Конференція чудово сумісний і відмінно відчуває себе на айвовий підщепах. Що до річної фази, плодоношення наступає на айвовій підщепі - десь 4 рік, а лісовій - 6 рік. Є прецеденти що перших плодів садівники чекали до 10 років, але це винятки.\nНа яких підщепах вирощують грушу конференція.\nДерева вирощені на сіянцях лісової груші експлуатуються вже давно і ця підщепа щодо сортів конференца дуже непогана, в процесі росту і вікового стажу вона тільки набуває і збільшує врожайність, довговічність таких видів гібридних грушевників на сіянцях може досягати до 300 років. А на айвовий сіянцях - 35 років.\nПідщепі айва S1 - при нестачі опадів очікувана врожайність падає, плоди значно дрібнішають, іржавіють.\nОсобливості плодоношення, зберігання і запилення.\nПеріодичності особливої немає в плодоношенні, плодоносить стабільно з року в рік. Грушу конференція можна позначити ка осінній вид, адже стиглою стає вона вже до кінця вересня, але є регіони де на дереві вона практично не визріває, тому її доводиться обривати і класти на дозрівання.\nВ лежанні плоди доходять до стиглості і стають надзвичайно смачними. Погода може стати бар'єром або відтягнути терміни достигання плодів і позначиться на смакових особливостях. Обірвавши плоди трохи недозрілі, зберігати краще в прохолодному місці.\nГруші конференції властиве самозапилення, ефективність запилення квітів понад 70%, є і види груш які сприяють запиленню, це прекрасні види грушевих дерев: сорти відомі під назвою Бере - ( Жиффар, Боск, Гарді) і відомий Вільямс, Чижевська, Бон Кретьєн. Крім цього сам сорт може служити в якості запилювачів в перехресний свій час цвітіння - це пізні азіатські сорти . Любить сонце.\nСмакові якості і форма плодів.\nГрушу відрізняє від своїх конкурентів смак, це дійсно справжній грушевий набір всіх притаманних їй ароматів і солодощі. Це основна, якщо не головна причина такої популярності конференції. Сильна соковитось, соковитість у стиглих плодах зашкалює. Довгої звужуємої форми, плоть біла, пружна.\nХоча сама візуальна форма груші не надає особливого шарму, вона від цього гірше не стає. Вага плодів у середньому 150 - 170 г. Іноді садівникам доводиться робити підпірки під сильно навантажені гілки дерева, плодів нав'язується дуже багато і гілки не витримують такої ваги. На плоді є наявність так званий "іржавий камуфляж", який псує товарні якості і вид.\nЗимостійкість не найкраща її властивість, хоча з часом вона збільшується. Зимує і переносить холод нормально, але звичайно в північних регіонах підмерзає.\n"Бельгійська груша" - це ще одна назва цього сорту. Названа так груша конференц через країну походження. А сама назва конференція пов'язано з історичної конференцією в Британії в 1895 р. Походження: Сіянець Ван Монс Леон Леклерк. Ботанічна назва Pyrus соттишз . Десертна груша.\nВ даний час більшість груш цього виду мають рівень цукру між 12.5 і 14.5, у той час як у минулому більшість була всього лише близько 10 або 11. В цілому, плід з рівнем цукру вище 12.5 вважається чудовим ароматом і вище 11 достатнього смаку. Це швидше за все потрібно віднести або пов'язати з підщепами на яких вирощується сорт. Зимостійкість, плодоношення, висота дерева теж від цього залежить.\nХвороби: конференція має деяку схильність до виразок, борошнистої роси і Парші.\nШкіра товста зеленувато-коричнева, стає блідо-жовтою, при дозріванні, з помірною кількістю рудуватого. М'якоть біла, але виходить блідо-жовта, коли груша дозріє. Текстура дуже тонка і м'яка, і на смак солодка.\nЗараз дерева цих типів айвовий підщепах можна придбати в горщиках і вирощувати на шпалері. Сорти груші.


Едем таблетки, в/о по 5 мг №10 : інструкція + ціна в аптеках | Tabletki.ua\nЕдем таблетки, в/о по 5 мг №10\nвід 39.70 до 78.80 грн\nв 8882 аптеках\nUA/8360/01/01 от 19.03.2018 приказ 506 (2) от 19.03.2018\nІнструкція для Едем таблетки, в/о по 5 мг №10\nОсновні фізико-хімічні властивості: таблетки круглої форми з двоопуклою поверхнею, вкриті оболонкою блакитного кольору.\nДезлоратадин – це неседативний антигістамінний препарат тривалої дії, що чинить селективну антагоністичну дію на периферичні H1-рецептори. Після перорального застосування дезлоратадин селективно блокує периферичні гістамінові H1-рецептори.\nУ дослідженнях in vitro дезлоратадин продемонстрував на клітинах ендотелію свої антиалергічні та протизапальні властивості. Це проявлялося пригніченням виділення прозапальних цитокінів, таких як IL-4, IL-6, IL-8 та IL-13, з мастоцитів/базофілів людини, а також пригнічення експресії молекул адгезії, таких як Р-селектин. Клінічна значущість цих спостережень ще потребує підтвердження.\nУ клінічних дослідженнях високих доз, у яких дезлоратадин вводили щоденно у дозі до 20 мг протягом 14 днів, статистично значущі зміни з боку серцево-судинної системи не спостерігалися. У клінічно-фармакологічному дослідженні при застосуванні 45 мг на добу (у 10 разів більше максимальної добової клінічної дози) протягом 10 днів подовження інтервалу QT не спостерігалося.\nУ пацієнтів з алергічним ринітом Едем® ефективно усував такі симптоми, як чхання, виділення з носа та свербіж, а також подразнення очей, сльозотеча та почервоніння, свербіж піднебіння. Препарат ефективно контролював симптоми упродовж 24 годин.\nПрепарат ефективно полегшує тяжкість перебігу сезонного алергічного риніту з урахуванням сумарного показника опитувальника з оцінки якості життя при ринокон’юнктивіті. Максимальне покращення відзначалося у пунктах опитувальника, пов’язаних із практичними проблемами і щоденною діяльністю, які обмежували симптоми.\nХронічну ідіопатичну кропив’янку вивчали у клінічній моделі з умовами кропив’янки. Оскільки викид гістаміну є причинним фактором при всіх формах кропив’янки, очікується, що дезлоратадин буде ефективно полегшувати симптоми при інших формах кропив’янки, крім хронічної ідіопатичної кропив’янки.\nУ двох плацебо-контрольованих 6-тижневих дослідженнях з участю пацієнтів із хронічною ідіопатичною кропив’янкою дезлоратадин ефективно полегшував свербіж і зменшував кількість та розмір уртикарії до кінця першого інтервалу дозування. У кожному дослідженні ефект тривав протягом 24-годинного інтервалу дозування. Полегшення свербежу на більш ніж 50 % відзначалося у 55 % пацієнтів, які приймали дезлоратадин, порівняно з 19 % пацієнтів, які приймали плацебо. Прийом препарату не виявляє істотного впливу на сон та денну активність.\nКонцентрацію дезлоратадину у плазмі крові можна визначити через 30 хвилин після прийому препарату. Дезлоратадин добре абсорбується, максимальна концентрація досягається приблизно через 3 години; період напіввиведення становить приблизно 27 годин. Ступінь кумуляції дезлоратадину відповідав його періоду напіввиведення (приблизно 27 годин) та частоті прийому (1 раз на добу). Біодоступність дезлоратадину була пропорційна дозі у діапазоні від 5 до 20 мг.\nУ фармакокінетичному дослідженні, в якому демографічні дані пацієнтів можна було порівняти із загальною групою пацієнтів із сезонним алергічним ринітом, у 4 % учасників спостерігалася вища концентрація дезлоратадину. Ця кількість може варіюватися залежно від етнічної приналежності. Максимальна концентрація дезлоратадину була приблизно у 3 рази вища через приблизно 7 годин, термінальний період напіввиведення становив приблизно 89 годин. Профіль безпеки цих пацієнтів не відрізнявся від профілю у загальній групі пацієнтів.\nДезлоратадин помірно зв’язується з білками плазми (83-87 %). При застосуванні дози дезлоратадину (від 5 до 20 мг) 1 раз на добу протягом 14 днів ознак клінічно значущої кумуляції препарату не виявлено.\nФермент, який відповідає за метаболізм дезлоратадину, поки що не виявлено, тому неможливо повністю виключити деяку взаємодію з іншими лікарськими засобами. Дезлоратадин не пригнічує CYP3A4 in vivo; дослідження in vitro продемонстрували, що препарат не пригнічує CYP2D6, субстрат або інгібітор P-глікопротеїну.\nУ дослідженні одноразового прийому дезлоратадину в дозі 7,5 мг вживання їжі (жирний висококалорійний сніданок) не впливає на фармакокінетику дезлоратадину. Також встановлено, що грейпфрутовий сік теж не впливає на фармакокінетику дезлоратадину.\nПідвищена чутливість до активної речовини або до будь-якої з допоміжних речовин препарату чи до лоратадину.\nУ клінічних дослідженнях дезлоратадину у формі таблеток при сумісному застосуванні еритроміцину або кетоконазолу жодних клінічно значущих взаємодій не спостерігалося.\nЗа даними клініко-фармакологічних досліджень при застосуванні препарату разом із алкоголем не відзначалося посилення негативного впливу етанолу на психомоторну функцію. Однак у постреєстраційному періоді спостерігалися випадки непереносимості алкоголю та алкогольна інтоксикація під час застосування препарату. Тому необхідно бути обережними при вживанні алкоголю у період лікування препаратом Едем®.\nУ хворих із нирковою недостатністю високого ступеня прийом препарату Едем® слід здійснювати під контролем лікаря.\nДезлоратадин слід застосовувати з обережністю пацієнтам із судомами в анамнезі або зі спадковою схильністю. У пацієнтів, у яких спостерігається напад під час лікування, необхідно розглянути питання про припинення застосування дезлоратадину.\nПацієнтам із рідкісними спадковими проявами непереносимості галактози, вродженою недостатністю лактози або синдромом мальабсорбції глюкози та галактози не слід приймати цей препарат.\nБезпека застосування препарату у період вагітності не встановлена, тому застосування препарату Едем® у цей період не рекомендується.\nДезлоратадин проникає у грудне молоко, тому застосування препарату Едем® жінкам, які годують груддю, не рекомендується.\nВплив дезлоратидину на здатність керувати автотранспортом або іншими механізмами не виявлений. Однак пацієнтів слід проінформувати, що дуже рідко деякі люди відчувають сонливість, що може вплинути на їх здатність керувати автомобілем та складною технікою.\nДорослі та діти віком від 12 років: 1 таблетка 1 раз на добу, незалежно від вживання їжі, для усунення симптомів, асоційованих з алергічним ринітом (включаючи інтермітуючий та персистуючий алергічний риніт) та кропив’янкою.\nЕфективність та безпеку застосування таблеток Едем® у дітей віком до 12 років не встановлена.\nУ разі передозування необхідно застосовувати стандартні заходи для видалення неабсорбованої активної речовини. Рекомендується симптоматичне та підтримуюче лікування. У клінічних дослідженнях, у яких дезлоратадин вводили у дозах 45 мг (що у 9 разів перевищували рекомендовані), клінічно значущі небажані реакції не спостерігалися. Дезлоратадин не видаляється шляхом гемодіалізу. Можливість його видалення при перитонеальному діалізі не встановлена.\nУ клінічних дослідженнях щодо показань, включаючи алергічний риніт та хронічну ідіопатичну кропив’янку, про небажані ефекти у пацієнтів, які отримували дозу 5 мг на добу, повідомляли на 3 % частіше, ніж у пацієнтів, які отримували плацебо.\nНайчастіше, порівняно з плацебо, повідомляли про такі побічні ефекти, як підвищена стомлюваність (1,2 %), сухість у роті (0,8 %) та головний біль (0,6 %).\nДіти. У клінічних дослідженнях з участю 578 підлітків віком від 12 до 17 років найпоширенішим побічним ефектом був головний біль; він спостерігався у 5,9 % пацієнтів, які приймали дезлоратадин, та у 6,9 % пацієнтів, які отримували плацебо.\nЧастота появи побічних реакцій класифікується наступним чином: дуже часто (≥1/10), часто (≥1/100, <1/10), нечасто (≥1/1000, <1/100), рідко (≥1/10000, <1/1000), дуже рідко (<1/10000), частота невідома (неможливо оцінити за наявними даними).\nподовження інтервалу QT, суправентрикулярна тахіаритмія\nреакції підвищеної чутливості (включаючи анафілаксію, набряк Квінке, задишку, свербіж, висипання та кропив’янку)\nУ постреєстраційному періоді спостерігалися (частота невідома): подовження інтервалу QT, аритмія та брадикардія.\nПо 10 або 30 таблеток у блістері. По 1 блістеру у пачці.\nз обережністю, в рідкісних випадках можливе виникнення сонливості


Перегеня — жіноча постать в язичницькому священнодійстві Обжинок (середина літа). Перші етнографічні повідомлення про Перегеню подав О. Курило в рукописі 1922 року, на який посилається К. Копержинський74. Описаний обряд і зовнішність учасників напрочуд схожі на зображення Богині на рушниках: голову увінчано великим пишним вінком чи короною з колосся й квітів, симетричність композиції підкреслюють парубки або дружки з обох боків центральної постаті — сакралізованої в даному обрядодійстві особи — цариці, княгині Врожаю. Звернімо також увагу на те, що Перегеня підперезана червоними поясами. Як відомо, перев’язування червоною ниткою (а пояси плели чи ткали з ниток) завжди виконує роль оберега — захисту і магічного чи лікувального засобу.\nМожемо припустити, що в давнину Перегеню (чи Берегиню) супроводжували вершники, або її саму везли на коні, як це зображено на рушниках XIX ст. Характерна ще одна деталь обряду — прив’язування півня до вінка, який Перегеня тримає в руках, та подібний обряд у Німеччині, де півня (живого, дерев’яного чи паперового) прив’язували до снопа. Це також відповідає нашому зіставленню: майже на всіх вишивках цього мотиву присутні птахи — символ Сонця та духовності. Цікаво, що на Поліссі господар обливає дівчину, яка принесла вінок, водою — побажання родючості75.\nК. Копержинський зазначив ще одну форму імені Берегині: Пирогеня (від слова «пиріг»), що він вважає пізнішим перекрученням, або «народною етимологією». Однак, можливо, треба було б порівняти зі ст. сл. словом пиро, яким давні слов’яни позначали зерновий хліб, взагалі злаки, борошно (пор. санскритське рarа — пшениця). Хлібна магія у слов’ян є виключно жіночою справою (пор. звичай випікання ритуального хліба, до якого чоловіки не допускаються, вони навіть на поріг не мали права ступити). Загалом основу всіх аграрно-магічних обрядів становлять світоглядні уявлення про жіночу природу Землі.\nЗ настанням весни жінки й дівчата активно «годують» Матінку-Землю: кожній природній стихії готують спеціальні «гостинці» (різні види обрядового хліба, крашанки, яєшню, пиво, мед тощо). Жіночі обряди сприяють заплідненню землі, готовності її до вегетативної роботи, стимулюють проростання рослин і достигання плодів. Ця «робота» Матінки-Землі уподібнюється до шлюбу, вагітності й пологів. Сам жниварський процес первісно імітував пологи ниви.\nВагітність позначалася старослов’янським словом берем’я. Це слово, як і інші однокорінні слова — беремінна, оберемнена, походять від давньо-індоєвропейської основи дієслова berо — беру, несу (пор. ще оберемок). Нагадаємо також, що первісне значення слова нести пов’язане із поняттям «знести яйце», а брати — «приймати пологи» (пор. «баба-бранка» — повитуха).\nЛозко Г. С. Українське народознавство