Новини від 30 листопада 2017 року\n• В Україні подорожчав бензин. Хтось став ходити пішки, хтось витрачає більше коштів. Що думають про це кам’янчани?\n• Департамент житлово-комунального господарства та будівництва міської ради продовжує проводити роботи з попередження нещасних випадків.\n• На Дніпровському металургійному комбінаті відбулися змагання з загальної фізичної підготовки.\nКам’янське готове до опалювального сезону\nУсі об’єкти соціальної сфери та житлові будинки міста повністю готові до прийому теплоносія. Про це на брифінгу для місцевих ЗМІ повідомив Сергій Понізов, який відсьогодні обіймає посаду директора Департаменту ЖКГ та будівництва міської ради.\nЗа його словами, опалювальний сезон у Кам`янському планують розпочати 19 жовтня або раніше, за умови стійкої середньодобової температури зовнішнього повітря нижче +8°С протягом трьох діб поспіль. На сьогодні близько 75 % теплових систем заповнено водою, усі роботи виконуються за графіком. Не обійшлося і без проблем: у 51 будинку були викрадені теплові рамки. Зараз їх активно відновлюють, щоб вчасно розпочати прийом теплоносія.\nСергій Понізов повідомив, що наразі місто очікує поставки газу від Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». «Місто виконує всі домовленості з компанією, здійснює необхідні розрахунки, тому я сподіваюсь, що опалювальний сезон розпочнеться у призначений термін, з 19 жовтня», – зазначив директор Департаменту. Оперативно усувати аварійні ситуації, що можуть виникати з початком опалювального сезону, будуть фахівці міської аварійної служби.\nАктуальною лишаються проблеми стояків. Коштів, які виділялися на поточний ремонт житлового фонду, не вистачило для вирішення цього питання.\n«Нам було виділено 23 млн. грн., тоді як за розрахунками потрібно було 300 млн. грн. Тому, на жаль, проблема зі стояками залишається не вирішеною. Мешканцям, які через це мають холодні квартири, раджу щомісяця від початку опалювального сезону писати заяви для перерахунку плати за теплопостачання», – сказав Сергій Понізов.\nНовий закон по комуналці: що загрожує боржникам?\nПеня, суд та арешт майна – такі перспективи чекають на боржників вже найближчим часом. Парламент ухвалив у першому читанні нову редакцію закону «Про житлово-комунальні послуги». Якщо нововведення пройде в цілому, українцям доведеться сплачувати «штрафи» за кожен день прострочення платежів.\nПеня буде нараховуватися за кожну добу, починаючи з 20 числа і становитиме плюс 0,1 % від суми заборгованості.\nЯкщо ж борг перевищує 10 тисяч гривень, суд має право заарештувати квартиру. В разі, якщо заборгованість не буде виплачена і після цього, нерухомість будуть виставляти на продаж.\nВідібрати можуть не тільки квартири, але і машини та побутову техніку. Арештоване майно українців вже можна придбати на сайті СЕТАМ.\n4 адреси здані без нарікань\n15 серпня міський голова здійснив контрольний об’їзд об’эктів житлового фонду, де наразі завершені роботи по підготовці до опалювального сезону.\nУ 1 та 2 під’їзді будинку 4а по вул. Воїнів-афганців виконано заміну ЦО, мереж ХВП та каналізації. Також у 1 та 2 під’їзді по вул. Воїнів-афганців, 16 відремонтовано покрівлю.\nПо пр. Металургів, 34 у 3-му під’їзді запустили ліфт.\nХудожньо розмалювали 4 під’їзд за адресою вул. Бурхана, 11.\nНарікань та зауважень за вище переліченими адресами не було, а от вдячностей від мешканців чимало. Також люди пропонували свої ідеї для подальшого покращення життя у рідному місті. Міський голова А. Білоусов пообіцяв, що поступово всі питання будуть вирішені, оскільки, якщо братись за все і одразу, то навряд чи вийде щось путнє.


Чи може кухарка керувати державою 10\nЧи може кухарка керувати державою\nУ перші 16 -17 років, що минули з дня смерті Петра Великого, долю російського престолу не можна було назвати благополучною: на ньому змінилося п'ять монархів; Росія пережила кілька палацових переворотів; при владі стояли іноді люди, чужі країні, за своїм егоїстичним нахилам не варті влади. Причини, що зумовили цю епоху переворотів і тимчасових правителів, корінилися, з одного боку, в стані царської родини, а з іншого - в особливостях того середовища, яка управляла справами. Щоб ознайомитися з цими причинами, я розглядаю в своєму рефераті перші роки після смерті Петра.\nДоля колишньої портомоі склалася вдало, навіть яскраво - для жінки "підлого" походження. Як правителька вона ні чим себе не проявила; та й важко було від неї цього очікувати. Найважливіше в її житті і долі - близькість до великого людині, перетворювача Росії.\nБезперечно у селянської дівчини Марти, що стала дружиною Петра Великого, а потім самодержавної імператрицею, фантастична доля.\nКатерина I була діяльної і енергійною. Вона не мала істинним величчю і мудрістю геніального правителя, на відміну від Катерини II.\nІ ще одна дуже важлива обставина. Катерина - володарка величезної країни і в той же час, як не дивно, жертва долі, тих самих чарівних, випадкових, пересічних, фатальних обставин, завдяки яким вона залишилася в історії. Її життя було понівечене державної машиною, т. К. Вільно чи мимоволі підпорядковувалася безжалісним законам боротьби за владу, яка заворожує і осліплює будь-якого, хто наближається до її сяючих вершин. Як правда Катерина дорого заплатила за своє місце на Російському престолі, і не тільки політичну ціну - вона принесла в жертву ідолу влади свої мрії про любов і звичайному жіноче щастя, мир і затишок сімейного життя, радості материнства, впевненість і спокій. Але все це було не тільки особистою трагедією. Її доля з сумної неминучістю стала і долею Росії - країни, у якій, як писав Микола Бердяєв, жіноча душа, країни, яка до сих пір шукає і не знаходить миру і спокою.\nАнісімов Є. В.\nСмерть Петра Великого настала в ніч з 28 на 29 січня 1725 року. На престол вступила його дружина - імператриця Катерина I Олексіївна.\nТільки на перший погляд може здатися, що сходження дружини імператора на престол - факт звичайний, природний. Це не так. Навіть якщо Катерина I нікого не скидала, то все одно її вступ на престол було ні чим іншим, як палацовим переворотом; в кімнатах, що примикали до "салі" Зимового палацу, розгорнулася напружена боротьба за владу. Ця боротьба не вирвалася за стіни палацу і не переросла в збройне протистояння сторін.\nВихідною і формальної точкою протистояння стало відсутність письмового заповіту Петра Великого. Не дав він і усного розпорядження про спадкоємця престолу. Все це створило кризову ситуацію. Адже крім вдови імператора було ще кілька потенційних наступників престолу - дітей і онуків від двох його шлюбів.\nДіти царевича Олексія, сина Петра I від першого шлюбу: 9-й річний Петро та 10-й річна Наталя - на початку 1725 року було живі і здорові.\nВід другого шлюбу народилося одинадцять дітей, але в живих до січня 1725 року залишилося три дочки-підлітка: 16-та літня Анна; 15-та річна Єлизавета і 8-й річна Наталя.\nТаким чином претендувати на Російський престол могли шестеро найближчих родичів Петра: його вдова, три дочки і двоє онуків.\nУ допетрівською Росії не існувало ніякого соціального закону про спадкоємця царського престолу, але діяла традиція.\nУ 1722 році Петро видав закон - "Статут про спадщину престолу". Він зводився до необмеженого права російського імператора призначати спадкоємця з числа своїх підданих і при необхідності змінювати свій вибір. "Статут став крайнім вираженням безмежної влади російського самодержця".\nПісля смерті Петра строкатий гурт придворних і генералів поділилася на дві основні "партії" - прихильників Петра Олексійовича молодшого і прихильників Катерини. Розкол цей був неминучий.\nПротягом усього царювання Петра йому протистояла опозиція, але вчасно невдалого заколоту стрільців, вона в буквальному сенсі втратила багато голів і довгий час себе не проявляла. Але до середини 1710-го року опозиція піднеслася духом, дивлячись на свого лідера - царевича Олексія.\nСправа царевича Олексія, розпочате в 1718 році, велося в спеціально створеній для цієї мети Таємної канцелярії. У цій справі проходили, крім найближчого оточення Петра Олексійовича, князь Василь Долгорукий, сенатори Михайло Самарін і князь Дмитро Голіцин, сибірський царевич (хан) Василь, граф Петро Апраксин.\nСмертельний вирок царському синові підписали 127 осіб, починаючи з ясновельможного князя А. Д. Меншикова, щоб не шокувати європейську громадську думку. Але все ж коріння опозиції знищені були, і в ніч смерті Петра вони дали пагони.\nІм'я сина страченого царевича стало прапором угруповання родовитої знаті. До неї увійшли старовинні прізвища В. В. Долгорукого, Д. М. Голіцина - на чолі.\nТакож увійшли: А. І. Рєпін - президент Військової колегії; граф П. М. Апраксин; граф І. А. Мусін-Пушкін.\nПоки імператриця обливалася сльозами над ліжком помираючої Петра, "в таємниці складався змову, що мала на меті висновок її разом з дочками в монастир, зведення на престол великого князя Петра Олексійовича і відновлення старих порядків", - описаний графом Г. Ф. Фон Бассеевічем.\nКрім того розглядався компромісний варіант: імператором призначався Петре Олексійовичу, а регентом при ньому Катерина.\nПро плани опозиції якимось чином дізнався генерал-прокурор П. І. Ягужинський та повідомив Катерині і Меншикову. Саме ясновельможний князь Меншиков був справжнім главою "партії" Катерини. Він розумів, що воцаріння Петра II означатиме для нього кінець кар'єри, а можливо, свободи і самого життя. Меншиков і Катерина були вихідцями з низів, тому мали багато недругів і заздрісників, не користувалися симпатією у більшості дворян, не мали розгалужених пологових зв'язків, отже тільки підтримка і точний розрахунок могли врятувати їх в цей вирішальний час.\nМеншиков використав всю свою владу і вплив в армії для зведення Катерини на престол. Ще напередодні смерті імператора він прийняв попереджувальні заходи: державна казна була відправлена в Петропавловську фортецю, під охорону її надійного коменданта, гвардія була готова за першим сигналом ясновельможного вийти з казарм і оточити палац.\nТакож Меншиков зустрічався з багатьма сановниками і, ні шкодуючи ні обіцянок, ні загроз переконував їх підтримати Катерину.\nПриродними союзниками Катерини і Меншикова були ті, хто завдяки своїй долі опинилися в подібному з ними положенні. Олексій Васильович Макаров придбав в державному апараті величезну владу. Він став справжнім "сірим кардиналом" у вищій системі управління. Без схвалення керівника кабінету Його імператорської величності на стіл Петро не лягала жодна скільки-небудь важлива папір або чолобитна. Влада Макаров міг зберегти тільки в тому випадку, коли престол залишився б за Катериною.\nЗнав досконально всю систему управління, він був необхідний майбутній імператриці, безпорадною в державних справах.\nНадійними прихильниками Катерини і Меншикова виявилися багато сановники. Особливо виділявся серед них граф Петро Андрійович Толстой - досвідчений царедворець, умілий нажіматель таємних педалей системи влади. Толстого, начальника Таємної канцелярії, який вів справу царевича Олексія, в разі приходу до влади його сина, чекала сама погана доля. Г. Г. Вестфален взагалі вважав Толстого головною дійовою особою змови на користь Катерини.\nБуло що втрачати архиєпископам Феодосію і Феофану, що перетворило православну церкву в слухняне знаряддя Петровського держави. Безліч ворогів чекало моменту, коли можна буде розрахуватися з Руйнівник патріаршества, творцями Синоду.\nНе зовсім була зрозуміла позиція генерал-прокурора Сенату П. І. Ягужинского. Він, як і граф Я. В. Брюс, барон А. І. Остерман та інші вичікував результату боротьби за владу, щоб примкнути до переможців.\nЩе не закінчилася агонія Петра, а ясновельможний вже зібрав в апартаментах цариці секретне нараду її прибічників. На ньому були присутні старші офіцери обох гвардійських полків, в тому числі майори А. Ушаков і Г. Юсупов, командир Семенівського полку І. І. Бутурлін. Шефом преображенців був сам Меншиков. Також брав участь глава Синоду архієпископ Новгородський Феодосій. Як тільки всі зібралися, вийшла Катерина.\nВона сказала, що має право на престол тому, що була коронована імператором в 1724 році, що, якщо до влади прийде дитина, то країну можуть очікувати серйозні випробування і нещастя. А коли неба буде завгодно з'єднати її з нині який відходить у вічність чоловіком, корона перейде великому князю.\nКатерина нагадала гвардійцям про те, "як протегувала їм і висловила надію, що вони не покинуть її в нещастя". У відповідь вони заприсяглися їй у вірності.\nТут же обговорили програму дій. Найбільш радикальні, жорсткі пропозиції про арешт супротивників були відкинуті, як можуть привести до загострення обстановки в столиці. Було вирішено, що кожен учасник наради займеться вербуванням тих, які були йому найбільш віддані або перебували в його залежності.\nІ ось о 5 годині 15 хвилин ранку 29 січня 1725 року тривала агонія закінчилася - Петро був мертвий.\nВідразу після смерті Петра в одному із залів палацу зібралося "держава" - вся правляча верхівка: Сенат, Синод, вищі урядовці і генералітет.\n"Сенат розділився на дві партії: одна, палко підтримує інтереси цариці, хоче проголосити її правителькою; інші наполягають на проголошення імператором великого князя, внука царя, під спільним регентством цариці і Сенату ". Суперечка ставав все запеклішою, і невідомо, у що б міг вилитися.\nІ ось тут спрацювало секретна зброя, приготоване "партією" Катерини і Меншикова. Несподівано пролунав гуркіт полкових барабанів, все кинулися до вікон і побачили як миготять перед палацом зелені мундири преображенців і семеновцев. Палац був оточений.\nЗа зручної нагоди, Меншиков, перекриваючи шум, голосно крикнув: "Віват наша августійша государиня імператриця Катерина!" - "Віват! Віват! Віват! "- підхопили гвардійці.\nДо восьмої ранку був складений досить туманний за змістом маніфест про сходження на престол Катерини.\nВона визнана була імператрицею в силу двох актів 1722 і1724 років. У 1722 році був виданий закон "Правда волі монаршої", за яким призначення спадкоємця залежало від волі імператора. У 1724 році Катерина, як сказано в сукупному маніфесті Сенату і Синоду, удостоєна була короною і помазанням за її "до Російської держави мужні праці".\nТаким чином на Російському престолі виявилася імператриця Катерина I.\nКатерина I Олексіївна імператриця всеросійська (28 січня 1725 - 6 травня 1727).\nПро її походження говорили всяке: одні називали її дочкою литовських селян чи ліфляндського дворянина і його служниці з кріпаків, інші уродженкою Швеції. Перш носила ім'я Марта. Народилася 5 квітня 1684 року і була охрещена в лютеранську віру. Рано втративши матері, Марта потрапляє в будинок пастора Глюка в Мариенбурге. Той виховує її разом зі своїми дочками; в той же час вона в його будинку служниця, робить все, що покладено в такому положенні; недарма пізніше, ставши вже царицею Росії, неодноразово говорила оточуючим, що в молодості була портомоей (прачкою). Юність Марти припала на сумну епоху в історії Ліфляндії. У 1700 році почалася Північна війна.\nВлітку 1702 рік березень вийшла заміж за шведського солдата - трубача. На жаль, молодятам не вдалося насолодитися сімейним щастям. Її чоловіка вже на наступний день зажадали в полк, а вона залишилася в Мариенбурге.\nКомендант Мариенбурга - майор Тіль, оцінив своє незавидне становище і погодився здати фельдмаршалу Шереметєва фортеця на "аккорд".\nВсе йшло мирно: російські полки стали втягуватися в місто, а жителі виходити з нього. І раптом сталося непередбачене! Капітан Вульф та штик-юнкер Мариенбурга підірвали пороховий склад. Пролунав оглушливий гуркіт, здригнулася земля і уламки кріпаків споруд стали падати на голови російських солдатів. Шереметєв порвав договір. Це означало, що місто віддається на розграбування військам, а жителі і гарнізон стають полоненими.\nБожевільний вчинок капітана Вульфа круто змінив долю Марти. Якби він не підірвав пороховий льох, ніколи вона б не стала Катериною, дружиною Петра Великого і Російської імператрицею.\nСеред інших трофеїв Б. П. Шереметєва дісталася красива 18-річна полонянка - Марта Скавронская (або Василевська). У старого Бориса Петровича Березня прожила близько півроку, перебуваючи в "портомоях". В кінці 1702 або в першій половині 1703 року його потрапила до Олександра Даниловичу Меншикову. Жвавий улюбленець Петра швидше за все просто відібрав дівчину у фельдмаршала. Незабаром у Меншикова Марту побачив цар, і ця зустріч вирішила її долю остаточно.\nДо цього дня сімейне життя Петра складалася з рук геть погано. Майже 10 років прожили під одним дахом Петро і Євдокія (перша дружина царя). Вона народила трьох синів, з яких вижив, на своє нещастя, тільки царевич Олексій. Але вже з 1692 року в родині пішли негаразди. Євдокія була не пара Петру. Йому була потрібна одягнена по новій моді весела і вертка партнерка в танцях, вірна супутниця в тяжких походах, помічниця в безперестанних справах. За своїм вихованням, освітою, кругозору Євдокія такою не була.\nРозв'язка наступила в 1698 році. Повертаючись з-за кордону, Петро розпорядився відправити дружину в монастир.\nЗ тих пір цар став відкрито жити в коку - Німецькій слободі під Москвою, в будинку виноторговця Монса - батька своєї давньої коханки Анни Монс, Анхен. Але і тут царю не пощастило. Анхен тільки зовні відповідала мріям Петра про кохану жінку.\nАнна не любила царя - ось і весь секрет. У 1702 році потонув саксонський посланник Кенігса і в його паперах знайшли любовні листи Анхен. Петро був у нестямі від гіркоти і досади.\nМарта - Катерина була зовсім іншою жінкою - саме тієї, яка так була потрібна царю.\nПерший раз Катерина згадується в листі Меншикова, який перебував з Петром в Ковно (Каунасі) навесні 1705 року. Меншиков писав своїй нареченій Дар'ї Арсеньевой, вимагаючи надіслати "Катерину, а з нею інших двох дівок негайно". Як бачимо Катерина числиться в "дівках", яких Петро і його добрий друг Алексашка виписували, щоб (як написано в іншому листі) "обшити і обіпрати" їх під час нескінченних і битв. Пізніше в одному з листів Петру цариця, натякаючи на нових метресс (повій) царя, жартувала, що, може бути, ще й вона - "стара портомоя" - йому згодиться.\nАле незабаром Катерина виділилася з довгої низки метресс і портомой. Петро - і це надзвичайно важливо - визнавав дітей, яких вона йому народжувала.\nПетро все сильніше прив'язувався до Марті і знаходив час, щоб послати їй гостинець і, як тоді говорили, грамотку про своє життя-буття в Преображенське, де кілька перших років жила Катерина.\nПетро прилаштував Марту до сестри і її кухоль. Тут проходила вона свої університети: її навчали новим для неї звичаям Росії, мови, на якому вона незабаром вимовила "символ віри" - ритуальні слова при хрещенні. Нарекли її Катериною Олексіївною. Її хресним батьком став царевич Олексій Петрович, звідси - її батькові. А в кінці грудня 1706 року Єкатерина народила царю дочка, теж Катерину. Але дівчинка через півтора року померла. У 1708 році з'явилася на світ їхня дочка Анна, а в наступному році - Єлизавета.\nПреображенський період життя був випробувальним терміном для Катерини. Вона його витримала, своєї силою, м'якої манерою, працьовитістю і невибагливістю сподобалася оточуючим, так що одна зі старших сестер Петра, царівна Марфа, як-то раз порадила йому закінчити поневірянь і одружитися на Катерині.\nПрихильність Петра до неї все міцніє. Коли він в столиці, то не може обходитися без неї. З Катериною і справи можна обговорити, і на бенкеті повеселитися. Вона вчасно потрібне слово скаже, заспокоїть; дивись, і гнів царський охолоне, і сам він відійде від дум тяжких, забуде, хоч на мить, про турботах і негаразди.\nЇї веселість і ніжність до фактичного дружину були облудою, манірністю; все в ній було природним, виходило від її натури життєрадісної і простий.\nНавесні 1711 року Туреччина розпочала війну проти Росії. Це було серйозне випробування воювати на два фронти, проти турків і проти шведів. Петро вирішив відвести війну на південь, якнайдалі від України і Польщі - театру військових дій проти шведів.\nНедобрі передчуття мучили царя перед цим походом. Перед від'їздом, а Петро брав з собою Катерину, він оголосив про заручини з нею. З дороги Петро писав Меншикову, щоб той поклопотався про його улюблених дочках - Ганнусі і Лізонька, - якщо, мовляв, дівчатка залишаться сиротами. Якщо ж бог милує, то відсвяткують весілля "в Петербурзі - містечку".\nПередчуття не обдурили царя. На початку червня 1711 турки зуміли відрізати російську армію від тилів і оточити на річці Прут. Кілька разів цар намагався вступити з турками в переговори, але всі зусилля були марні.\nНайбільш драматичною була ніч 10-го на 11-е липня, коли, не дочекавшись парламенту, Петро перервав військову раду і наказав готуватися до прориву. Це було смертельно небезпечно. І в цей момент Катерина проявила мужність, винахідливість і волю. Поки Петро відпочивав, вона, не спитавши його, зібрала генералів і провела з ними раду, що показав самогубний прориву. Потім вона розбудила Петра і вмовила написати його ще одне, останнє, лист візиру - командуючому турецької армії. До цього листа потайки від царя вона доклала всі свої коштовності - такі пам'ятні і дорогі для неї речі, подарунки Петра. Можливо, це і вирішило справу - вранці візир дав згоду на переговори. Кошмар Прута скінчився.\n24 листопада 1714 року нагороджуючи дружину тільки що заснованим їм орденом Святої Катерини, Петро сказав, що цей орден "учинено в пам'ять перебуванні Ея величності в баталії з турками у Пруту, де в таке небезпечне час не як дружина (в сенсі - жінка - Е . А.), але як чоловіча персона видимою була всім ".\nЦі події ще більше зблизили обох. Ще до походу, 6 березня 1711 року Петро таємно обвінчався з Катериною, і кохана перетворилася в його законну дружину.\nВесела, чарівна, спритна, вона повністю опанувала серцем і душею государя. Вона досить швидко і тонко розібралася в особливостях його характеру, його звички і уподобання, вміла догодити і распотешіть - на гулянці або в маскараді з князь татом і його конклаву. Головне ж - створити в будинку затишок, тиху і жадану пристань для відпочинку від праць і печалей. Всім цим і підкупила Петра, і саме тому він вважав за краще її іншим жінкам, тієї ж Ганні Монс, холодної і розважливою фаворитки.\nЖінка неосвічена, неграмотна, Катерина, з її життєвим розумом, тактом, сердечністю і простотою приваблювала оточуючих.\nПетра не турбувало "підлий" походження його обраниці. Він вважав за краще її іншим, не бажаючи мати дружиною знатну особу з російських або іноземних пологів.\nСудячи з описів сучасників, Катерина Олексіївна відрізнялася приємною повнотою, мала білий колір обличчя з домішкою природного яскравого рум'янцю; чорні, маленькі очі, чорні ж і густе волосся, красиві шию і руки; лагідне і приємне обличчя. Цариця відрізнялася високим зростом і міцним здоров'ям. Тому вона сотні верст їздила за своїм невгамовним чоловіком без особливих зусиль.\nЧерез півроку 19 лютого 1712 цар публічно обвінчався з Катериною. В їх честь салютували гармати з Петропавлівської і Адміралтейської фортець. Святкування відбувалося по морському чину. Тому нагоди був влаштований обід в Зимовому палаці, танці, що тривали майже тиждень, пускали ракети.\nАле життя Катерини не було безхмарним. Йшли роки, вмирали одні діти, народжувалися інші, і мати знову думала про їхнє майбутнє. А воно було туманним - офіційним спадкоємцем престолу вважався царевич Олексій. Він народився в 1690 році і восьми років був розлучений з матір'ю, засланої в монастир. Хлопчик жив спочатку у сестри царя - Наталі, а потім один, і завжди - особняком від другої сім'ї царя. Петро був суворий і холодний до сина, як до останнього підданому. Як би не надходив царевич, батько їм вічно був незадоволений.\nТреба сказати, що царевич ні розслабленим і боягузливим. Він успадкував від батька його волю, упертість і відповідав Петру глухим неприйняттям і мовчанням. Це були єдинокровні вороги. Царевич не сумнівався: за ним - єдиним і законним спадкоємцем - майбутнє і потрібно лише стиснувши зуби, терпіти, чекати свого часу.\nАле в жовтні 1715 року вузол трагедії затягнувся ще тугіше - у дружини Олексія, Шарлоти Софії, 12 жовтня народився син, названий на честь діда Петром, а через 16 днів Катерина розродилася довгоочікуваним хлопчиком, якого також назвали Петром - "шишечка", як називали його батьки.\nЗ царевичем Петром були пов'язані і всі династичні надії батьків. Після народження Петра Петровича Олексій пише батькові, що готовий відмовитися від престолу на користь "братика", але цар, налитий чорної ненавистю, підозрює в сина "авессаломову злість" і вимагає від нього нездійсненного - "скасувати свою вдачу" або піти в монастир. Олексій згоден на все, але обидва розуміють неможливість першого і малу ціну другого.\nЗагнаний в глухий кут, царевич біжить за кордон до Відня, під захист імператора Священної Римської імперії. Прибувши туди, 10 листопада 1716 року, він поскаржився на батька, який задумав позбавити його прав на престол, і на мачуху. Почалася епопея з повернення царевича на батьківщину. Цар брехливими обіцянками виманює царевича в Росію, в 1718 році, де його чекають тортури (Петро в катівні сам рве у сина нігті), швидкий суд і вирок - смерть. За словами одного з гвардійських офіцерів, в ту страшну ніч 26 червня 1718 року, коли Петро покликав їх - кількох вірних людей - і, обливаючись сльозами, наказав убити спадкоємця, поруч з ним була Катерина. Вона намагалася полегшити тяжкий доля царя, який приносив на вівтар Вітчизни страшну жертву - свого сина, ворога внутрішнього. Але вона поруч ще й тому, що ця кров була потрібна і їй - матері "Санкт-Петербурзького господаря" - "шишечки".\nЦаревич Олексій був задушений в Трубецком бастіоні Петропавловської фортеці.Петро і Катерина зітхнули вільно: проблема престолонаслідування зважилася. Але тоді вони ще не знали, що в квітні 1719 року проболев кілька днів, їх син помре, не проживши і трьох з половиною років.\nЗ кінця 1723 року в першопрестольної почали готується до приїзду з Петербурга імператорського двору - споруджували тріумфальні ворота, в Кремлі заново оббивали стіни в Грановитій, Столовій та інших палатах, розвішували прикраси, робили нові лівреї обслузі. Робили також корону і всякі убори для дружини Петра: стояла її коронація, як імператриці всеросійської.\nКлопоти і приготування, якими заправляв П. А. Толстой, який відзначився в справі царевича Олексія, тривали до весни 1724года. А 7 травня відбулося коронування колишньої полонянки і портомоі. В урочистому церемоніалі брали участь найвідоміші та найвпливовіші сановники, світські і духовні, армійські частини і натовпу простого народу. В Успенському соборі Кремля Петро I, поклав корону на голову коліно - похилої "Катерінушке". Дзвонили дзвони, гриміла полкова музика. Маніфест Сенату і Синоду сповіщав, що короною і помазанням Катерина визнана гідною за "Заслуги перед Російською державою". На парадному обіді слово на честь імператриці вимовив Феофан Прокопович. Він оспівав її "незмінну любов і вірність до чоловіка і їхнього пана, невсипуще зневага до Порфирорідних для донечки (Ганні і Єлизаветі), великому онукові (Петру, синові покійного Олексія) і всієї високої прізвища".\nЗ нагоди настільки радісної події пішли нагороди, в тому числі і від імператриці. Толстого Катерина Олексіївна звела в графське гідність. Серед тих, кого вона зазначила, був і камер-юнкер Віллі Монс, брат тієї самої Анни Монс. Йому було видано від імені Петра I диплом на звання камергера двору імператриці. Відкинувши свого часу негідну, змінювати йому "Монсіху", Петро I за іронією долі, наблизив до себе її брата, який став винуватцем душевних страждань царя наприкінці його життя.\nМолодий красень (народився в 1688 році), вітряний чепурун і вітрогон наблизився до Петра в 1711 році, під час Померанской компанії. Завдяки старанності він входить в довіру до царя. Восени 1711 року побувала в Ельбінг Катерина, і сестра Віллімом, дружина коменданта цього міста Мотрона (Модеста) Балк зуміла завоювати її розташування і дружбу. Мотрона просить брата посприяти переїзду її старого чоловіка в Росію. Віллі зав'язав тоді вже знайомства, в тому числі з П. І. Ягужинський, з кабінет - секретарем А. В. Макаровим і іншими. Срібролюбиві і сутяжний, Віллі жадає багатства і чинів.\nЯк генерал-ад'ютант Віллі супроводжував царя і царицю під час їх поїздки за кордон в 1716 році. Саме з цього часу, за указом Петра, "Монс вжито був у дворовій нашої службі при люб'язно нашій дружині", як то кажуть про це в дипломі 1724 року. Він керує цариці селами і селами. Він - організатор свят і веселощів, до яких була дуже схильна Катерина. Він повідомляє їй про справи, про новини, вів її кореспонденцію, завідував її скарбницею і коштовностями і перебував, як зазначається в тому самому імператорському дипломі, "невідлучно" при "Катерінушке".\nМолодий і ставний, обов'язковий і веселий, франтовий і красивий Монс, а йому в ту пору не було ще 30 років, супроводжував царицю всюди, влаштовував її справи. З огляду на часті поїздок "старого-батюшки", розважав її, ніж міг, і, як потім виявилося, не тільки улесливими словами. Багато, зметикували, в чому справа і стали шукати його розташування і допомоги. Улюбленець випадку, він став дуже багатим і впливовим людиною, власником багатьох маєтків, досяг, здавалося б, вершини успіху і щастя.\nАктивність Монса, втручання його в справи уряду місць, судових установ, не залишалися непоміченими, викликали чутки, кидали тінь на царя і його "сердешненькую". Навіть найближчі до царя, люди не попередили його; більш того - "оберігали" його від правди, так як їм було вигідно користуватися послугами фаворита цариці. А той допомагав їм у всьому за допомогою "премилосердна государині". Меншиков, потрапив 1722 - 1723 роках в немилість через перевищення влади і невгамовну пристрасть до чужої власності, рятувався тільки завдяки заступництву Монса і Катерини. Ясновельможному в той раз загрожував не кийок царського, а мало не смертна кара. Поступився імператор тільки наполегливе прохання дружини.\nВ останні роки, під час листування Петра і Катерини, проходила жартівлива гра псевдонеравной пари - старого, постійно скаржиться на хвороби і старість і його молодої дружини.\nЦя гра в старого і молодицю, пересипана в листах натяками і сумнівними жартами, раптом стає життям - Петро дійсно здає. Довгі роки безладної, хмільний, невпорядкованого життя, походів, битв і постійного душевного неспокою - зробили свою справу. Але почуття його до Катерини не тільки не тьмяніють, а й розпалюються пізнім, сильним вогнем.\nУ листопаді Петро відчув страшний удар; йому стало відомо про інтимну близькість Катерини з Монсом.\nВидали їх клеврети і дармоїди фаворита і імператриці. Чиновник з канцелярії Монса Є. М. Столєтов, "канцелярист кореспонденції Ея Величності", людина балакучий, знав про всі витівки свого патрона. Придворний блазень Іван Балакірєв допомагав Монсу, в тому числі і в пересиланнях з імператрицею, і теж не відрізнявся мовчазністю.\nВзяті під час арешту Монса папери відкрили очі Петру: серед них були десятки улесливих холопських листів до камергеру. І які звернення: "Премилостива государ і патрон", "Любий друг і брат"! І які підписи! Меншиков, генерал-прокурор Ягужинський, губернатори Волинський і Черкаський, дипломат П. М. Бестужев-Рюмін, канцлер Головкін, цариця Парасковія та інші! І незліченні подарунки і підношення: кіньми, селами, грошима. Зрада! Всі все знали, принижувалися перед тимчасовим правителем і мовчали - значить, чекали його, царя, смерті.\n9 листопада заарештований Монс постав перед своїм слідчим. Їм був сам Петро.\nНе минуло й кількох днів після допиту, як він загинув на ешафоті: за вироком швидкого суду. Звинувачення в отриманні якихось подарунків були сміховинні. Всі знали, в чому справа. Столиця, пам'ятаючи справа царевича Олексія, заціпеніла.\nСокира ката просвистів біля самої голови Катерини: жорстоким покаранням зазнали її статс-дама Мотрона Балк, камер-лакей Іван Балакірєв, камер-паж Соловов, секретар Монса Столетов - всі учасники зради.\nЗ часу страти минуло три тижні. Чи то повертаючись з гулянки у Толстого, чи то за наполяганням Петра, Катерина змушена була проїхати по площі, де страчували Монса. На колесі, на самому верху високого стовпа, лежав труп її фаворита, а з загостреного кола на неї дивилися очі його відрубаної голови.\nУдар, невиліковно хворого Петра, прискорив його кончину. Відбулася вона 28 січня 1725 року.\nЗ перших кроків царювання Катерина I і її радники прагнули показати всім, що прапор в надійних руках, що країна впевнено рухається шляхом, визначеним Великим реформатором. Гаслом початку Катерининського царювання були слова указу 19МА 1725 року: "Ми бажаємо всі справи, зачаті руками імператора, з Божою поміччю вчинити".\nСпочатку уряд побоювалося виступів армії, особливо частин на зимових квартирах на Україні. Ними командував генерал князь М. М. Голіцин, належав за своїми поглядами та родинними зв'язками, до переможеним "боярам". Але незабаром, навесні 1725 року, за лояльність до нової влади і за визнання його військових заслуг, він отримав звання - генерал-фельдмаршал.\nБез ексцесів минуло й підписання присяги.\nІмператриця першими своїми кроками як би вселяла підданим, що правити має намір "милостиво" і аж ніяк не буде так крута і жорстока, як її покійний чоловік. Зітхнули з полегшенням провинилися перед імператором і законом вельможі і чиновники.\n"Показуем милість", Катерина продовжила амністії, які оголосив в останні години свого життя Петро, звелівши звільнити за християнським звичаєм арештантів-боржників, шахраїв і злодіїв. Катерина звільнила багатьох політичних в'язнів і засланців - жертв самодержавного гніву Петра.\nЗ іншого боку, Катерина не скасувала жодного з незавершених Петром починань. У лютому 1725 року через Петербурга відправився в свою знамениту першу Камчатська експедицію капітан-командор Вітус Берінг, розраховуючи знайти протоку між Азією і Америкою. 21 травня був заснований задуманий ще Петром орден Святого Олександра Невського.\nЧи не відбулося кардинальних змін і в зовнішній політиці. Іноземні посли були прийняті віце-канцлером А. І. Остерманом, який запевнив їх у незмінності курсу Росії. Спочатку нічого не змінювалося: російські посли в європейських столицях отримали підтвердження своїх повноважень і петровських установок. Восени 1725 російська армія вогнем і мечем пройшлася по Дагестану, знищивши безліч аулів і зруйнувавши місто Тертки. Як тільки зійшов лід, в море вийшов Балтійський флот.\nСловом, все йшло, як раніше: з розмахом, енергійно, з твердою впевненістю в непохитності почав, закладених Петром. Але все це було на поверхні життя, а в глибині давно вже почалися і все прискорювалися сильні струми.\nЄдність переможців зникло відразу ж після перемоги. Було ясно, що величезну владу отримає ясновельможний князь А. Д. Меншиков. Він перебував під слідством у останні роки, він підбадьорився і став енергійно надолужувати згаяне. Меншиков відправив губернатором до Риги А. І. Рєпіна, ставши замість нього президентом Військової колегії, і звільнився від душили його комісій. 19 вересня 1725 роки йому пробачили штрафи за 1721 рік. А грудні 1725 року справу Меншикова була остаточно закрита.\nКлопотав Олександр Данилович і про своїх капіталістичних інтересах. 2 березня 1725 року - ясновельможний подав імператриці чолобитну про надання пільг для його скляних заводів в Ямбурге.\nМеншиков був найвпливовішим радником імператриці. Без нього вона б не могла керувати державою і тому, переважна настирливістю ясновельможного, підписувала все укази, які він від неї вимагав.\nСерйозним суперником Меншикова виявився прибічник Катерини - Карл Фрідріх, герцог Голштейн-Готторпский і його таємний радник Бассевича. Вони надавали певний вплив на політику, не даючи загаснуть тліли російсько-датському конфлікту з приводу злощасного Шлезвига.\n24 листопада 1724 Петро I і Карл Фрідріх підписали шлюбний контракт про шлюб герцога і цесарівна Ганни Петрівни. 21 травня 1725 року зіграли розкішне весілля.\nКарл Фрідріх давно вже намагався грати самостійну роль в політиці двору.\nЙого вплив на Катерину було очевидно, все бачили результати його зусиль - зовнішня політика. Почавши з загальних демаршів на дипломатичному рівні з приводу Шлезвігскім образ герцога, російське уряд навесні 1725 року всерйоз стало брязкати зброєю. Войовнича теща, яка стала на захист улюбленого зятя, готувалася до війни з Данією.\nВсе це турбувало Меншикова. Він не міг терпіти сильного суперника біля підніжжя трону Катерини - влада одна і її не можна ділити. Формально Меншиков підтримуючи дружні відносини з герцогом, прагнув вижити молоду сім'ю з Росії.\nЙмовірно, всупереч його бажанню Катерина в лютому 1726 року включила зятя в новостворений Верховний таємний рада, а за тим зробила його, як і Меншикова, підполковником гвардії.\nБоротьба Меншикова і герцога була прихованою, прихованої за взаємними усмішками і люб'язностями.\nМеншиков, хоча і амбітний, але тверезий політик, розумів, що з "боярами" слід жити мирно, що не загострюючи відносин, і навіть - при необхідності - враховувати їхню позицію. Ясновельможний, заради влади і спалюють його честолюбства, пішов на відкритий союз з родовитої опозицією, почав з нею гри.\nОтже, на престолі сиділа імператриця Катерина I Олексіївна, яка успадкувала від чоловіка не тільки трон, але і безмежну самодержавну владу.\nФакти свідчать, що вдова Петра Великого не була в змозі самостійно і повноцінно здійснювати функції свого великого попередника. Уже в перші місяці правління Катерини стало ясно, що колишня система влади, заснована на активному і всебічним участю самодержця в управлінні державою, не працює.\nДо кінця 1725 в управлінні імперією чітко назрівав криза. У середовищі правлячої еліти не було єдності: Ягужинський з Сенатом і Меншиков зі своїми людьми представляли двома полюсами, дві борються сили. Сенат, навіть якби і отримав повну свободу дій, навряд чи б впорався з керівництвом країною - це було установа, сильно роз'їдене виразками бюрократії. Недієздатність самої імператриці, зайнятої розвагами, надавало ситуації драматичний характер, бо в двері буквально ломилися серйозні внутрішні і зовнішньополітичні проблеми. Про них потрібно було думати, їх потрібно було вирішувати.\nКриза виконавчої влади при наростанні проблем управління імперією, при усилившейся тенденції до переосмислення і зміни петровських почав політики - все це послужило причиною утворення нового вищого урядового органу - Верховного таємного ради.\nЗ перших днів нового царювання в уряді почався критичний перегляд проблем внутрішньої політики. Ініціатором його став П. І. Ягужинський, подав імператриці протягом 1725 року дещо особливих записок про становище в країні. Суть їх зводилася до наступного: зміна в податковий політиці (скорочення в подушного податку на чотири копійки, полегшення долі оштрафованих за "прописку і утайку" душ під час перепису), звільнення з армії деяких категорій дворян і, до часу відкласти деякі з незавершених будівництв.\nКатерина схвалила зменшення податі і деякі пільги для оштрафованих. 74-ох копійчана подушна подати з селян була зменшена на 4-е копійки і прощені недоїмки в окремих повітах.\nСаме Ягужинський перший звернув увагу імператриці на плачевний стан справ. Генерал-прокурор Сенату "око государеве", він краще за інших знав реальний стан в країні.\nЯгужинський вказував на головний порок введеної Петром системи подушного оподаткування: вона не відповідала рівню реального добробуту селянства.\nВиходом Ягужинському і сенаторам бачився, по-перше, в скороченні подушного ставки податку ще на 10 копійок (з 70-ї до 60-ї копійок) і по-друге, в скороченні, користуючись мирним часом, чисельності армії і зменшенні витрат на військові потреби . Крім того, сенатори пропонували вивести полки з сіл, куди вони були поставлені за планом Петра, щоб швидше і ефективніше збирати подушний податок з селян. Постої викликали повсюдне невдоволення і селян, і поміщиків.\nАле необхідно врахувати, що Сенат не мав законодавчими правами.\nЦе питання було переправлено до Військової колегії. Генерали в різкому і безкомпромісному дусі повністю відкинули пропозицію Сенату. Вони вимагали провести ревізію недоїмок.\nАле все ж визначальним в зіткненні Сенату і військових були підводні течії, прихована боротьба двох сильних суперників: Ягужинского - фактичного керівника Сенату і Меншикова - глави військового відомства. Ця боротьба була за владу, за вплив на імператрицю. Меншикову не було рівних, і він переміг, але сама проблема залишилася і продовжувала загострюватися.\nОтже, Верховна таємна рада була утворена 8 лютого 1726 року.\nСтворення ради було обумовлено не тільки слабкістю Катерини як державного діяча, а й загальної розкладкою політичних сил, яка вимагала організаційної консолідації її прихильників.\nТочно встановити, хто був ініціатором утворення ради зараз неможливо, але роль в цьому Меншикова була, ймовірно, значна.\nОчевидно, що якби рада створювався всупереч бажанню першого вельможі країни і тим більше - з метою обмежити його владу, то ясновельможний мав би проявити максимум енергії, щоб не допустити цього.\nЗавдяки Меншикову в сові увійшов сенатор Д. М. Голіцин, і навпаки - не потрапив (страшно ображений на це) генерал-прокурор Ягужинський. Голіцин як би представляв родовиту опозицію у вищому органі влади. Меншиков намагався знайти спільну мову зі своїми вчорашніми ворогами. Всі інші члени ради належали до табору Катерини: президент Військової колегії А. Д. Меншиков, президент Адміралтейської колегії Ф. М. Апраксин, канцлер Г. І. Головкін, віце-канцлер А. І. Остерман, начальник Таємної канцелярії - П. А . Толстой і, нарешті, - головний біль ясновельможного - Голштинский герцог Карл Фрідріх, введений в раду за бажанням самої імператриці.\nЙого рішення були колегіальними, затверджувалися імператрицею, і значить, жоден з членів ради не ніс всієї тяжкості особистої відповідальності. Це було зручно всім - і Меншикову, і його опонентам, і Катерині.\nВерховний таємний рада стала найвищою урядовою інстанцією в вигляді вузького, підконтрольному самодержцю органу, що складався з довірених осіб. Він мав вищої законосовещательной, вищою судовою і вищої розпорядчої владою.\nРада не підміняв Сенату. Саме в тому, що раді були підвідомчі в першу чергу справи, не підпадають під існуючі законодавчі норми, і полягала специфіка нового установи.\nКоли грізний цар помер і його нещадна кийок перестала загрожувати підданим, не один Меншиков зітхнув з полегшенням. Повітря свободи кружляв голови, і першою жертвою оманливого почуття безкарності упав віце-президент Синоду архієпископ Новгородський Феодосій.\nВін швидко висунувся в число впливових церковних ієрархів, ставши не тільки будівельником і первимс архімандритом Олександро-Невської лаври, а й поряд з Феофаном Прокоповичем - ревним прихильником петровських - церковних реформ. І хоча він програвав Феофану в інтелекті, талант письменника і проповідника, більшу частину петровського царювання Феодосій займав перше місце в негласної церковної ієрархії. Він здійснював коронацію Катерини в 1724 році, і він же відпускав царю - грішникові всі його численні гріхи, в тому числі, ймовірно, і страшний гріх синовбивства.\nСмерть Петра Феодосій зустрів як звільнення від ярма, і тут же всі його вади - грубість, зарозумілість, непомірне честолюбство - спливли на поверхню.\nСправа в тому, що ще за Петра був виданий спеціальний наказ, що забороняв городянам їздити по мосту біля царського палацу, коли государ спочивав після обіду, щоб стуком кінських копит і екіпажу не потривожити монарха в його конторки. Коли вартовий зажадав від проїжджав через міст Феодосія вийти з карети і далі йти пішки, той влаштував гучний скандал. Капітан Преображенського полку Бредікін, який чергував в той злощасний для Феодосія полудень доповідав у палаці, що Феодосій вийшов з карети, «махав тростиною і говорив:" Я, де, сам краще ясновельможного князя "», потім прийшов до палацу і кричав там: "Мені , так, бував при Катерині великої всюди вільний хід, ви, де, боїтеся тільки палки, яка вас б'є, а наші, де, палиці більше тих, шолудиві, де, кому вівці не знають, кого не пускають ". У відповідь на ввічливе зауваження палацового служителя, що до імператриці пройти "не на часі", тобто не можна, що зарвався ієрарх, згідно з протоколом слідства, "на саму Катерину велику високу особу обурився, та й вельми прикре слово виблювати, що він в будинок Катерини великої ніколи надалі не піде, хіба неволею притягнутий буде".\nТака поведінка раніше слухняного і догідливого ієрарха було сприйнято при дворі як "образу честі Катерини імператриці великої". Негайно нарядили слідство. Його вели вчорашні друзі і товариші по чарці Феодосія - П. А. Толстой і Андрій Ушаков. Вони не дали ніяких поблажок своєму старовинному приятелеві. А про членах Священного Синоду і говорити не доводиться.\nНіякі каяття і виправдання Струсів Феодосію не допомогли: він був засуджений до смерті. Втім, Катерина проявила милосердя: замінила смертельну кару ув'язненням в монастирській в'язниці.\nКінець Феодосія був жахливий. Його замурували в підземну в'язницю в Архангелогородський Карельському монастирі. Залишивши лише вузьке віконце, через яке йому давали хліб і воду. Взимку 1725 його перевели в опалювальну келію, яку також "запечатали". Вже у лютому 1726 року годинні стривожилися - Феодосій не брав їжу і не відгукувався на поклик. У присутності губернатора вхід розкрили - Феодосій був мертвий ...\nКатерина, прийшовши до влади, не згадала про своїх родичів до тих пір, поки ризький губернатор, фельдмаршал князь А. І. Рєпін не повідомила, що до нього звернулася якась Христина, скаржилася на утиски свого поміщика і просила влаштувати побачення з сестрою.\nКатерина спочатку була явно збентежена. Сестру і її сімейство вона наказала містити "в скромному місці і дати їм навмисне їжу та одяг", від поміщика їх взяти "під виглядом жорстокого варти" як самозванців і "приставити до них повірений особу, яка могла б їх утримати від порожніх оповідань, треба думати - про босоноге дитинство Катерини.\nОднак через півроку родинні сили переселили, і всіх Скавронской доставили в Петербург, - точніше в Царське село. Можна собі уявити, що творилося в Царському палаці! Родичів було багато. Крім старшого брата Самуїла прибув середній брат Карл з трьома синами і трьома дочками, сестра Христина з чоловіком і двома доньками, - і того не менш двох десятків. Відірвані від вил і дійниць, родичі імператриці ще довго відмивалися, вчилися присідати і кланятися і носити дворянську одяг. Спочатку 1727 року всі вони стали графами, отримали великі маєтки. І в російських генеалогічних книгах з'явився новий графський рід Скавронской. Правда відомостей про особливу близькості сімейства з імператрицею щось не зустрічається ...\nСпочатку 1727 року багато придворні зі страхом ворожили: що чекає їх завтра? Часті задухи, конвульсії, лихоманки не дозволяли Катерині залишати опочивальню. Що буде з ними, якщо Катерина помре?\nЗ турботою і тривогою намагався розгледіти прийдешній день і другий після імператриці людина в державі - ясновельможний князь А. Д. Меншиков.\nХто ж після смерті Катерини успадкує імператорську корону? На обличчя було три реальних кандидати: великий князь Петро Олексійович - одинадцятирічний хлопчик, обійдений владою в 1725 році, і дві дочки Катерини - Анна Петрівна і Єлизавета Петрівна.\nСтарша - Анна Петрівна - була вже видана заміж за герцога Голштиньского Карла Фрідріха, і тому її шанси зайняти престол були незначні.\nІнша справа - онук Петра Великого великий князь Петро Олексійович. Йому сприяла традиція наслідування російського престолу по прямій чоловічій низхідній лінії від діда до батька і далі - до онука.\nТа й посадити на престол Єлизавету, як колись її мати, було б не легко навіть могутньому Меншикову.\nЗваживши всі ці обставини, Меншиков почав свою рішучу, головоломну партію, зробивши ставку на великого князя. Відомо, що Олександр Данилович був завзятим любителем шахів. Тепер прийшов час найважливішою партії, де фігурами були живі люди. Сенс її зводився до того, щоб не тільки зробити необхідну рокіровку і захистити свого короля, але і швидко провести свою скромну пішака, на саму верхню ворожу горизонталь, зробити її ферзем і тим самим вплинути на результат партії в свою користь.\nЦією пішаком - майбутнім ферзем - повинна була стати старша дочка ясновельможного п'ятнадцятирічна Маша. Меншиков вирішив влаштувати її "подружнє справа" з великим князем Петром.\nЗгода імператриці на шлюб великого князя з Марією Олександрівною було отримано досить швидко.\nЦариця була багато в чому зобов'язана Меншикову - він був старим другом її серця. Це він представив її - просту служницю - Петру, "потім чимало сприяв рішенню государя визнати її дружиною".\nНе могла березня відмовити Олексашка.\nХитрий план Меншикова дуже не сподобався його товаришам по "партії". Ясновельможний, домагаючись шлюбу своєї дочки з майбутнім спадкоємцем престолу, кидав напризволяще тих, з ким він переміг при воцаріння Катерини в 1725 році.\nОсобливо занепокоївся граф П. А. Толстой. Прихід до влади Петра II означав би для нього - невблаганного слідчого і ката царевича Олексія - кінець кар'єри, а можливо, і життя.\nТакож стривожилися за своє майбутнє - генерал Іван Бутурлін, генерал-поліцмейстер Петербурга Антон Девьер, обер-прокурор Сенату Григорій Скорняков-Писарєв. Вони ясно бачили, що ясновельможний їх зраджує.\nТолстой, герцог Голштинский, Анна Петрівна та інші намагалися переконати Катерину відмовити Меншикову і передати престол Єлизавети. Але імператриця була непохитна, та й сам Меншиков не сидів, склавши руки.\nОдного разу він наказав заарештувати свого шурина Девьера. Під час катування Девьер видав своїх "спільників", серед яких фігурував і Толстой. Мета була досягнута, старий лис попався: він був заарештований.\n"Змова заколотників" був розкритий. 6 травня 1727 роки за кілька годин до смерті - Катерина підписала підготовлений ясновельможним указ про позбавлення "змовників" чинів, звань, майна, покарання їх батогом і заслання в далекі краї. Примітно, що в комісії, що вирішувала долю Толстого "з товаришами", сидів один з лідерів родовитої опозиції - князь Д. М. Голіцин.\nМеншиков святкував перемогу. Але тоді, в травні 1727 року він не знав, що пройде всього лише чотири місяці - і доля Толстого стане і його долею: обидва вони помруть в одному році - в 1729-м, Толстой - в казематі Соловецького монастиря, а Меншиков - в Березові, в глухому сибірському засланні.\n"Цариця до того ослабла і так змінилася, що її майже дізнатися не можна", писав у середині квітня 1727 французький дипломат Маньян. Вона не прийшла до церкви в перший день Пасхи і не бенкетувала в день свого народження - 5-го квітня - це було не схоже на її характер.\nЗ кінця квітня Меншиков уже не йшов з палацу. Досвідчені лікарі попередили його про безнадійному стані хворий. Меншиков найменше думав про Катерину. Суєтний, марнославний, ласий до грошей, чинів і влади, він кілька разів в день подавав їй на підпис укази. Ослабіла імператриця була повністю в його владі і підписувала все.\nГоловною турботою Меншикова було складання заповіту Катерини. Тут було багато проблем. Йдучи на зустріч всім побажанням Даниловича, імператриця хотіла захистити і своїх дочок. Анна і Єлизавета на колінах просили мати скасувати рішення про шлюб великого князя Петра і княжни Марії Олександрівни. Але воля Меншикова була непохитна. Він запропонував лише компроміс: спадкоємцем престолу стає великий князь, але якщо він вмирає бездітним, то чергу переходить спочатку до Анни, а потім - до Єлизавети. Крім того, Меншиков обіцяв герцогською парі велику суму грошей для безбідного існування в Голштинии. І раніше він відверто виштовхував молодого подружжя на батьківщину Карла Фрідріха. Зараз, в останні дні життя імператриці, він дав усім зрозуміти, що це питання вирішене остаточно.\nКажуть, що за кілька годин до смерті Катерині наснилося, що вона сидить за столом в оточенні придворних. Раптом з'являється тінь Петра. Він вабить "друга сердешненького" за собою, і вони відлітають, як ніби в хмари. Цариця кидає останній погляд на землю і бачить своїх дочок, оточених гучної, неспокійної натовпом. Але вже нічого не виправиш - надія лише на Даниловича - він не підведе ...\n6 травня 1727 року о дев'ятій годині вечора, проживши на світі 43 роки і один місяць і процарствовав два роки, три місяці і один тиждень, Катерина померла.\nКатерина, ставши вже самодержицей, здібностей до правління державою не проявила. Всі справи вона передоручила Меншикову, вплив і значення якого в урядових сферах пішло різко вгору, і деяким іншим сановникам.\nЗ ініціативи ясновельможного, влада спробувала зменшити витрати на апарат управління, без особливого, втім, успіху. З метою зменшити роль Урядового Сенату (його стали називати "Високим") був створений указом імператриці 8 лютого 1726 року Верховний таємний рада. Надії Катерини I і ряду членів Ради на те, що з його допомогою можна приборкати честолюбство і зарозумілість ясновельможного, не виправдалися.\nПрименшення ролі Сенату, установа Верховної таємної ради означало, звичайно, відступ від задумів Петра I. У тому ж напрямку йшли і заходи щодо посилення влади воєвод і губернаторів - їм підпорядкували міські магістрати, введені імператором; в результаті міське самоврядування зачахло.\nАле в цілому Катерина I і її співробітники продовжили політику Петра I у внутрішніх і зовнішніх справах. Росія закріпила за собою придбання, зроблені на Кавказі, - Персія і Туреччина підтвердили свою згоду з цим.\nБула відкрита академія наук, план якої був оприлюднений Петром ще в 1724 році. Відправлена експедиція Вітуса Берінга, для вирішення питання, з'єднується Азія з північної Америкою перешийком або розділяється протокою. В силу прямих вказівок, знайдених в паперах перетворювача вирішено було продовжити складання Уложення; видано докладний пояснення закону про спадщину в нерухомих имуществах. Заборонено підстригати в ченці без Синодской указу. Було встановлено орден Олександра Невського. Наказано було з колегій і канцелярій доставляти в друкарню відомості про всі "знатних справах, що підлягали до ведення народному". Шафирову, поверненого із заслання, доручено було написати історію Петра Великого.\n1. Анісімов Є. В. Жінки на Російському престолі., Сиб., 1998 г.\n2. Анісімов Є. В. Росія без Петра., Пг., 1994 г.\n3. Буганов В. І. Катерина I., в ж .: Питання історії., 1994., №11., Стор. 39


12:16 30 Березня 2018\nВідповідні містобудівні умови та обмеження затвердили ТОВ «Експерт-інвест» на засіданні виконавчого комітету ЛМР.\nМіж вулицею Замарстинівською та проспектом Чорновола планують побудувати підземний паркінг. Відповідні містобудівні умови та обмеження затвердили ТОВ «Експерт-інвест» на засіданні виконавчого комітету ЛМР сьогодні, 30 березня.\nЗгідно з рішенням, гранично допустима висота забудови має становити 3 м, а відсоток забудови — 12,8%. Очікувана кількість паркомісць — 213. Площа забудови становить майже 4,5 га.\nВарто зауважити, що в липні 2016 року виконавчий комітет затвердив містобудівні умови та обмеження на будівництво у цьому місці багатоквартирних житлових будинків із громадськими приміщеннями та паркінгом. Згідно з інформацією ДАБІ, декларація про початок підготовчих робіт на цій території надійшла у вересні цього ж року.\nЧитайте також: На Сихові дозволили збудувати хмарочоси. Візуалізація\nЗамовником будівництва та орендарем земельної ділянки з 2008 року, згідно з даними кадастрової карти, є ТОВ «Експерт-інвест». Основним видом діяльності компанії є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.\nЗасновниками компанії є Олександр Берба та Олександр Фтомін, які, згіно з даними Youcontrol, також є засновниками групи компаній ТОВ «Авалон Інкомпані».\nТЕГИ: підземний паркінг, проспект Чорновола, вулиця Замарстинівська, паркінг Львів


Шахтарю виповнився 81 рік - ЗНАЙ ЮА\nШахтарю виповнився 81 рік\nСьогодні день народження святкує донецький клуб\nЧерговий ультиматум Кабінету Міністрів поставив штаб блокади Донбасу – блокадники вимагають до 2 квітня повністю припинити поставки вугілля з Росії.\nБлокадники дали Кабміну три тижні для того, щоб укласти угоди про поставки вугілля з іншими країнами. Про це заявив начальник Штабу блокади Анатолій Виногродський під час прес-конференції.\n"Ми переходимо до другого етапу блокади, даємо уряду час до 2 квітня для того, щоб підписати договір з країнами, які не ведуть війну з Україною щодо поставок енергоносіїв. З Росії ми пропускати вугілля більше не будемо", - цитує слова Виногродського 112 канал.\nВ іншому випадку учасники почнуть активну фазу блокади - перестануть пропускати вугілля з Росії.\n"Що стосується інших товарів з Росії - ми будемо радитися з експертами і народом. Товари, які йдуть у Росію з України, ми будемо зупиняти", - заявив Виногродський.\nЯк повідомляв сайт "Знай.ua", блокадники звинуватили поліцейських в провокаціях. Копи, за словами блокадників, шукають привід для затримання учасників акції.


Стан Югославії в міжвоєнний період. Реферат – Освіта.UA\nOsvita.ua Вища освіта Реферати Всесвітня історія Стан Югославії в міжвоєнний період. Реферат\nСтан Югославії в міжвоєнний період. Реферат\nВосени 1918 р. південнослов'янські землі Австро-Угорщини були охоплені селянським рухом, а в армії та на фронті відбувалися революційні виступи\nЗа такої ситуації 5-6 жовтня 1918 р. у Загребі (Хорватія) на нараді представників різних партій з усіх південнослов'янських земель Австро-Угорщини було утворено Народне віче словенців, хорватів і сербів. Воно проголосило своєю метою "об'єднання всіх словенців, хорватів і сербів у народну, вільну й незалежну державу". Було оголошено про розрив усіх відносин із Габсбурзькою монархією і про створення суверенної Держави словенців, хорватів і сербів (Держава ЄХС). Народне віче стало верховним органом влади.\nНова держава була в скрутному становищі. Під гаслами розподілу поміщицької землі посилювався селянський рух, тривали воєнні дії проти військ Антанти. Італія прагнула захопити не тільки південнослов'янські землі на узбережжі Адріатичного моря, обіцяні їй державами Антанти, а й значно більшу територію.\nУ цій ситуації реальну допомогу Державі СХС могла надати Сербія, яка спрямувала свої війська на узбережжя Адріатики, що нейтралізувало дії італійських військ. Сербія претендувала на об'єднання всіх південнослов'янських земель під скіпетром династії Карагеоргієвичів. Не маючи власних збройних сил, Держава СХС не могла захистити свого суверенітету, через що і була змушена піти на угоду з Сербією.\nВнаслідок переговорів між делегацією Народного віча та урядом Сербії 1 грудня 1918 р. було підписано угоду про створення єдиної південнослов'янської держави - Королівства сербів, хорватів і словенців (Королівства СХС). До його складу згодом увійшла Чорногорія.\nКоролівство СХС конституювалось як парламентарна монархія. 28 червня 1921 р., в день святого Вида - день пам'яті битви на Косовому полі, Установча скупщина прийняла конституцію. Королю надавалися значні права, в тому числі право разом із скупщиною здійснювати законодавчу владу. Верховний законодавчий орган країни - Народна скупщина складалася з однієї палати та обиралася на чотири роки. Всупереч поділові на національні області, що склався історично, держава була розділена на 33 жупанії (губернаторства), очолювані великим жупаном, який призначався королем і мав повноваження припиняти рішення виборних органів самоврядування.\nНайбільш гострим питанням для Королівства стала національна велико-сербська політика. Вона привела до розгортання сепаратистських рухів хорватів, словенців і мусульман, які вимагали зрівняння в правах усіх народів і надання автономії. На чолі сепаратистського руху стояла Хорватська республіканська лідером С. Радичем. Надання Хорватії прав обмеженого самоврядування лише на деякий час послабило протиріччя. У 1927-1928 рр. національний конфлікт досяг найбільшої гостроти.\n6 січня 1929 р. Олександр опублікував маніфест, згідно з яким у країні ліквідовувалася парламентська монархія, скасовувалася Видовданська конституція, розпускалися Народна скупщина і всі партії та організації, які проводили антидержавну політику. Король перебрав на себе всю повноту влади. У жовтні 1929 р. держава дістала назву Королівство Югославія.\nУ 1930 р. Югославію охопила економічна криза. Промислове виробництво скоротилося наполовину, а ціни на сільськогосподарську продукцію - вдвічі.\nНе бажаючи виглядати з очах світової громадськості диктатором, король погодився на конституцію, яка відновила деякі демократичні права і свободи.\nУ жовтні 1934 р. в Марселі усташі, діючи згідно з розробленим у Німеччині планом "тевтонський меч", убили короля Олександра і французького міністра закордонних справ.\nПісля смерті Александра королем став його син Петар II (11 років), а регентом - принц Павел.\nУ 1935 р. уряд очолив М. Стоядинович. Він намагався подолати кризу в національних відносинах. Розуміючи, що для приборкання хорватських сепаратистів треба позбавити їх зовнішньої підтримки, він уклав конкордат із Ватиканом, за яким католицька церква (хорвати-католики) отримувала ряд привілеїв. Це призвело до конфлікту між урядом і православною церквою.\nТоді король надав право формувати уряд Д. Цветковичу (лютий 1939 р.).\n26 серпня 1939 р. новий керівник уряду підписав угоду з лідером хорватського руху В. Мачеком про створення Хорватської самостійної адміністративної одиниці.\nПронімецька політика Цветковича мала наслідком приєднання Югославії до Троїстого пакту фашистських держав - Німеччини, Італії та Японії.\n27 березня 1941 р. стався переворот. Було усунуто регента принца Павела та уряд Цветковича, а Петара II короновано. Створювався уряд національної єдності на чолі з Д. Симовичем. Це був проанглійський державний військовий переворот, підтриманий демократичною опозицією.\n10 квітня Хорватія проголосила незалежність. Між Італією та Хорватією було укладено договір, за яким Італія визнавала територіальну цілісність Хорватії, а Хорватія зобов'язувалася не мати флоту і пропускати італійські війська через її територію. Решту території Югославії було поділено між Болгарією, Угорщиною, Німеччиною та Італією.


Класичний період античної філософії - Антична філософія - ІСТОРІЯ ФІЛОСОФІЇ - Посібник з філософії \n§2. Класичний період античної філософії\nНа початку розквіту давньогрецької філософії підноситься загадкова фігура Сократа ( — 470-399 рр.), що став розмірковувати не про космос, а про долю і життя людини (антропоцентризм). Філософ нічого не писав, його думки нам відомі, головним чином, з творів його учнів і, передусім, Платона.\nБатько Сократа був скульптором-каменотесом, а мати — акушеркою (повитухою). Останньою обставиною він пишався й говорив, що він, як і його мати, допомагає народитися, але не дитині, а істині. Сократ отримав звичайну афінську освіту: гімнастичну (фізичну) та музичну (гуманітарну). У 18 років він прийняв присягу і став громадянином Афін. У цей час в Афінах за переписом налічувалося 14 040 громадян (вільних чоловіків, здатних носити зброю).\nНаслідуючи заклик Фалеса, вважає головним пізнання самого себе і висуває принцип "пізнай самого себе". Але, як говорив Сократ, найганебніше неуцтво — "вигадувати, наче знаєш те, чого не знаєш". Тому цей свій принцип він доповнює ще й іншим: "Я знаю, що я нічого не знаю".\nЯкщо людина говорить "я знаю, що я нічого не знаю", то це вже багато. "Я не знаю" — значить, я хочу знати, я шукаю істину й на віру не приймаю освячені традицією догми. Знати лише те, що говорять інші, значить володіти пам'яттю, але не розумом. "Я нічого не знаю" означає, що, як би далеко я не просунувся в пізнанні, я не обдурюю себе ілюзією, неначе збагнув остаточну істину. Щодалі я рухаюсь, то ширше розсовуються горизонти майбутнього пізнання. Тому на схилі життя людина має ще більшу підставу, ніж раніше, сказати: "Я знаю, що я нічого не знаю".\nГоловною людською якістю Сократ вважає доброчесність — уміння правильно, добре діяти, а для цього необхідно знати, які вчинки доброчесні. Тому причину аморальних вчинків, поганої поведінки він бачить у незнанні. З цим пов'язане переконання Сократа, що не можна брати плату за знання, як це робили\nУперше в історії філософії Сократ поставив завдання дослідження сутності та визначення таких загальних понять, як "добро", "істина", "краса". Він розуміє знання як спомин і вважає, що істину треба шукати в своїй душі.\nНа вулицях та. майданах Афін Сократ вів бесіди зі всіма бажаючими і в діалозі показував хибні погляди, характерні для звичайного здорового глузду, та необґрунтованість впевненості в своєму розумі та знаннях. За це він отримує неприязнь та переслідування. Заздрісні звинувачують його в розбещуванні молоді та вигадуванні нових богів. І демократичний суд Афін (судді обиралися за жеребом) засуджує його до смерті (280 суддів з 500). На суді, і помираючи від отрути Сократ вів себе мужньо та гідно. Він використав суд для пропаганди своїх поглядів і заявив, що судді незабаром будуть суворо покарані за несправедливий вирок. Згодом так і трапилося.\nСократ мав надто непривабливу зовнішність, вирізнявся мужністю, непримхливістю та аскетизмом. Можливо, він був хворий на епілепсію (є свідчення, що періодично він впадав у стан непорушності на декілька годин). Існують припущення, що під час правління ЗО тиранів, прибічників Спарти, Сократ був пов'язаний з ними (їхній голова Критій та інші були його учнями). Філософ ставився з недовірою до демократії за жеребом, бо вважав, що всіма важливими справами повинні займатися фахівці. Не виключено, що саме це політичне підґрунтя було прихованою причиною суду над Сократом.\n- Будь-яка людина назве, скільки у неї овець, але не будь-хто зможе назвати, скільки у нього друзів.\n- Зла людина шкодить іншим без усілякої для себе вигоди.\n- Одружишся чи не одружишся — у будь-якому разі будеш шкодувати.\n- Скульптор повинен відтворити стан душі.\n- Як багато є речей, які мені не потрібні.\n- Здоров'я — це не все. Але все без здоров'я — це ніщо.\n- Дружина Сократа Ксантиппа завжди сварилась.\n— Як ти це терпиш? — спитав його Алкивіад.\n— Терпиш же ти ґелґотіння гусей у себе в дворі, — відповів Сократ.\n— Але від гусей я маю м'ясо!\n— А я від Ксантиппи маю дітей!\n- Боги дали людині багато талантів, але не дали лише одного дару — спроможності відрізняти добро від зла.\nУсі наступні давньогрецькі філософи (і не тільки вони), певним чином, знаходились під впливом особистості та ідей Сократа. У нього було багато учнів, найвідоміший з них — Платон.\nПлатон ( — 427-347 рр.) багато чим відрізнявся від Сократа. Платон (справжнє ім'я Аристокл) походив з царського роду, був всебічно розвинутим, фізично та інтелектуально. В 20-річному віці, в — 407 р. зустрів Сократа, кинув всі свої спортивні та літературні заняття й вісім років (до самої смерті учителя) був його вірним учнем. Платон купив в Афінах сад, присвячений пам'яті міфологічного героя Академа, де заснував свою філософську школу. Від Платона до нашого часу дійшли 23 справжні діалоги та 11 сумнівних, а також «Апологія» Сократа.\nПлатон виходив з того, що знання доброчесності, яке становить істинну сутність людини, не може бути отримане ні через чуттєве сприйняття, ні через міркування над їхнім джерелом — матерією. Тому він припускає наявність надчуттєвої субстанції — світу ідей (ідеальних образів або причин), що відноситься до матеріального світу речей як вічне, досконале, істинне буття до минущого,\nмінливого, неправдивого світу тіней. Чуттєві сприйняття не можуть дати знання про ідеї добра і зла, справедливості і несправедливості тощо, а якщо людська душа знаходить їх у собі, то тільки тому, що споглядала їх до свого земного існування.\nПлатон, таким чином, доводить існування надчуттєвого світу ідей. Він звертається до уявного експерименту. "Уявімо собі,— говорить Платон,— в'язнів з дитинства в печері в'язнів, звернутих обличчям до муру, протилежного виходу з печери. Вони ніколи не мали справи з реальними речами. Поза отвором печери люди проносять в кошиках різноманітні предмети, що віддзеркалюються на мурі, обличчям до якого звернуті арештанти. В'язні все своє життя бачать лише тіні речей. Оскільки вони ніколи не сприймали справжніх предметів, то скільки б їх не переконували, що те, що вони бачать, — лише тіні речей, вони цьому не повірять, бо за життєвою звичкою сприймають їх як істинний світ". Саме так, на думку Платона, діють усі люди, вважаючи чуттєво сприйнятий світ речей світом істинним, хоча, насправді, сприймають тіні світу ідей.\nВперше Платон створює своєрідну утопію: описує устрій ідеальної держави, правителі якої є філософами, а все життя громадян суворо регламентоване (контролюються навіть колискові пісні і оповідання нянь маленьким дітям). Ідеальній державі Платон протиставляє чотири типи поганих держав, в яких немає порядку, переважають чвари, насильство і жадібність:\n♦ тимократія — влада честолюбців (краща з поганих, але швидко перетворюється в олігархію);\n♦ олігархія — влада багатих, що скидається обуреними бідними (демосом);\n♦ демократія — ще гірша держава, за якої панує повне безладдя і яка обов'язково змінюється тиранією;\n♦ тиранія — одноособова, незаконна і необмежена влада, вона є найгіршою і завжди веде до війн.\n- Боятися смерті — це ніщо інше, як приписувати собі мудрість, якої не маєш, тобто загордитися, неначе знаєш те, чого, не знаєш. Адже ніхто не знає ані того, що таке смерть, ані того, чи не є вона для людини найбільшим з благ, однак її бояться, ніби знають напевно, що вона — найбільше зло. Але чи не є щонайганебнішим неуцтвом уявляти, неначе знаєш те, чого не знаєш?\n- Філософія чудова, якщо займатися нею помірно молодому віці; але коли затриматися на ній більш, ніж потрібно, то вона — загибель для людини.\n- Справжні філософи — це ті, хто прагнуть істини.\n- Добро — це те, що надає речам істинності, а людині дає спроможність до пізнання.\n- Час — це споглядаюча свої здійснення вічність.\n- Час — подібність вічності, що рухається від числа до числа.\n- Творчість — те, що викликає перехід з небуття в буття.\nВплив філософії Платона був надто істотним, він відчутний і досі, особливо в філософії математики та теоретичній фізиці.\nУчнем Платона був Арістотель ( — 384-322 рр.) — син придворного лікаря македонського царя та вчитель великого полководця Олександра Македонського. Арістотель систематизував усі знання свого часу про неживу і живу природу, психологію людини, будову держави, пізнання. Він розробив основні поняття етики (добро, щастя, блаженство тощо), створив першу систему категорій (10 категорій), основними з яких є наступні: добро, щастя, доброчесність, моральний вибір. Щастя Арістотель розуміє як "діяльність душі згідно з доброчесністю", тобто як творіння блага (добра), що приносить блаженство. Найдосконаліше блаженство — у спогляданні.\nАрістотель вперше застосував поняття "організм", описав більш як 500 видів тварин, і, по суті справи, заснував порівняльну анатомію, ембріологію та фізіологію, першим почав писати наукові трактати з правил логіки, а не діалоги та поеми, як це було до нього.\nДержаву розуміє як панування порядку, що базується на законі. У державі можуть існувати два типи господарювання:\n♦ економіка, мета якої задовольняти потреби громадян;\n♦ хрематистика, що існує заради наживи.\nЗа політичним устроєм Арістотель ділить усі держави на правильні та неправильні.\n♦ монархія (законна влада);\n♦ аристократія (влада кращих);\n♦ політія (республіка, влада більшості).\nНеправильні (вироджені) держави (мета — власні інтереси):\n♦ тиранія (незаконна влада);\n♦ олігархія (влада багатих);\n♦ демократія (влада незаможних в їхніх інтересах).\nПри цьому монархія краще аристократії, аристократія краще політії, а у вироджених, навпаки, демократія краще олігархії, а олігархія краще тиранії. Тобто, демократія — це краща форма держави серед гірших. Найгірша форма — охлократія (влада натовпу), коли взагалі немає закону та порядку.\nАрістотель одноосібно започаткував таку науку , як логіка. Після смерті Платона він організував у передмісті Афін Ликеє свою школу, де проводив заняття у галереї (перипатосі), інколи прогулюючись з учнями. Учні отримали ім'я перипатетиків — тих, що прогулюються.\nАрістотель вирізняв три види душі: рослинну, тваринну і розумну (у людини). Він критикував платонівське подвоєння світу. Платона ми любим, він наш вчитель, але істина дорожче. У вченні Платона є протиріччя. Наприклад, стверджується, що кожна властивість речей зумовлена відповідною ідеєю: краса речей — ідеєю краси, білий колір — ідеєю білизни і т. ін. Але кожна річ має не одну, а безліч властивостей. Отже, кожна з них повинна бути зумовлена не однією, як стверджує Платон, а безліччю ідей. З іншого боку, за Платоном, ідея — це сутність речі, й разом з тим він впевнений, що ідея існує поза речами в потойбічному світі. Виходить, що речі існують без своєї сутності. Нарешті, як можуть нематеріальні ідеї впливати на матерію, формуючи з неї світ речей? У Платона відповіді на це питання немає.\nБезтілесні ідеї Платона — загальне й сутнісне. Проте, як вказує Арістотель, "ніщо загальне не існує окремо, поза одиничними речами". Кожна одинична річ ("перша сутність") — це складене ціле: єдність матерії як начала, що визначається, та форми як начала, що визначає. Матерія — це те, з чого складаються всі речі ("матеріальна причина"), а форма — це сутність і суть буття, завдяки якій усяка річ така, яка вона є ("формальна причина"). Матерія та форма співвідносяться між собою як можливість та дійсність. Так, глина по відношенню до цегли — матерія, а цегла по відношенню до глини — форма. В свою чергу, цегла — це матерія, а будинок — форма.\n- Всі науки необхідніші, ніж філософія, але краще її немає жодної.\n- Зі всього невідомого найневідомішим є час.\n- Шукати істину і легко, і тяжко, бо очевидно, що ніхто не може ані цілком її збагнути, ані повністю її не помітити. (Це висловлювання поміщене на будинку Національної академії наук США у Вашингтоні).\n- Тільки Богу добре завжди.\n- Егоїст не той, хто любить себе, а той, хто не любить інших.\n- Час — мірило руху.\n- Правда схожа на людину, яка лікує сама себе.\nЛевкіпп та Демокріт ( — 460-370 рр.) найповніше розробили ідею єдності космосу і людини. Згідно з їхнім вченням, все у світі складається з атомів — неподільних, абсолютно незмінних, найменших частинок, що рухаються у порожнечі, то з'єднуючись між собою, то роз'єднуючись. Так виникають і гинуть всі світи та всі тіла в них. Вогонь і людські душі складаються з надзвичайно малих і дуже рухомих атомів сферичної форми.\nСправжнє щастя людини полягає, на думку основоположника атомізму Демокріта, не в матеріальних благах й чуттєвих задоволеннях, а в мудрості, у тому спокійному й урівноваженому стані духу, що досягається істинним пізнанням за допомогою витончених "образів мислення", м'якої і тихої рухливості атомів душі.\nІдеал Демокріта — життя, підтримане загальним законом і порядком, лагідне і благодушне. Розумна насолода життям полягає в світлому та спокійному стані душі, зумовленому згодою з природою, виконанням обов'язку, мірою у всьому, сміливістю духу й безстрашністю мислення. Розсудливість, відповідність між словом та ділом, помірність проголошуються Демокрітом необхідними чеснотами громадян держави. Призначення ж держави — Гарантувати мирне та налагоджене життя громадян. Вона повинна служити вуздою й силою, що придушує, для тих, хто порушує порядок і сіє смуту, повинна тримати в покірності рабів та нужденних.\nДемокріт першим висловив думку про походження хвороб від дрібних істот, що проникають в організм при диханні. Згідно з Цельсом, і Демокріт, і Піфагор, і Емпедокл були лікарями. Демокріт, крім усього, дружив зі своїм однолітком, Гіппократом, який в останню хвилину життя Демокріта був поруч з ним.\n- Багатий той, у кого мало бажань.\n- Життя без свят — це довгий шлях без відпочинку.\n- Вчитель дурнів нещасний.\n- Мудрість приносить три плоди: уміння добре думати, добре говорити, добре робити.\n- Заздрісний більш за все шкодить собі самому.\n- Надмірного бажають тільки діти.\n- Лікар зцілює хвороби тіла, а філософія звільняє душу від пристрастей.\n- Не обов'язково вміти говорити, але обов'язково вміти мовчати.\n- Розсудливий той, хто не сумує за тим, чого не має. та радіє тому, що є.\nЗдоров'я просять у Бога люди, а того не знають, що в їхніх руках засоби до цього.\nБ. Рассел вважає Демокріта останнім цілісним реалістом, що мав не тільки наукові для свого часу погляди, а й прагнення до безкорисливого пізнання всієї дійсності. Після нього, вважає він, починається спад філософської думки.


Білок з пива та картоплі: вражаючий прорив науковців - Агро\nБілок з пива та картоплі: вражаючий прорив науковців\n7 липня 2021, 06:45 Читать новость на русском\nКартопля – один з інгредієнтів інноваційного білка / Pixabay\nЗдорову їжу можна отримувати з сільськогосподарських відходів. Іспанські вчені створили виробництво, яке дозволяє отримувати білок з відходів та залишків.\nЗгідно підрахунків, вже до 2050 року виробництво продовольства має зрости орієнтовно на 60%. Для цього площа сільськогосподарських угідь має зрости на 593 мільйони гектарів – це вдвічі більше, аніж площа Індії.\nСтартап MOA Foodtech, який базується в Іспанії, має на меті отримувати стійкий білок з сільськогосподарських та харчових відходів.\nДослідники стартапу створили метод, який дозволяє отримати здорову їжу з існуючих відходів.\nВиробництво за допомогою штучного інтелекту дозволяє шляхом ферментації побічних та харчових відходів отримати високоцінний білок. У процесі використовують цукор, пшеницю, кукурудзу, пиво, картоплю, фрукти та те, що могло б піти на харч для тварин.\nПрацівники стартапу стверджують, що у порівнянні з яловичино, їх продукт потребує менше на 98% води, 99% — землі та створює на 85% менший вуглецевий слід.\nВ Україні почали робити "морозиво нового покоління". Більше про це читайте у матеріалі Агро 24 "Інноваційне морозиво: в Україні виготовляють унікальний смаколик дивовижної форми".\nШтучне м'ясоАгроАгро інновації


11 квітня 2019 року пішов з життя Олег Яцожинський\nОлег Яцожинський — геолог за фахом, який був активним дописувачем Вікіпедії під псевдонімом Helgi.Helgi тривалий час був редактором та адміністратором Вікіпедії, автором майже 200 статей, зокрема кількох «добрих статей».\nРедактори української Вікіпедії висловлюють співчуття рідним та близьким померлого Олега Яцожинського.\nОлег народився 17 листопада 1976 року в м. Стрий Львівської області. Все його життя було присвячено геології — науці про тверду оболонку Землі. Захистивши дисертацію в 2002 році в ІГГГК НАНУ на звання кандидата геологічних наук, Олег пропрацював в ряді геологічних інститутів — Львівське відділення УкрДГРІ (2002-2006), ДП «Науканафтогаз» (2006-2008, 2010-2011), ВАТ «Геотехнічний інститут» (2008-2010). Останні вісім років життя працював завідувачем лабораторії фізики мінералів Геологічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка.\nОкрім активної науково-дослідницької роботи, Олег докладав зусиль до популяризації геології: читав науково-популярні лекції, досліджував стан та можливості розвитку геотуризму, брав участь в розробці геотуристичних маршрутів, та власне співорганізовував науково-популярні поїздки по рідному краю присвячені геології.\nОлег дописував Вікіпедію українською мовою з 2007 року, а з 2014 по 2019 рік був адміністратором. Він започаткував 198 статей, і п’ять з них сьогодні мають статус «добра»; загалом зробив понад 14 000 редагувань. Олег дописував на різні тематики — писав статті за своїм фахом, а також про свої захоплення: наприклад, історію та краєзнавство.\nЦінним внеском користувача Helgi до української Вікіпедії стали завантажені ним медіафайли — геологічні та інші карти Галичини, україномовні схеми та діаграми з геології та ін. Дописуючи до статей Вікіпедії Helgi був вимогливий до себе та до інших користувачів, його внески завжди відрізнялись високою якістю, верифікованістю.\nВін називав дописувачів Вікіпедії «вікінгами» і генерував багато сміливих ідей — саме Олег чи не перший запропонував створити громадську організацію «Українська Вікіпедія» (під час львівської вікізустрічі в лютому 2008 року).\nУ 2015 році Олег приєднався до нашої організації, а у 2016 році був обраний до керівного органу — Правління. Він координував проект Вікіекспедиції, входив до організаційного комітету Вікіконференції 2015 року, що проходила у Львові на базі Географічного факультету Львівського національного університету імені Івана Франка, проводив віківишколи для викладачів університету, а також започаткував інтелектуально-спортивну забавку з редагування Вікіпедії між командами дописувачів (проект WikiFix).\nЗгадує користувач Звірі:\n«Helgi був надзвичайно активним науковцем, вікіпедистом, популяризатором науки. В ньому жила і била ключем, наче потужне джерело, ідея донесення наукових знань до широкого загалу — тому мабуть він так багато віддав Вікіпедії, організував «Геоатракції» — поїздки по області до різних геологічно-цікавих об’єктів з науково-популярним супроводом, читав науково-популярні лекції. Думаю, можна сказати що він жив цією ідеєю — навіть вже серйозно хворіючи у 2018 році, він взявся за організацію наукового лекторію у Львові і встиг зібрати навколо себе зацікавлених в цьому місцевих науковців різних галузей».\n10 плюсів читання, або чому ми повинні читати кожен день\nЯк всією сім'єю перейти на українську мову


Московський патріархат монополізував небіжчиків і в Чернігові? - Всеукраїнський незалежний медійний простір "Сіверщина"\nМосковський патріархат монополізував небіжчиків і в Чернігові?\n13-Груд-10 1092 3.7 1\nЗа повідомленням офіційного веб-сайту «cerkva.info» Української Православної Церкви Київського Патріархату керівник столичного спецкомбінату О. Горовий отримав від керуючого справами УПЦ МП архієпископа Митрофана лист. У цьому листі висловлюється стурбованість тим, що на кладовищах м. Києва «з’явилися особи, які видають себе за священнослужителів Української Православної Церкви і звершують відспівування та поминання».\nВ листі перелічені ці «особи» і стверджується, що «всі чини й таїнства, звершені ними, вважаються недійсними».\nХто ж ці таємничі особи?\nВиявляється, що список складений зі священиків Київського Патріархату. Зрозуміло, що в Московському Патріархаті позицію щодо «недійсності» священнослужителів УПЦ КП сповідують давно. Тому сам зміст листа не є дивним, хоча його можна вважати прикладом розпалювання релігійної ворожнечі. Більш дивним є інше – резолюція на листі керівника управління ритуальних послуг м. Києва О. Горового: «До відома та використання в роботі». З такою резолюцією копії листа були розіслані на місця.\nСлід відзначити, що вже не перший рік на столичних кладовищах склалася не зовсім нормальна ситуація щодо ставлення до різних конфесій. Свідченням цього є той факт, що на всіх кладовищах, де ще не було храмів чи молитовних приміщень УПЦ МП, за рахунок кладовищ були збудовані чи обладнані каплиці та храми цієї конфесії. На Лук’янівському цвинтарі, храм, який будувався для громади Київського Патріархату, з волі керівництва був переданий Московському Патріархату.\nАле виявилося, що цього недостатньо, і «несвідомі люди» все одно не хочуть запрошувати до поховання своїх близьких виключно «канонічних батюшок». Тому, на прохання керівництва УПЦ МП, і з’являється незаконна вказівка начальника управління ритуальної служби столиці пана Горового.\nЯк вона реалізована на практиці?\nСвященикам Московського Патріархату надана можливість приймати замовлення на поховання як на спецкомбінаті, так і безпосередньо в моргах міста. Виділено місце для прийому цими священиками громадян і на окремих кладовищах. В той же час священики Київського Патріархату, на підставі розпоряджень керівництва, такої можливості позбавлені, чим порушено як принцип рівного ставлення держави до конфесій (а зазначені установи – є державними або комунальними), так і права віруючих, які не належать до Московського Патріархату.\nЗ приводу вищевикладених порушень представниками столичного керівництва визначеного законами принципу рівного ставлення до всіх конфесій, Патріарх Київський Філарет направив до глави Київської міської державної адміністрації Олександра Попова лист з проханням розібратися у ситуації та припинити порушення.\nПодібна ситуація склалася також в Чернігові, наприклад, на цвинтарі "Яцево" є лише одна церква Московського патріархату, тому відспівування небіжчиків є невід’ємною складовою поховання. Тому замовляють його безпосередньо в конторі КП «Спецкомбінат комунально-побутового обслуговування», яке опікується благоустроєм усіх кладовищ міста. При цьому ніхто навіть не запитує якою мовою вести службу українською чи російською. Таким чином порушуючи мовні права українців.\n1 Борис • 23:24, 13-Груд-10


Події у світі : Молодий мешканець Норвегії витатуював на руці чек з McDonald’s\nМолодий мешканець Норвегії витатуював на руці чек з McDonald’s Автор: lesya · Опубліковано: 01.04.2014 17:07 · Розділ: Події у світі\nФаст-фуд, попри свою небезпеку, про яку невпинно твердять медики різних спрямувань та дієтологи, має свою армію прихильників, які нізащо не відмовляться за можливість поласувати хрусткою картоплею-фрі чи ароматними наггетсами.\nНайзапекліші йдуть ще далі: во ім’я улюбленого закладу вони навіть готові спотворити власне тіло.\nНещодавно один молодий мешканець Норвегії зробив на руці татуювання, яке є точною копією чека, отриманого хлопцем в одному з ресторанів швидкого харчування знаменитої в цілому світі мережі McDonald’s після оформлення замовлення.\nНорвежець Стіан Йеттердаль, якому недавно виповнилося всього вісімнадцять років, розповів, що таке дивовижне татуювання він змушений був зробити після того, як програв суперечку. В принципі, у Йеттердаля вибір був: після програшу він мав можливість зробити татуювання у вигляді ляльки Барбі на одній зі своїх сідниць або ж вибити на шкірі чек, виданий касиром під час замовлення. Татуювання чеку можна було зробити на руці.\nСміливий юнак витатуював на руці чек (фото взято з http://www.topnews.ru/topka_id_11027.html)\nХлопець, не вагаючись, вибрав останній варіант: Барбі, яка б красувалася на його сідницях, викликала б неймовірне здивування його друзів та знайомих і сумніви з приводу сексуальної орієнтації.\nТіло хлопця вкрите татуюваннями, однак чек McDonald’s, ясна річ, став найбільш дивовижним з них. Скільки всього татуювань до цього часу зробив вісімнадцятилітній мешканець Норвегії, він вирішив не розповідати.\nПро те, з ким і на що посперечався Стіан Йеттердаль, та що, власне, стало об’єктом суперечки, хлопець загадково промовчав.\nНатомість журналісти одразу ж кинулися висувати версії: мовляв, до появи тату на руці хлопця причетні рекламники мережі ресторанів швидкого харчування. Однак представники закладу цей варіант заперечили, зазначивши, що не мають абсолютно ніякого відношення до появи на руці хлопця незвичайного татуювання. Представники McDonald’s запевнили, що татуювання не є частиною рекламної кампанії ресторану.\nЩо ж стосується хлопця, то він, схоже, своїм татуюванням задоволений: «Можливо, коли мені буде п’ятдесят чи шістдесят, мій вчинок і не видаватиметься мені настілки кумедним, та вкінці-кінців, це мій вибір», - говорить юнак.


Грецький сайт опублікував подробиці переговорів Єрусалимської делегації з фанаріотами | Raskolam.NET\nНа сторінці oukraniko.blogspot.com прокоментували подробиці зустрічі Єрусалимського патріархату з патріархом Варфоломієм та членами Синоду Константинопольської церкви. Як повідомляється, деякі з цих діалогів були опубліковані виданням fanarion під час цієї події 15 лютого.\nНагадаємо, до складу делегації увійшли троє владик Єрусалимської церкви, в тому числі екзарх Пресвятого Гробу Господнього на Кіпрі митрополит Тимофій Вострський.\nЯк зазначається, патріарх вимагав скасувати зібрання в Йорданії, щоб «не поглиблювати становище»: «Єрусалим записує чорну сторінку в своїй історії, проявляючи ініціативу без честі першості», переконував глава Фанару. «Дійсно, наскільки може бути гірше, аніж визнати патріарха Варфоломія таким, що пішов у розкол», – зазначають автори видання.\n«Те, що було опубліковано про зустріч, є цікавим і показовим», – пише автор.\nЄрусалимські владики від самого початку наголошували, що проявляють повагу та вдячність до Вселенського патріархату, кажучи, що Єрусалимська церква не хоче протистоянь. Ще раз було підтверджено, що метою зібрання в Аммані, Йорданія, 26 лютого було «обговорити питання православного братерства, щоб зцілити нанесені єдності православ’я рани».\nОднак ієрархам, нагадаємо, не вдалося переконати патріарха та членів Синоду. Патріарх зазначив, що прийняття главою Єрусалимської церкви запрошення до Москви у листопаді 2019 року, де «його подавили Кирило та Путін», – дуже сумне рішення.\nМитрополит Ієремія Анкарський сказав делегації Єрусалиму, що замість того, щоб підкоритись Вселенському патріархату, «як вони повинні», вони застосовують свої власні непритомні ініціативи з розколу Православ’я.\nМитрополит Коський Нафанаїл запропонував патріарху Феофілу публічно вибачитись перед Вселенським патріархом Варфоломієм.\nМитрополит Феодор Лаодікійський, висловивши сум з приводу образливого та пізнього запрошення Єрусалимського патріарха, наголосив, що Єрусалимський Патріархат стане наступною ціллю Москви, чиї атаки будуть постійними тортурами.\nМитрополит Кідонійський Дамаскін наголосив, що Єрусалимський патріархат став прихильником шахрайського плану Москви щодо запуску православних зібрань поза волею Вселенського патріархату.\nМитрополит Кідоніона Афінагор зазначив, що ПЦУ не була запрошена, і нагадав про спір з приводу Катару, що триває між Єрусалимом та Антіохійським патріархатом.\nМитрополит Адріанопольський Амфілохій сказав, що ніхто не хоче залишити патріарха Феофіла «у складному становищі», і йому варто скасувати свою ініціативу.\nСам Фанар, як зазначає видання oukraniko, зайнятий, наприклад, більш «серйозними» проблемами, наприклад, як в офіційному повідомленні Патріархії від 17 лютого, у котрому йшлося про візит одного представника Фанару до іншого. «Вони ходять з кабінету в кабінет і розповідають про це один одному багато років – і це серйозні новини. Факт, що ті, хто наполягає на збереженні своїх так званих привілеїв, не можуть виділити час Православ’ю».\nОчільника УПЦ КП запросили на прийом у Посольство Японії\nзахоплення Коломия крестный ход РКЦ Зинкевич Грибовиця Унія Константиновка Коломыя конфлікт Крым Птича Суд Почаїв 4128 автокефалия УПЦ УПЦ КП автокефалія УГКЦ хресний хід закон 4128 Луцьк Филарет Зінкевич захват Кути розкол Угринов Правый сектор Костянтинівка раскол конфликт Правий Сектор Грибовица УАПЦ СБУ Крим Почаев Луцк храм Мацола София Киевская Угринів Бедь Філарет Юраш ВРУ Софія Київська Коваленко Драбинко Уния 4511 Зоря РПЦ


Загалом по області встановлені шість пунктів габаритно-вагового контролю. Повідомляють в ОДА.\nАвтошляхи, які зараз ремонтуються та відновлюються, були запроєктовані під значно менше навантаження. І утримання їх в належному стані – це наступне завдання після їх ревіталізації.\nВідтак деякі пункти контролю, як-от у Красному Чернігівського району, потребують невеликого ремонту покриття та налаштування освітлення.\nНагадаємо, Чернігівська ОДА ініціювала зміни до обласної Програми підвищення рівня безпеки дорожнього руху в Чернігівській області на 2019-2020 роки, які прийняли на сесії обласної ради. Завдяки цьому буде проведена повірка вимірювального обладнання мобільних комплексів габаритно-вагового контролю, що дасть змогу ефективніше проводити контроль за великоваговими транспортними засобами в області.


«Рік хаосу» | Газета «День»\n22 грудня, 2020 - 20:16\n1. Рік хаосу. Давно людство загалом, мова не про окрему країну, народ, не входило в таку затяжну зону турбулентності. Рік, коли практично порушився увесь світовий порядок. Цей рік, безумовно, увійде в історію людства.\n2. Антигерой року — український уряд. Герої року, безумовно, українські лікарі.\n3. Для мене «День» — це газета «Рада» наших днів.\n4. Рік 2020, коли все ж вдалося побувати на Капрі, острові, що надихав Коцюбинського. І — ми це зробили — проєкт «Intermezzo», присвячений Євгенові Чикаленку у Кононівці, колишньому маєтку Чикаленка. Чому «Intermezzo»? Бо твір присвячено кононівським полям. Тримали на плаву — «Щоденники» Є.Чикаленка і робота над новими проєктами, заглиблення в Чернігівщину, бідний, затурканий, відсталий регіон з колосальним туристичним потенціалом. Спілкування з мешканцями найвіддаленіших куточків Чернігівщини. Заглиблення аж до «мяжи» — до кордону з Білоруссю.\nМої відкриття сумні й щасливі. Сумні, бо те, що бачу я і жменя наших туристів, мали б бачити всі: унікальну Чернігівщину, яку ми втрачаємо.\nБо я таки знайшла Русов окоп, колишні 12 га хутора родини відомих громадських діячів Русових. І саме завдяки людям, небайдужими до історії свого краю.\nПознайомилися з чудовим колективом Шаповалівської школи ім. Софії Русової і, завдяки куратору-волонтеру Аллі Нечипоренко, і наших туристам, читачам, просто небайдужим людям зібрали чимало книжок для шкільної бібліотеки.\nЯ відкрила умираючі школи Чернігівського земства, які необхідно терміново брати під охорону.\nА колихав мене ліс. Ліси «на мяжи», де нема зв’язку у повному розумінні, де живе лише 8 людей дуже похилого віку. Але то єдине місце, де відсутні зовнішні подразники, де тобі ніхто не заважає почути свій внутрішній голос, а тиша така, що закладає вуха.\n5. Найголовніший урок: найважливіше — це родина. І попри всі завантаженості роботою, роз’їзди і мандри, треба знаходити час на спілкування з рідними.\nІ той, що жити треба сьогодні, зараз, використовуючи кожну найменшу можливість задля втілення свої мрій, планів.\n6. Думаю, для мене і для багатьох читачів, «День» — це платформа формування глибинних смислів, це можливість почути голос розуму серед галасливого потоку словоблудія, це люди, слова яких для тебе мають значення, це той День, який ми мріємо побачити в Україні — світлий, мудрий, справедливий, сонячний.


Зеленський оптимізує місцеві бюджети - на місцях залишиться ще більше податків | РБК-Україна\nЗеленський анонсував оптимізацію місцевих бюджетів. Ще більше грошей залишиться на місцях\nКиїв, Четвер 03 червня 2021 13:42\nВ Україні буде розроблено законодавство, яке спрямоване на оптимізацію дохідної частини місцевих бюджетів. Це означає, що ще більше податкових надходжень залишатиметься на місцях.\n"Разом з урядом і парламентом ми будемо ініціювати законопроекти щодо оптимізації дохідної частини місцевих бюджетів. Зокрема, щодо удосконалення плати за землю, податку на нерухомість, на доходи фізичних осіб, єдиного та транспортного податку. Звісно, мова йде не про збільшення цих податків, а про збільшення тієї частки, яка залишається на місцях", - заявив Зеленський.\nНагадаємо, раніше повідомлялося, що закон для завершення земельної реформи набув чинності. Згідно з документом, органи місцевого самоврядування отримали повноваження змінювати цільове призначення приватних земельних ділянок та затверджувати плани детального планування. Громади будуть самостійно вирішувати, продавати або здавати ділянки в оренду. Вся виручка піде до місцевих бюджетів.\nТакож стало відомо, що Кабінет міністрів підготував законопроект про збільшення ставок податків, акцизів та інших платежів до державного бюджету. Документ стосується як підприємств, так і громадян України.\nВолодимир Зеленський доходы Місцеві вибори