Дослідницька робота учнів як складова сучасного навчання історії в школі - Усі уроки «Історія України». 7 клас\nДОСЛІДНИЦЬКА РОБОТА УЧНІВ ЯК СКЛАДОВА СУЧАСНОГО НАВЧАННЯ ІСТОРІЇ В ШКОЛІ\nК. О. Баханов\nЧим викликана необхідність організації дослідження учнів на уроках історії?\nСуспільні та соціальні зміни, викликані бурхливим науково-технічним прогресом, висвітлюють риси нового типу суспільства, в якому на перший план висувається економіка обслуговування, де центральне місце посідають наука і освіта, а вчені та фахівці у певних галузях починають відігравати провідну роль у соціальній структурі. У такому суспільстві в оцінці особистості вирішальним є рівень компетентного знання й професіоналізм. Теоретичні знання стають джерелами нововведень і формування політики, виробництва, а розподіл і використання інформації — основною галуззю діяльності суспільства. За однойменною книгою О. Белла таке суспільство дістало назву постіндустріального.\nНове суспільство — суспільство майбутнього — висуває нові вимоги до освіти. «Технології завтрашнього дня, — зазначав англійський філософ-футуролог О. Тоффлер, — потребують не мільйонів поверхово начитаних людей, готових працювати в унісон на безкінечних монотонних роботах, не людей, котрі виконують накази не моргнувши оком, усвідомлюючи, «що ціна хліба — це механічне підкорення владі», але людей, котрі можуть приймати критичні рішення, котрі можуть знаходити свій шлях у новому оточенні, котрі достатньо швидко встановлюють нові стосунки у реальності, що швидко змінюється». Реалізація нових завдань освіти потребує нових підходів, звернення до особистості учня з її потребами та інтересами. Такий підхід у педагогічній літературі дістав назву гуманістичного або пошукового, в основу якого покладено метафору — сприйняття навчального процесу як вільного зростання, розвитку живої істоти. Відповідно до нього основним завданням учителя є сприяння активізації пізнавальної активності учнів, створення умов для їх самонавчання, а не пасивне підкорення вимогам вчителя. Метою навчання має бути не отримання знань як сукупності фактів, теорій та інше, а зміна особистості учня внаслідок самостійного учіння. Завдання школи — надання можливості розвитку, саморозвитку особистості, сприяння пошуку власної індивідуальності, самореалізації.\nСаме на це націлюють останні нормативні документи, що стосуються навчання історії в школі. «Державний стандарт базової і повної середньої освіти» освітньої галузі «Суспільствознавство» передбачає формування вже\nв основній школі вміння знаходити інформацію, аналізувати, інтерпретувати та оцінювати її, характеризувати явища і процеси суспільного життя, встановлювати зв'язок між подіями та явищами, формулювати, висловлювати та доводити власну думку, робити висновки. Все це вимагає застосування у навчанні дослідницьких методів.\nУ чому полягає сутність дослідницького методу?\nУ дидактиці під дослідницьким методом (дослідницьким принципом, підходом) розуміється спосіб організації пошукової творчої діяльності учнів із розв'язання нових для них проблем. Тобто проблеми вже вирішені суспільством, наукою, але школярам вони ще не відомі. Під час роботи учні знайомляться з основними методами дослідження, які застосовуються в історичній науці, засвоюють доступні їм елементи такої методики, оволодівають уміннями самостійно здобувати нові знання, досліджуючи історичні події й процеси через аналіз документів (рис. 1).\nРис. 1. Функції дослідницького методу навчання\nУ чому полягає своєрідність лабораторно-практичних робіт з історії?\nУведення на початку 90-х рр. у методику навчання історії поняття «лабораторно-практичні роботи» не було механічним перенесенням методу навчання природничих предметів на царину історії. Особливість історії як навчального предмета, безперечно, позначається на змісті, структурі й організації занять.\nСвоєрідність лабораторно-практичних робіт з історії полягає в тому, що, на відміну від природничих предметів, тут не використовуються прилади, різноманітне обладнання. Об'єктом дослідження в таких роботах виступає історичне джерело. Особливість навчання історії полягає в тому, що воно виключає експеримент у буквальному розумінні, маючи справу з фіксованими у джерелах історичними фактами. Тому учні не можуть безпосередньо впливати на об'єкт дослідження, постійно змінюючи умови, як у природничому експерименті. Але вони можуть аналізувати джерела під різними кутами зору, залучати нові, щоб дійти вірогідних, на їхню думку, висновків.\nЛабораторно-практична робота не може охоплювати всю багатогранність історичного розвитку, тому, звичайно, йдеться лише про вивчення якоїсь події, історичної постаті, позиції певного діяча щодо події, загальних рис якогось явища тощо. Відтак метою лабораторно-практичних робіт є не стільки вивчення певної навчальної теми за допомогою історичних джерел, скільки розвиток певних здібностей, умінь і навичок, пізнавальної активності та самостійності учнів. Отже, в учнівському дослідженні допускається використання одного-двох джерел (що не припустиме в науковій практиці); текстологічна та фактографічна критика джерела здійснюється у стислому вигляді (інколи джерела подають учням цілком верифікованими), за винятком тих випадків, коли ставиться за мету розвиток критичного мислення і вміння дивитися на події під різними кутами зору, — тоді критика джерела використовується як прийом у виконанні певного виду лабораторно-практичних робіт.\nІстотними ознаками лабораторно-практичних робіт з історії є висока ступінь самостійності учнів у процесі їх виконання; менший, ніж звичайно, контроль з боку вчителя, який тільки коригує готові висновки під час усної відповіді й у разі потребі надає учням загальні консультації; відсутність чіткого розмежування використовуваних елементів лабораторних і практичних занять.\nЧим лабораторно-практичні роботи відрізняються від дослідницьких робіт?\nПоняття «лабораторно-практична робота» та «дослідницька робота» дуже близькі за значенням, тому у 20-і рр. XX ст. самостійну діяльність учнів з вивчення історичних джерел одні дидакти називали лабораторним методом, а інші — дослідницьким. Справа в тому, що в даному випадку відбувається класифікація аналогічних видів дйільності за різними ознаками. Коли йдеться про лабораторно-практичні роботи, за основу береться класифікація методів навчання за джерелом знань (за Н. Верзіліним, Є. Голантом, Є. Петровським). При цьому увага акцентується на здобутті учнями знань за допомогою вже набутих спеціальних умінь.\nПідкреслене виведення у назву метода прикметника «дослідницький» пов'язане зі сприйняттям учнівської роботи відповідно до характеру здійснюваної пізнавальної діяльності (за І. Лернером, М. Скаткіним). Виходячи з цієї логіки, лабораторно-практична робота може бути одночасно і дослідницькою роботою, якщо під час її виконання учні працюють на дослідницькому, творчому, рівні пізнавальної активності.\nАле в широкій шкільній практиці навчання історії дуже часто дослідницькими називають роботи, пов'язані із самостійним аналізом учнями історичних джерел, які виконуються за спеціальним дослідницьким завданням. Таке завдання не завжди вимагає від учнів використання саме дослідницького методу, а може бути обмежене частково-пошуковим або евристичним.\nВчителі, які використовують у своїй діяльності дослідницькі роботи, виходять з таких міркувань: оскільки в основу роботи покладено аналіз джерела, його дослідження, то і називатися вони мають дослідницькими. В цьому сенсі поняття «лабораторно-практичні роботи» і «дослідницькі роботи» є тотожними.\nЧи означає це, що дослідження джерел буває різним?\nДослідження історичних джерел може відбуватися різними шляхами, які, відповідно, вимагають використання різних видів лабораторно-практичних (дослідницьких) робіт. Російський методист О. Степаніщев називає ці шляхи методами і виділяє як головні методи послідовно-текстуального та поетапного вивчення джерел.\nМетод послідовно-текстуального вивчення джерел ґрунтується на логічно послідовній роботі із засвоєння необхідної інформації і проявляється у чотирьох основних діях:\n• виявлення й обробка основних ідей джерела (виділення основних ідей і положень, формулювання продуктивно-пізнавальних запитань для з'ясування їх сутності, складання та запис відповідей);\n• аналіз авторських питань (робота над питаннями, висунутими автором у тексті, вироблення відповідей на них, порівняння відповідей автора з власними);\n• аналіз подій, фактів та персоналій;\n• зіставлення історичного досвіду з дійсністю (вибір із джерела конкретного прикладу для аналізу, підбір аналогів з історії, пошук того, у чому і як ці аналоги набули розвитку за сучасних умов. Роздуми над можливою реалізацією історичного досвіду у сьогоденні).\nМетод поетапного вивчення джерел ґрунтується на орієнтуванні учнів на самостійне вивчення необхідної інформації за допомогою трьохетапного алгоритму дій:\nПідготовча робота (перший етап)\n1. З'ясування термінології джерела, яка несе змістове навантаження.\n2. З'ясування причин, часу та умов створення джерела, яке вивчається.\n3. Аналіз основних фактів та подій, внесених автором до тексту.\n4. З'ясування якісних характеристик особистостей, згадуваних автором.\nЗасвоєння змісту джерела (другий етап)\n1. Виділення вузлових питань джерела.\n2. Виокремлення аспекту курсу, що вивчається.\n3. З'ясування ідей і положень, які набули розвитку у наступні періоди історії.\n4. Оформлення конспекту (робочих записів змісту джерела).\nВиконання узагальнюючих і практичних завдань (третій етап)\n1. Визначення взаємозв'язку ідей та положень джерела між собою (узагальнення).\n2. З'ясування значення ідей джерела для історичного періоду, що вивчається, та сучасності.\n3. Виконання практичних завдань на основі аналізу подій і процесів сучасності*.\nПроте методисти, насамперед західноєвропейські та американські, наголошують на необхідності враховувати наміри та тенденційність авторів первинних і вторинних джерел. Зокрема, дослідниця з Північної Ірландії К. Галлагер пропонує учням під час аналізу джерела знайти відповіді на низку запитань:\n• Хто? Хто зробив чи написав це? Яку посаду він/вона обіймає, яке займає становище?\n• Що? Про що воно нам розповідає? Про що воно нам не розповідає?\n• Коли? Коли це було написано? Який історичний контекст? Які особливості того періоду або ідеї могли вплинути на автора?\n• Де? Де ці події мали місце або чого вони стосуються?\n• Чому? Чому це було зроблено чи написано? Чи існувала якась конкретна причина? Чи можна розкрити цю причину шляхом:\n— визначення, на яку аудиторію розрахована робота;\n— аналізу мови та стилю, які були використані у роботі;\n— читання між рядків?\n• Як? Яким чином воно було побудоване чи зведене разом? Як його можна порівняти з іншими доступними джерелами**?\nОстаннім часом цей аспект дослідження історичних джерел знайшов своє відображення в Україні. Так, в одному з останніх навчальних посібників «Історія епохи очима людини» автори Ю. Комаров, В. Мисан, А. Осмоловський, С. Білоножко, О. Зайцев приділяють особливу увагу з'ясуванню позиції автора джерела. Для детального аналізу історичного тексту слід відповісти на такі запитання:\n1. Що це за документ, вид документа:\n• запис у щоденнику;\n• лист, приватний чи офіційний;\n• публічне звернення чи заклик;\n• політичний документ (звіт, протокол, резолюція, урядова постанова, декларації! тощо);\n* Степанищев А. Т. Методика преподавания и изучения истории: В 2-х ч. — М.: Туманит. изд. Центр ВЛАДОС, 2002. - Ч. 2. - С. 84-103.\n** Галлагер К. Викладання історії в контексті сприяння демократичним цінностям і терпимості. Викладання і вивчення історії в школі: Посібник для вчителів. — К.: Право, 1998. — С. 27-28.\n• дипломатичне послання, акт, нота; уривок з історичного дослідження?\n2. Хто є автором/авторами документа (приватна особа, офіційна, анонім)?\n3. Яка політична, національна, етнічна, службова приналежність автора? Яким чином це впливає на його ставлення до подій?\n4. Чи є в документі інформація, яка підтверджує, що він базується на особистому досвіді чи на причетності автора до згадуваних подій?\n5. Чи був автор очевидцем того, що сталося, або ж брав безпосередню участь у подіях?\n6. Чи є в документі які-небудь факти, які допомагають робити висновок щодо мети появи документа? Кому адресований текст?\n7. Коли з'явилося джерело? Чи був документ написаний у той час, коли сталася подія, відразу після неї чи декілька днів, тижнів, місяців чи навіть років потому?\n8. Автор просто повідомляє про ситуацію, передає інформацію або описує те, що сталося, чи ж документ містить також погляди, висновки і рекомендації?\n9. Чи намагається автор дати об'єктивний й осмислений опис того, що сталося?\n10. Чи є в документі які-небудь твердження чи фрази, які свідчили б про уподобання чи упередження автора проти якої-небудь групи людей чи точки зору?\n11. Чи є в тексті факти, що дозволяють вам вважати цей документ достовірним джерелом інформації*?\nЯкщо враховувати згадані вище аспекти аналізу джерел, то загальний алгоритм роботи, за російською дослідницею Л. В. Поповою, орієнтовно матиме такий вигляд:\n1. Оберіть спосіб роботи: перегляд, читання, вивчення.\n• Ознайомтесь із джерелом, визначте:\n— автора, співавтора, учасників його підготовки;\n— час і місце створення тексту (за його змістом); як вплинули історичні\n— умови на його створення.\n— джерела інформації, що вивчається;\n— мету автора(ів) тексту.\n• вид джерела (лист, щоденник, архівний документ тощо);\n• що собою являє текст: поданий повністю чи уривок;\n• про що йдеться у даному тексті.\n3. Вивчіть та проаналізуйте зміст тексту:\n• спробуйте зрозуміти, виділити його основні положення;\n* Історія епохи очима людини. Україна та Європа у 1900—1939 роках: Навч. посібн. дія 10 кл. загальноосвіт. навч. закл. / Ю. Комаров, В. Мисан, А. Осмоловський та ін. — К.: Генеза, 2004. - С, 22-23.\n• подумки поділіть зміст тексту на змістовні частини, виділіть головні думки кожної частини;\n• під час вивчення тексту формулюйте головні думки джерела і записуйте їх у вигляді тез або цитат, ключових слів.\n4. Оцініть ступінь достовірності викладених у тексті відомостей:\n• чи є автор безпосереднім свідком того, про що пише;\n• первинність або вторинність інформації.\n• чи є автор представником нової точки зору або він пропонує ексклюзивний погляд на події;\n• в яких ситуаціях можна використовувати цю інформацію.\n6. Виявіть значення джерела та інформацію, що в ньому міститься для сучасності та для кожного з нас.\n7. Дайте узагальнюючу оцінку даного джерела*.\nЧи можуть учні здійснювати дослідницьку роботу?\nВиконання учнями дослідницьких робіт передбачає наявність у них комплексу сформованих спеціальних умінь, які не можуть виникнути водночас. У методиці навчання історії досить докладно описано процес поетапного формування вмінь — від отримання знань про мету, зміст і способи навчальної роботи, фіксування цих знань у вигляді схем (алгоритмів, пам'яток), закріплення дій щодо аналогічних, а потім і однотипних історичних фактів до закріплення дій на новому історичному матеріалі або нових джерелах знань і, нарешті, самостійне і творче перенесення засвоєних дій на нові об'єкти.\nОтже, якщо учні саме у школі залучаються вчителем до такої діяльності в такій логічній послідовності, до того ж з урахуванням при цьому вікових особливостей (для певного віку — визначена складність, глибина й обсяг роботи), то вони стають цілком здатними здійснювати дослідницьку роботу.\nДослідниця з Торонто (Канада) В. Курилів вважає, що докладне опрацювання учнями документа має відбуватися в три етапи згідно з віковими особливостями.\nІ етап (застосовується у 5, 6, 7 класах):\n1. Хто автор? Не достатньо довідатися прізвище, треба збагнути людину, яка за ним стоїть, її походження, професію, місце у суспільстві, політичні погляди тощо. Чи створено документ групою авторів, чи одним? Коли він написаний?\n2. Для кого написаний? Що можна довідатися про ситуацію (епоху) з цього документа? Чи вірите в правдивість написаного? Чи зрозуміли мову? Чи адресовано його більше, ніж одній особі?\n3. Зміст. Що діється? Які загальні ідеї викладено?\n* Попова Л. В. Алгоритмы учебных действий учащихся на уроках истории: Метод, пособие для учителя. — М.: АРКТИ, 2003. — С. 14-15.\nII етап (застосовується після І етапу у 8, 9 класах):\n1. Чому написаний цей документ? Який це документ?\n• Чи переконливий, чи обґрунтовані логічно його положення?\n• Чи потішний?\n• Чи емоційно забарвлений?\n2. Який жанр документа?\n• Формальний (офіційний); правильно написаний (з дотриманням норм правопису);\n• У формі запитань чи відповідей?\n3. Загальні зауваження.\nIII етап (застосовується після І і II етапів у 10, 11 класах):\n1. Критичний перегляд документа. Залучіть уяву. Визначте важливість документа. Ставтесь скептично до тексту — чи правду пишуть? Які докази правди? Які ще інші погляди можуть бути?\n2. Що можна довідатися про суспільство того часу? У що вони вірили? Які цінності шанували?\n3. Що для мене значить цей документ?*\nЩо собою являє структура лабораторно-практичної роботи?\nУ дидактиці структурою називають послідовні етапи уроку, заняття тощо. Структура лабораторно-практичних робіт являє собою єдність таких складників:\n5) узагальнення й систематизація результатів;\nАктуалізація знань і корекція опорних уявлень — коротенький, але відповідальний етап лабораторно-практичної роботи. Виокремлення його у структурі лабораторно-практичного заняття як незалежного елементу пояснюється тим, що організація самостійної діяльності учнів у навчанні пов'язана з великими витратами часу. Це призводить до того, що вчитель частину матеріалу змушений подавати оглядово, переносити на наступний урок або включати до домашнього завдання. Тому дуже важливо, щоб зміст лабораторно-практичної роботи відповідав навчальному матеріалові теми, що вивчається. На цьому етапі вчитель спрямовує увагу учнів на сутність майбутньої роботи. Учні сприймають або повторюють (залежно від того, відомо це було їм раніш, чи ні) факти, поняття, потрібні для виконання завдання.\n* Курилів В. Методика викладання історії: Навч. посібник. — Львів; Торонто: Світ, 2003. — С. 51-52.\nНаступний етап — мотивація навчальної діяльності — передбачає ознайомлення учнів з темою, метою та завданнями роботи, її характером. Учитель пояснює, як підходити до виконання завдання, які результати мають одержати; визначає засоби фіксації проміжних і кінцевих результатів, підходи до оцінювання підсумків праці кожного. Залежно від характеру роботи створюється проблемна ситуація.\nВідтак учні сприймають й усвідомлюють мету, послідовність своїх дій, аналізують та узагальнюють вихідні положення, на яких ґрунтується завдання, вивчають проблему (якщо вона є), шукають засобів її розв'язання, визначають хід і етапи дослідження.\nНа черговому етапі школярі знайомляться зі змістом завдання, встановлюють, що вони знають, а що потрібно вивчати, які відомі прийоми дослідницької діяльності можна застосувати в цій ситуації. Якщо вчитель не сформулював проблему, учні шукають її в змісті роботи. Якщо виникає потреба, вчитель уточнює план діяльності, а в разі, коли учні натрапляють на серйозні перешкоди в дослідженні, пропонує їм докладну інструкцію.\nВиконуючи роботу, учні аналізують історичне джерело індивідуально, парами або групами — залежно від кількості примірників тексту джерела і мети заняття. Викладач спостерігає за перебігом дослідження, точністю виконання завдання, за потреби допомагає учням, спрямовуючи непрямими запитаннями та опосередкованими завданнями їхню роботу в належне річище (див. схему № 1 на С. 14).\nНа передостанньому етапі виконання завдання учні ретельно аналізують результати своєї роботи, систематизують та фіксують їх у зошитах у вигляді коротких висновків.\nПідбиття підсумків, якими закінчується робота, вчитель проводить у вигляді узагальнюючої бесіди, під час якої розглядаються кінцевий і проміжний результати дослідження, характерні помилки. Вчитель теоретично обґрунтовує підсумки учнівських досліджень.\nНаведемо приклад виконання лабораторно-практичної роботи з аналізу історичних документів правничого характеру («Руська правда»), яка пропонується учням 7 класу.\nРобота починається з актуалізації знань і корекції уявлень.\nПісля невеличкої бесіди вчитель підводить учнів до сприйняття теми і мети роботи.\nТема: «Руська правда»\nМета: на основі вивчення пам'ятки давнього права дати учням уявлення про рівень розвитку Київської держави під час князювання Ярослава Мудрого; розвивати вміння учнів здобувати нові знання з письмового джерела.\nДалі учням пропонується занотувати у зошитах хід роботи, тобто порядок їхніх дій:\n1. Уважно ознайомтеся з усіма наданими вам джерелами.\n2. Визначте їхню основну думку та коротко її сформулюйте.\nСхема № 1. Структура лабораторно-практичної робота з історії\n3. Порівняйте ці положення між собою і зробіть висновки.\n4. Висновки обґрунтуйте й узагальніть.\nДля учнів з досить високим рівнем пізнавальної активності завдання обмежується визначенням мети і наведеним вище коротким планом роботи, а також ставиться проблема завдання на зразок: проаналізуйте статті першого українського правового акта й визначте основні ознаки держави часів Ярослава Мудрого (наявність різних груп населення та ставлення їх до закону; загальна спрямованість законодавства; міра оформлення правових норм, наявність пережитків родового ладу).\nДля учнів із середнім рівнем активності завдання не таке складне: проаналізуйте документ за таким планом:\n1. Риси соціального укладу в законодавстві:\nа) становище різних груп населення;\nб) наявність залежних груп населення;\nв) захист приватної власності.\n2. Пережитки родового ладу в «Руській правді»:\nа) юридична відповідальність різних груп населення;\nб) наявність родових пережитків у розв'язанні конфліктів;\nв) уявлення про гідність особи.\n3. Загальні висновки.\nУчням з низьким рівнем пізнавальної активності пропонується відповісти на запитання:\n1. Чим ви пояснюєте:\nа) дозвіл законодавством кривавої помсти за вбитого родича;\nб) заміну кривавої помсти грошовим штрафом;\nв) однаковість штрафів для різних народів (русинів і словенів), різних соціальних груп (ізгоїв, гридників, ябедників, мечників тощо)?\n2. Чому за відрубаного пальця закон вимагає плату в чотири рази меншу, ніж за вирваний вус чи жмут бороди?\n3. Яку власність захищає «Руська правда»? Про що це свідчить?\n4. Яке становище людини в суспільстві часів Ярослава Мудрого? Про що це свідчить? Зробіть загальний висновок про рівень розвитку державності в Київській Русі на початку і в середині XI століття.\nУчні сприймають тему, мету та завдання роботи, аналізують вихідне положення, уточнюють у вчителя суть завдання. Після цього вони читають, обмірковують уривки зі статей, намагаються співвідносити свої первинні уявлення з поставленим завданням, будують гіпотези. Вчитель спостерігає за роботою учнів, відповідає на непрямі запитання, скеровує діяльність класу.\nУсвідомивши зміст роботи, учні починають її виконувати. Коротко записують свої висновки в зошиті. Вчитель контролює діяльність школярів і коригує її. Складність педагогічного керівництва на цьому етапі зумовлюється неоднаковими здібностями й підготовкою учнів, що визначає різні темпи виконання роботи. Значно впливають на це також вікові та особистісні можливості школярів, особливості їхнього психічного розвитку, різні здатності самостійно розв'язувати проблеми або творчо переносити знання і навички в нові умови. На цьому етапі особливо важить рівень пізнавальної активності учнів (як інтелектуальний, так і емоційно-вольовий), передусім такі якості, як воля, вміння ставити перед собою мету та знаходити оптимальні засоби для досягнення її, наполегливість у подоланні перешкод. Усе це вимагає від викладача індивідуально підходити до учнів, диференціювати завдання тощо.\nКоли час, відведений для виконання значної частини роботи, буде вичерпаний, учитель оголошує про перехід до наступного етапу заняття-узагальнення та систематизації. Учні синтезують свої спостереження в загальному висновку, записують його у зошиті. Після цього вчитель в узагальнюючій бесіді перевіряє правильність виконання завдання, виправляє помилки. Вчитель теоретично обґрунтовує результати учнівських досліджень і пов'язує їх з пройденим і наступним навчальним матеріалом. Робота учнів оцінюється за ступенем оволодіння ними прийомами розумової діяльності (аналіз, синтез, порівняння, встановлення причинно-наслідкових зв'язків, узагальнення тощо), правильності і повноти виконання завдання, інтенсивності діяльності, зосередженості уваги, прагнення до самостійності в роботі, швидкості переходу від одного виду діяльності до іншого.\nЩо складає зміст лабораторно-практичної роботи?\nЗміст лабораторно-практичної роботи — це сукупність фактів (закономірностей, засобів діяльності та методів пізнання, норм ставлення до різноманітних явищ і оцінок їхнього значення в ряді інших), вибраних із джерел знань методами, властивими історичній науці (порівняльно-історичним, виявленням мети за діями, реконструкції цілого на основі частини тощо).\nЗміст роботи — один із найважливіших чинників, які впливають на пізнавальну активність учнів. Та, на жаль, його мало розробляє методика викладання гуманітарних предметів, що змушує вчителя робити це самому. При цьому незначні огріхи в доборі матеріалу іноді спричиняють зниження пізнавальної активності учнів.\nСпецифіка знань, які становлять зміст лабораторно-практичної роботи з історії, полягає в тому, що вони мають свою конкретну форму відображення — джерело інформації. Найскладнішими є історичні джерела. Сучасне джерелознавство розрізняє їх сім видів: письмові, речові, етнографічні, усні, лінгвістичні, фотодокументи і фонодокументи*. Але не всі вони в чистому вигляді можуть бути використані як предмет лабораторного дослідження в школі.\nДля тих вікових категорій учнів, що системно вивчають всесвітню історію та історію України, це — письмові документи (літописи, політичні твори, програми партій і громадських організацій, спогади, щоденники, епістолярна спадщина тощо), статистичні дані та наочне їх відображення (графіки, діаграми, мапи тощо), твори політичних діячів, рішення з'їздів, урядові постанови, усні, етнографічні та речові джерела (описи), преса (констатація фактів). Інколи як історичні джерела використовують літературні твори (поезії Т. Шевченка, П. Куліша, уривки з писань М. Шашкевича, В. Подолинського, текст національного гімну «Ще не вмерла України...» тощо) або твори живопису (картини Т. Шевченка, І. Сошенка, К. Трутовського, І. Труша та інших)*.\n* Источниковедение истории СССР: Учебник / Под ред. И. Д. Ковальченко. — М., 1981. - С. 12.\nОстаннім часом коло джерел для учнівського дослідження значно розширилося за рахунок внесення до них фотокарток, карикатур, рекламних плакатів тощо.\nЯким чином мають досліджуватися фотокартки та карикатури?\nАвтори згаданого посібника «Історія епохи очима людини» наводять добірку алгоритмів роботи з такими джерелами. Наприклад, досліджувати фотоджерела учням радять за алгоритмом:\n1. Опишіть, що ви бачите на фотографії (не шкодуйте часу на опис — найменша помічена вами деталь може мати важливе значення).\n2. Які предмети, речі зображені на фото? Які з них автор, на вашу думку, хотів показати найбільш виразно? Чому?\n3. Що роблять, чим займаються люди, зображені на фото?\n4. Особливу увагу зверніть на те, чи люди позували для цієї фотографії спеціально. Чому саме в цей момент і на цьому місці опинилася людина з фотоапаратом?\n5. Чи є на фото якась текстова інформація (плакати, реклама, підписи)? У якому зв'язку вона знаходиться з рештою зображень?\n6. Якщо вам невідома дата фотографії, спробуйте за всіма можливими ознаками якомога точніше визначити час її появи.\n7. Завжди слід брати до уваги, як співвідноситься інформація з фотографії з інформацією з інших джерел (текст, статистика, карикатура тощо), та намагатися створити цілісне уявлення.\n8. Якщо ж джерела суперечать одне одному, то спробуйте з'ясувати чому. Яку нову інформацію дає протиставлення різних джерел? Яке з них викликає у вас більшу довіру й чому?\n9. Отже, яку максимальну інформацію ми можемо отримати, розглядаючи фото? На які запитання фотодокумент не може дати відповіді? Якої інформації бракує**?\n* Гора П. В. Методические приемы и средства наглядного обучения истории в средней школе. - М., 1987. - С. 239.\n** Історія епохи очима людини. Україна та Європа у 1900—1939 роках. — С. 8.\nДля дослідження карикатур автори пропонують дотримуватись таких правил роботи:\n1. Опишіть зображені персонажі та фон.\n2. Як зображені персонажі чи об'єкти, за допомогою яких художніх засобів?\n1. Чи упізнаєте ви персонажів? Завдяки чому? Якщо це реальні люди — назвіть їх та те становище, яке вони займали у час створення карикатури або під час події, якій присвячено малюнок.\n2. Перевірте дату створення карикатури. Якій події чи якому явищу вона присвячена?\n3. Визначте символи, використані автором. Чому художник помістив їх у малюнок?\n4. Яке ставлення до персонажів, позитивне чи негативне, відображає карикатура?\n5. Яку оцінку, інтерпретацію персонажів, подій, явищ подає малюнок? Чи згодні ви з нею?\n6. Які ідеї та політичні погляди сповідує автор? Як це можна визначити?\n7. Що вам уже відомо з інших джерел про події, пов'язані зі змістом карикатури? Як співвідносяться ваші попередні знання з посланням карикатури*?\nАналізуючи рекламу, слід відповісти на такі запитання:\n1. Який товар чи послуги пропонуються?\n2. Яким періодом можна датувати рекламу? Чому ви так вважаєте?\n3. До якої категорії населення належать потенційні споживачі? Поясніть свої міркування.\n4. Які уявлення формує, на які стереотипи спирається реклама?\n5. Яку інформацію про суспільство можна отримати з реклами? В чому «історичність» даної реклами? Які елементи реклами (художні, інформаційні) допомагають зробити висновки? Наскільки ці висновки відповідають іншим джерелам?\n6. Чи звертаєте ви увагу на рекламу? Чому? Що вас у ній приваблює чи, навпаки, відштовхує**?\nПроте не будь-яке історичне джерело може надаватись для учнівського дослідження, а тільки таке, що відповідає певним вимогам.\nЯким вимогам мають відповідати джерела, що досліджуються учнями?\nОднією з основних вимог до розроблення змісту лабораторно-практичної роботи є його науковість. Це передбачає вірогідність, повноту, значущість використовуваних історичних джерел, а з дидактичного погляду — відповідність їх шкільній програмі.\n* Історія епохи очима людини. Україна та Європа у 1900—1939 роках. — С. 39.\n** Там само. — С. 26.\nВибране джерело має бути посильне учням (обсягом, характером, ступенем складності тощо). Однак вимогу посильності не треба абсолютизувати, бо це може призвести до спрощення й збіднення матеріалу, зменшення інтересу учнів та їхньої пізнавальної активності. Але й недооцінка цього критерію (надто великий обсяг, складність, невідповідність джерела досвідові учнів) негативно відбивається на пізнавальній активності учнів. З цього випливає третій критерій розробки змісту лабораторно-практичних робіт — оптимальність, тобто відповідність сутності і характеру викладу, методів дослідження віковим можливостям учнів та меті навчання.\nЧетвертий критерій — новизна. Під новизною розуміють такий добір змісту, завдяки якому учні стикаються з не відомими їм фактами, нетрадиційним характером викладання, новими засобами вивчення їх. Передусім ефекту новизни досягають шляхом використання різних типів джерел, вивченням неоднакових фактів і явищ, застосування різноманітних, притаманних історичній науці методів дослідження, зокрема, порівняльно-історичного, аналогії, статистичного (вибіркового, групового), зворотних висновків (вивчення минулого за пережитками), реконструкції цілого зі збережених частин, лінгвістичного. Тому навіть застосування різних методів дослідження може справляти ефект новизни.\nВизначення змісту лабораторно-практичної роботи з гуманітарних предметів починається з ознайомлення з усіма наявними джерелами за встановленою темою шкільної програми. Потім з можливих джерел дослідження вилучають ті, які через свою форму, обсяг і складність становитимуть значні труднощі для розуміння й аналізу їх учнями. Після цього вилучають джерела, що містять другорядну чи плутану інформацію тощо.\nЗ решти матеріалу вибирають такий, який дає змогу використати нові прийоми дослідження, засоби викладання або здобуття інформації. Перевагу віддають джерелам з внутрішніми суперечностями у змісті, що стимулює пізнавальну активність учнів.\nПотім учитель обробляє дібраний матеріал: якщо за відведений час учні не зможуть зробити його аналіз, виділяє потрібний фрагмент чи фрагменти; визначає слова і окремі місця тексту, що потребують коментарів; спрощує деякі речення тощо.\nНаприклад, вчитель планує при вивченні у сьомому класі теми «Народні виступи X—XII століття» провести лабораторно-практичне заняття з аналізу літописів. Підготовка починається з визначення кола джерел з «Літопису Руського» чи хрестоматії. Вчителеві потрібно дібрати такі фрагменти документів (не надто малі, але й не дуже великі за обсягом), за якими учні могли б виконати поставлене перед ними завдання — виявити причини виступів та їхні наслідки. Програма передбачає ознайомлення семикласників з трьома виступами: 945, 1068—1069 та 1113 років.\nІсторики висловлюють різні погляди на причини цих подій. Так, М. Карамзін вважає їх наслідком невдалого правління Ігоря, Ізяслава та Святополка. Офіційна радянська історіографія, починаючи з М. Покровського та Б. Трекова, розглядає ці виступи як антифеодальні рухи, спрямовані на поліпшення умов життя мас, що потерпали від утисків панівних класів. Є ще й точка зору видатного геліобіолога О. Чижевського, який, спираючись на ті самі джерела, що й історики, пов'язував суспільні вибухи з циклами сонячної активності та біосферними явищами. Тому вчитель повинен добирати матеріал так, щоб створити умови для вияву альтернативного мислення, спонукати учнів дивитися на проблему під різними кутами зору. Тоді й узагальнююча бесіда перетвориться власне на диспут, а навчання стане відкриттям.\nПерший фрагмент про виступ деревлян проти свавілля Ігоря вчитель майже повністю бере з «Повісті минулих літ», даючи невеликий коментар. Ось пропонований текст джерела: «У рік 945 сказала дружина Ігореві: «Отроки Свенельдові вирядилися оружжям і одежею, а ми — голі. Піди-но, княже, з нами по данину, хай і ти добудеш, і ми».\nІ послухав їх Ігор, пішов у деревляни по данину. І добув він собі ще до попередньої данини, і чинив їм насильство він і мужі його. А взявши данину, він пішов у свій город.\nТа, коли він повертавсь назад, він роздумав і сказав дружині своїй: «Ідіте ви з даниною додому, а я вернусь і похожу іще». І відпустив він дружину свою додому, а з невеликою дружиною вернувся, жадаючи більше майна.\nКоли ж почули деревляни, що він знов іде, порадилися деревляни з князем своїм Малом і сказали: «Якщо внадиться вовк до овець, то виносить по одній все стадо, якщо не уб'ють його. Так і сей: якщо не вб'ємо його, то він усіх нас погубить».\nІ послали вони до нього, кажучи: «Чого ти йдеш знову? Ти забрав єси всю данину». І не послухав їх Ігор, і деревляни, вийшовши насупроти з города Іскоростеня, вбили Ігоря і дружину його, бо їх було мало».\nТакий фрагмент доступний для учнівського дослідження. Слід тільки пояснити значення слів «отрок», «деревляни», «дружина», «мужі».\nСкладніше з описом подій 1068—1069 років у Києві (так званої «Київської революції» (І. Крип'якевич). «Повість минулих літ» досить докладно оповідає про визволення Всеслава.\nТекст насичений великою кількістю імен, всіляких подробиць. Тому вчителеві потрібно підготувати його для учнів так, щоб, не спрощуючи сюжету, не додаючи нічого від себе, зберегти всі необхідні для дослідження відомості про причину, перебіг і наслідки подій. Так, з відповідного літописного уривку вилучають авторські роздуми про гнів Божий, значно скорочують подробиці визволення Всеслава тощо.\nПідготовлений фрагмент матиме такий вигляд: «У рік 1068. Прийшли іноплемінники на Руську землю, половці многі. А Ізяслав і Святослав, і Всеволод вийшли супроти них на Альту. І коли настала ніч, рушили вони одні проти одних... І побігли руські князі. І перемогли половці...\nКоли ж Ізяслав із Всеволодом прийшов до Києва, а Святослав до Чернігова, то люди київські прибігли до Києва і вчинили віче на торговищі, і сказали, пославши до князя: «Осьо половці розсипалися по землі. Дай-но, княже, оружжя і коней, і ми ще поб'ємося з ними».\nАле Ізяслав цього не послухав.\n...Друга половина людей прийшла од погреба, відкривши погріб. І сказала дружина князю: «Се лихо є велике. Пошли до Всеслава, нехай, прикликавши його обманом до віконця, просадять його мечем».\nТа не послухав цього князь, а люди зняли крик і пішли до поруба Всеславового. Ізяслав же, бачивши це, із Всеволодом побігли з двора. Люди ж висікли Всеслава із поруба в п'ятнадцятий день вересня і поставили його князем посеред княжого двора. А двір княжий розграбували — незчисленне множество золота і срібла, і кунами і хутром. Ізяслав же втік у Ляхи». Скорочують і літописний уривок про виступ киян у 1113 році.\n«У рік 1113... преставився благовірний князь Михайло, званий Святополком, місяця квітня в шістнадцятий день... А княгиня його велике розділила багатство монастирям, і попам, і убогим, так що дивувалися всі люди, бо такої милості ніхто не може вчинити.\nА на завтра, в сімнадцятий день, кияни вчинили раду і послали до Володимира [Мономаха], говорячи: «Піди, княже, на стіл отчий і дідний». Це почувши, Володимир вельми тужив, але не пішов, горюючи за братом. Кияни тим часом розграбували двір Путяти, тисяцького, і пішли на жидів і розграбували їх.\nІ послали знову кияни до Володимира...\n...Володимир пішов у Київ».\nВиходячи з наведених вище вимог щодо добору джерел дослідження, а також викладацького досвіду, можна запропонувати порядок визначення змісту лабораторно-практичної роботи в історії:\n1. Ознайомлення вчителя з джерелами до теми.\n2. Добір джерел згідно з вимогами:\nа) посильність розуміння;\nб) охоплення найістотнішого у питанні;\nв) зв'язок із змістом попереднього заняття й досвідом учнів;\nг) наявність елементу новизни;\nд) наявність внутрішніх змістовних суперечностей;\nє) вибір та адаптація фрагмента.\nЯк організовувати учнівське дослідження на уроці\nОрганізація лабораторно-практичних робіт починається з планування. Вчитель визначає теми, за якими буде їх проводити. Однак існує думка, що таке планування зайве, бо будь-який урок за наявності відповідних історичних джерел можна організувати як лабораторно-практичну роботу.\nА тому, мовляв, простіше виділити по одній годині в кожній навчальній темі на такі заняття. Поширеність цієї думки зумовлена однобічним підходом до самостійної роботи дослідницького типу як до уроку, націленого суто на розвиток спеціальних умінь і навичок учнів. При цьому применшується його навчальна й виховна роль.\nТож практика виділення на кожну тему одного заняття дає низку негативних наслідків. По-перше, надуманість, штучність організації лабораторно-практичних робіт з кількох тем призводить до невиправданої витрати навчального часу і зниження пізнавального інтересу учнів до цього виду діяльності, а можливо, і до предмета в цілому. По-друге, нівелювання навчальних тем унеможливлює більш глибоке вивчення окремих питань у межах однієї теми, оскільки воно потребує проведення кількох робіт. По-третє, організація лабораторно-практичних робіт під час вивчення кожної теми призводить до переобтяження школярів, бо кількість таких занять має відповідати кількості тем у програмі.\nОтже, визначення тем лабораторно-практичних робіт — це важлива ланка методики їх організації. Зважаючи на те, що навчальні програми останніх років допускають вільний вибір учителем тем і часу на їх вивчення, істотного значення набуває визначення основних вимог до теми заняття. При цьому слід виходити з того, що дослідницька робота такого виду передбачає не тільки самостійність учнів, а й глибке вивчення ними певного явища, процесу тощо. Неодмінна вимога до теми — це її значущість у загальному курсі викладення того чи іншого предмета. У курсі історії до найбільш важливих належать, зокрема, питання суспільно-політичного і культурного життя, погляди провідних політичних діячів, економічний розвиток, літературні і мистецькі напрями.\nКрім того, тема за відведеним на її вивчення часом має допускати організацію лабораторно-практичної роботи. Здебільшого на лабораторному занятті вивчають не всі питання, які б розглядав учитель на комбінованому уроці або під час шкільної лекції, а лише одне (рідше кілька). Решту питань учні вивчають самостійно або ж вони переносяться на наступний урок. У будь-якому разі вчителеві потрібно використати частину наступного уроку чи то для систематизації матеріалу, який учні опрацьовували самостійно, чи для викладення. До того ж на цьому уроці ще необхідно прорецензувати й узагальнити результати роботи. Усе це потребує додаткового часу. Отже, не будь-яку тему можна винести на лабораторне вивчення.\nІ, звичайно ж, вибір теми залежить від наявності джерел.\nНаступний етап підготовки до лабораторно-практичного заняття — визначення його мети.\nВиконання учнями дослідницької роботи передбачає здобуття знань у вигляді певного фактичного матеріалу; засвоєння основних понять, законів або теорій; формування специфічних, притаманних тільки цьому предметові і тільки цьому виду діяльності вмінь і навичок, що становлять навчальну мету роботи.\nЗ іншого боку, лабораторно-практичні заняття покликані розвивати мислення учнів, формувати пізнавальну потребу, забезпечувати переростання її в інтерес, у пізнавальну активність аж до досягнення пізнавальної самостійності; сприяти розвиткові волі та наполегливості у навчанні; удосконалювати емоційну сферу особистості; виробляти загальнонавчальні вміння й навички. У цьому полягає розвивальна мета роботи.\nОскільки ми розглядаємо методику організації лабораторно-практичних робіт з погляду піднесення пізнавальної активності, мета заняття має включати розвиток реальних творчих можливостей учнів, що спирається на весь попередній досвід пізнавальної активності. І. Лернер визнає цей аспект настільки значущим у навчанні, що виокремлює його як самостійну мету поряд з розвиваючою, навчальною і виховною. Розвиток творчих можливостей передбачає навчання учнів:\n• самостійно переносити засвоєні знання у нову ситуацію;\n• бачити проблеми у звичних умовах;\n• бачити нові функції знайомого предмета;\n• бачити структуру об'єкта;\n• бачити альтернативи способу розв'язання та самого розв'язку;\n• комбінувати нові способи з уже відомими.\nПринципово важливо, що під час виконання лабораторно-практичних робіт у школярів формуються уявлення про загальнолюдські цінності, етичні норми, виховуються моральні якості, відбувається становлення активної життєвої позиції. Усе це визначає виховну мету лабораторно-практичних робіт.\nПрактика організації дослідницької діяльності засвідчує, що результати будуть ефективніші, якщо поряд із звичайною корекцією мети роботи вирізнятиметься й провідна дидактична мета, і, залежно від неї, визначатиметься пізнавальне завдання і дозуватиметься допомога учням з боку вчителя. Це:\n• набуття нових знань, умінь самостійно оволодівати ними;\n• закріплення й уточнення знань;\n• вироблення вмінь застосовувати знання на практиці;\n• формування вмінь практичного характеру;\n• формування вмінь творчого характеру.\nМета заняття є основою для пізнавального завдання, під яким розуміють сукупність вказівок і питань, спрямованих на конкретизацію мети, визначення умов, вимог, засобів і прийомів досягнення її. Саме пізнавальне завдання визначає характер пізнавальної діяльності учнів. Тому відповідно до трьох видів пізнавальної діяльності розрізняють три види завдань: перший — передбачає репродуктивну діяльність (робота за зразком або задосить повною інструкцією); другий — має перетворювально-репродуктивний характер (робота за скороченою інструкцією або лише планом); третій — пов'язаний з пошуковою діяльністю (розв'язання учнями за допомогою вчителя або самостійне розв'язання).\nЯкщо складність змісту вже закладена у самому джерелі і зменшити її можна лише скороченням обсягу інформації (фрагментацією джерела), то пізнавальне завдання покликане допомогти учням, які того потребують, подолати труднощі змісту\nОсновні диференціації пізнавальних завдань — це: варіювання їх з урахуванням індивідуальних можливостей виконавців, обсягу і складності, міри вчительської допомоги, характеру діяльності учнів, а також різні поєднання цих способів. Найефективніша — комплексна диференціація завдань.\nНез'ясованим лишається ще питання про те, хто з учнів має виконувати те чи інше завдання. Тут можливі кілька підходів:\n1) згідно з результатами попередніх робіт, умовно поділити учнів на групи за рівнем розвитку їхньої пізнавальної активності і відповідно пропонувати завдання;\n2) давати учням завдання, вищі на один ступінь від того рівня, який вони звичайно показують, виконуючи такі роботи (тобто стимулюючи розвиток їх пізнавальної активності);\n3) надавати право учням самостійно вибирати собі завдання, не зважаючи на рівень їхньої пізнавальної активності під час виконання попередніх робіт. Такий підхід ґрунтується, зокрема, на погляді відомого французького педагога С. Френе, що будь-яка класифікація учнів засадничо помилкова, а тому й завдання учень має визначати собі сам.\nУ цьому посібнику ми виходимо із права учнів вільно вибирати варіант завдання і водночас — обов'язку вчителя забезпечити їх відповідними завданнями, на основі яких вони можуть виявити свій рівень пізнавальної активності. Це обумовлене, з одного боку, потребою посилювати мотиваційну сторону навчання, зважати на зацікавлення, нахили й здібності учнів; з іншого — поширювати обсяг їхньої самостійності, починаючи з вибору завдання. До того ж, не виключений варіант, коли саме те завдання, яке брав собі учень, дасть йому змогу найяскравіше виявити себе, що сприятиме процесові виховання особистості.\nРозгляд схеми № 1 показує, що основні елементи педагогічного впливу на самостійну діяльність учнів під час виконання лабораторно-практичних робіт — це формулювання та роз'яснення завдання, інструктаж, спостереження за роботою учнів, відповіді на їхні запитання, корекція роботи, перевірка та аналіз її результатів*. Якщо формулювання завдання, спостереження за роботою, її корекція, перевірка і аналіз результатів більш-менш однакові для всіх учнів класу, то ступінь роз'яснення завдання, змістовність інструктажу, кількість відповідей на запитання школярів учитель визначає залежно від рівня підготовленості їх до виконання роботи. Тому розрізняють три ступені допомоги вчителя:\n• великий (докладний інструктаж);\n* Жарова Л. В. Управление самостоятельной деятельностью учащихся. — М., 1982. — С. 75.\n• середній (роз'яснення стосовно нових дій учнів або пропонування плану роботи);\n• малий (настанови щодо виконання роботи).\nСуть стимулюючого впливу допомоги вчителя на пізнавальну діяльність учнів зумовлюється правильним визначенням її, вона виявляється, зокрема, у виборі такої мінімальної участі викладача в діяльності учнів, яка б забезпечувала досягнення мети роботи і сприяла розвиткові їхньої самостійності.\nЗагальна тенденція педагогічного впливу під час дослідницького заняття полягає у переході від великого до середнього, а відтак, і малого ступеня вчительської допомоги (з індивідуальним урахуванням перехідних варіантів). Допомога вчителя учневі у визначенні мети і плануванні особистої діяльності, врешті, визначає рівень самостійності школярів. Спеціалісти з дидактики та методисти налічують чотири таких рівні:\n• мета і подальша діяльність учнів планується за допомогою вчителя;\n• тільки мета ставиться за допомогою вчителя, а подальшу діяльність учні планують самостійно;\n• мета й подальша робота визначаються учнями самостійно в межах запропонованого вчителем завдання;\n• роботу учні виконують з власної ініціативи, самі, без допомоги вчителя визначають зміст, мету і план роботи і самостійно виконують її.\nПізнавальна діяльність під час лабораторно-практичної роботи може проводитись:\n1) у фронтальній (або колективній) формі, коли пізнавальне завдання ставлять перед усім класом і всі учні беруть участь у його виконанні, пропонують різноманітні варіанти розв'язання, перевіряють їх, обговорюють і розвивають найкращий, відкидаючи хибні;\n2) у груповій або парній формі, коли учнів поділяють на групи з однаковим або змішаним складом;\n3) в індивідуальній формі, коли учень виконує роботу незалежно від товаришів, користуючись при цьому допомогою вчителя прямо або опосередковано.\nІндивідуальна діяльність вимагає від учителя зважати на особистісні риси і можливості школярів. Але в умовах великої наповненості класів викладачеві важко вивчити й урахувати індивідуальні особливості кожного учня (бо викладач-предметник навчає зазвичай 300—400 учнів), тим більше, що наразі немає оптимальної методики вивчення навчальних можливостей школярів, якою можна було б послуговуватися в широкій шкільній практиці. У сучасній нашій школі індивідуалізації досягають шляхом використання завдань однакового змісту для всіх учнів та створення варіативності за допомогою системи питань, що поступово ускладнюються. Такий підхід ми використовуємо й у поданих далі лабораторно-практичних роботах.\nВиди лабораторно-практичних робіт з історії\n1. Дидактична мета\nЗдобуття нових знань й оволодіння вмінням самостійно здобувати знання\nЗакріплення й уточнення знань\nВироблення вмінь застосовувати знання на практиці\nФормування вмінь практичного характеру\nФормування вмінь творчого характеру\n2. Характер пізнавальної діяльності\nВиконання за зразком\n3. Форми організації діяльності учнів\n4. Джерела дослідження\nОповідні (літописи, хроніки)\nСпогади та інші\nАналіз структури та змісту лабораторно-практичної роботи з історії, а також діяльності вчителя й учнів під час організації та їх виконання дає змогу класифікувати такі роботи за низкою ознак (див. таблицю «Види лабораторно-практичних робіт з історії»).\nВодночас ми повинні усвідомити, що не кожна лабораторно-практична робота, попри свої високі потенційні можливості, справляє значний вплив на пізнавальну активність учнів. У зв'язку з цим потрібно враховувати ряд загальних вимог до лабораторно-практичних робіт, що сприяють підвищенню пізнавальної активності. Це такі вимоги:\n1. Оптимальність, тобто вибір такого змісту і структури роботи, методики її проведення, що якнайбільше сприяли б як навчанню, вихованню, так і інтелектуальному, вольовому та емоційному розвиткові кожного школяра. Оптимізації досягають шляхом комплексного визначення мети і завдань роботи з урахуванням особливостей певного класу; виділення головного у змісті; вибору структури заняття відповідно до його змісту і мети; обґрунтування вибору форми навчання; диференційованого підходу до учнів з різним рівнем успішності; обґрунтованого вибору теми навчання й обсягу завдання; поліпшення умов навчання. Оптимізацією має охоплюватися не тільки кожна окрема робота, а й увесь комплекс занять у викладанні того чи іншого предмета.\n2. Оновлюваність і різноманітність робіт. Вони передбачають постійну змінюваність змісту пізнавальних завдань, форм організації учнівської діяльності та її характеру, а також мети для забезпечення ефекту новизни.\n3. Послідовність у проведенні занять. Це означає, що виконання одних робіт має випливати з попередніх і готувати ґрунт для наступних, між окремими лабораторно-практичними заняттями забезпечуються не тільки «близькі», а й «далекі» зв'язки.\n4. Самостійність учнів. Вона передбачає таку наступність занять, яка забезпечує послідовне збільшення частки самостійної діяльності учнів за рахунок зменшення частки вчительської допомоги.\n5. Розширення творчої діяльності. Цього досягають у процесі створення таких пізнавальних структур, як перенесення процесу засвоєння знань у нову ситуацію, бачення проблеми у звичайних умовах, бачення нових функцій знайомого предмета, структури об'єкта, альтернативного способу розв'язання, а також різноманітного їх поєднання.\n6. Забезпечення емоційного тонусу роботи. Це здійснюється через посилення виховного впливу лабораторно-практичних занять, виходячи з потенційних можливостей змісту, форм організації навчальної діяльності, нетрадиційних форм підбиття підсумків.\nЗавдяки дотриманню викладених вище вимог до організації лабораторно-практичних робіт вони стають дієвим засобом розвитку пізнавальної активності, але лише тоді, коли використання цього виду самостійної діяльності учнів здійснюється не епізодично, а постійно і комплексно.\nСаме така робота вчителя робить можливим здобуття учнями справжньої історичної освіти. В. Сухомлинський писав, що не механічне заучування, не формальне запам'ятовування історичних дат і подій, а свідоме і ґрунтовне вивчення фактів минулого в їхній системі, глибоке розуміння історичного процесу, його закономірностей є головними показниками історичної освіченості*.\nЯк оцінювати лабораторно-практичну роботу\nПеред тим як перейти до розгляду конкретних лабораторних практичних робіт з історії, слід з'ясувати, який вплив мають такі роботи на пізнавальну активність, — для того, щоб скласти більш повне уявлення про них і якнайефективніше використовувати у викладанні.\nЗ іншого боку, методика проведення лабораторно-практичних занять з історії не буде повною без з'ясування критеріїв оцінювання. На перший погляд, здається, що це не повинно бути проблемою, бо оцінювання самостійної дослідницької роботи визначається пізнавальним завданням. Отже, міра виконання завдання і становитиме основу для оцінки такої роботи. Однак міра виконання завдання має кількісні та якісні сторони. Часто вчителі беруть до уваги тільки кількісну сторону, не маючи критерію для оцінки якісної сторони. Виходячи з того, що під час виконання лабораторно-практичних робіт передусім розвиваються розумові вміння і навички, а вже далі засвоюються знання, виховуються деякі риси особистості, слід зазначити, що міра розвитку саме цих умінь являє собою критерій оцінювання якісної сторони. Тож, гадаємо, вчителям буде цікаво ознайомитись із семибальною шкалою оцінювання розумових умінь і навичок, яку розробив В. Паламарчук й яка у переведенні на 12-бальну систему матиме такий вигляд.\n* Сухомлинський В. А. Об умственном воспитании. — К., 1983. — С. 5.\n12 балів відповідають такому рівню, коли учень опанував і використовує в пошуковій роботі найголовніші прийоми розумової діяльності: аналіз (усі частини об'єкта фіксуються в певному порядку і правильній послідовності); порівняння (зазначаються всі істотні конкретні ознаки, подібності і відмінності об'єктів і процесів; на основі порівняння робляться висновки про причини подібності та відмінності); встановлення причинно-наслідкових зв'язків (називаються причини явища з глибоким їх аналізом), узагальнення емпіричне і теоретичне (широке, системне, будується на аналізі типового, істотного, з наголошенням висновків, вирізненням провідної ідеї, провадиться логічно, у визначеній системі).\n10—11 балів — учні оволоділи розумовими вміннями відповідно до оцінки 12 балів, але недостатньо повно їх використовують.\n8—9 балів — учні оволоділи розумовими вміннями, що відповідають оцінці 10—12 балів, але теоретичне узагальнення можуть робити тільки за допомогою вчителя.\n7 балів — учні опанували прийоми розумової діяльності відповідно до оцінки 10—12 балів, але використовують їх за аналогією.\n5—6 балів — учні опанували прийоми розумової діяльності відповідно до оцінки 10—12 балів, але використовують їх за зразком.\n4 бали — учні опанували прийоми розумової діяльності так: аналіз (частини об'єкта перелічують у певному порядку, але без визначення підпорядкованості, іноді неповно), порівняння (визначається тільки частина подібних і відмінних ознак), встановлення причинно-наслідкових зв'язків (називаються причини явищ), узагальнення (широке, безсистемне, побудоване на аналізі типового, істотного, з наголошенням висновків, вирізненням провідної ідеї, провадиться непослідовно).\n2—3 бали — учні опанували окремі прийоми розумової діяльності так: аналіз (частини об'єкта перелічуються у певному порядку), порівняння (зазначаються тільки ознаки відмінності і подібності об'єктів і процесів), встановлення причинно-наслідкових зв'язків (називається причина, обґрунтована у відповідному тексті підручника), узагальнення (вузьке, побудоване на конкретному прикладі, але провадиться логічно, у визначеній послідовності).\n1 бал — учні не використовують правильно прийоми розумової діяльності.\nУсі ці критерії вчитель бере до уваги під час перевірки робіт учнів, залежно від мети заняття, кількості попередніх робіт, наданого часу, міри розвитку вмінь і навичок учнів.\nЧи можна вважати ступінь розвитку розумових умінь єдиним показником результатів учнівського дослідження?\nКожен учитель знає, що кінцевий результат заняття — висновки та фіксовані проміжні результати — ще не віддзеркалюють усієї повноти пізнавальної діяльності учнів під час виконання роботи. Тому вчителя має цікавити ще й виявлення емоційно-вольової активності школярів. На відміну від інтелектуальної активності, що визначається перевіркою робіт, емоційно-вольову активність виявляють у процесі безпосереднього спостереження за діяльністю учнів. До основних показників емоційно-вольової активності належать:\n• реакція на завдання;\n• інтенсивність роботи учнів;\n• зосередженість їхньої уваги;\n• прагнення до самостійності;\n• швидкість переключення з одного виду діяльності на інший;\n• емоційні вияви під час виконання роботи, що відображаються в бажанні довести справу до кінця.\nУсі ці показники досить добре фіксуються з перших хвилин заняття. Емоційна реакція на завдання виявляється у вигуках, обміні думками з сусідами, міміці, позі тощо. З цього можна оцінити міру готовності школярів до активної розумової діяльності. Інтенсивність роботи характеризується напруженістю (зовнішні вияви її: зайнятість учнів виконанням завдання протягом усього відведеного часу, письмова фіксація матеріалу, тиша або робочий гомін, запитання вчителя, спрямовані на осягнення сутності об'єкта вивчення тощо). Наслідком зростання інтенсивності роботи стає зосередженість уваги.\nОдин із найважливіших показників активності — прагнення до самостійності (учні не звертаються до вчителя з проханням докладно проконсультувати їх, не обмінюються думками з сусідами, не користуються підручником чи іншою літературою, що виходить поза об'єкт дослідження).\nТісно пов'язана з інтенсивністю діяльності і швидкість переключення з одного виду її на інший. Вона виявляється при переході від вивчення завдання до його виконання, потім від одного навчального питання до другого і, нарешті, — до узагальнення і висновків.\nНаявність 5—6 ознак емоційно-вольової активності означає її високий рівень, 3—4 — середній і 1—2 — низький.\nПоєднання в оцінці результатів перевірки робіт учнів з результатами спостереження дає можливість учителеві виставити об'єктивнішу оцінку, а водночас виявити мотиви навчання школярів та тенденції розвитку їхньої активності.\nКонче потрібно застосовувати комплексний підхід до оцінювання лабораторно-практичних робіт, а здобуті результати використовувати для постійного коригування змісту і завдань робіт, щоб створити якнайкращі умови для піднесення загального рівня пізнавальної активності учнів. Без цього навряд чи можна сподіватися на значні позитивні зміни як у вивченні історії, так і в навчанні взагалі.\nЛабораторно-практичні роботи з історії України у 7 класі\nСпецифіка лабораторно-практичних робіт у 7 класі, з якого починається систематичне використання їх як методу навчання історії, випливає з вікових психічних особливостей підлітків дванадцяти-тринадцяти років. Для цього віку характерна, як правило, достатня розвиненість в учнів індивідуальних психологічних процесів: мимовільна увага відходить на другий план, інтенсифікується довільна увага, досягаючи свого найвищого ступеня — здатності керуватися самостійно поставленою метою. Значно зростає обсяг уваги, вона стає більш зосередженою. Об'єкти пізнання сприймаються як у цілому, так і в окремих складниках. Опис здійснюється широко, з інтерпретаціями та поясненнями. Переважає конкретно-образна пам'ять. Уява спирається на словесні конструкції.\nЗгідно з Ж. Піаже, в цей період у підлітків тільки починає з'являтися усвідомлення власних розумових процесів. Розумові вміння досягають певної сформованості. Зокрема, вдосконалюється вміння здобувати з тексту потрібну інформацію, виокремлювати головне в різноманітному за характером матеріалі, робити порівняння на основі узагальнення істотних ознак, давати нескладні порівняльні характеристики, виконувати нескладні теоретичні узагальнення, засвоювати структуру логічного визначення (включаючи складання схем), будувати докази за аналогією, знаходити способи спростування тези, висувати ґрунтовну гіпотезу тощо.\nСемикласники надають перевагу таким методам і формам навчання, які пов'язані з грою і безпосередньою практичною діяльністю. Навчання саме собою ще викликає інтерес. Оцінка здебільшого відіграє велику роль. Загальний настрій — добрий.\nЗ дванадцяти-тринадцятирічного віку в учнів значного розвитку набуває вольова сфера, але вони не завжди можуть стримувати себе. Тому поряд із виявами наполегливості, бажанням довести справу до завершення в них трапляються вибухи гніву, раптового нищення результатів своєї діяльності.\nПрагнення самостійності — одна з властивостей цього віку, яка в наступних класах значно збільшиться і переросте у справжню самостійність. Семикласники відчувають потребу спілкуватися, допомагати своїм товаришам і водночас прагнуть до самоствердження.\nРівень розвитку розумових і загально навчальних умінь і навичок дає підставу стверджувати, що учні 7 класу цілком спроможні виконувати невеликі за обсягом дослідження (згідно з нормативами, техніка читання в цьому віці становить 150 знаків за хвилину вголос і 210—250 знаків — про себе, швидкість письма — 70 знаків за хвилину, обсяг переказу матеріалу — 175—225 слів за урок, творчого письма — 1,5—2 сторінки за урок). Виходячи з розвиненості вольової сфери і прагнення до самостійності, можна передбачити, що робитимуть це вони з мінімальною допомогою вчителя.\nЗа змістом це роботи, що потребують формування спеціальних умінь і навичок: аналізувати й узагальнювати історичні факти та події, визначаючи їхні причини і суть, оцінюючи їхнє значення; давати характеристику видатним діячам, пам'яткам культури; вивчати історичні джерела (письмові, матеріальні), здобуваючи з них нові знання, зокрема, через зіставлення інформації; брати участь в обговоренні, формулювати свою думку. Зважаючи на специфіку сприйняття й уваги учнів, притаманний цьому вікові романтизм, для дослідження доцільно використовувати джерела, що містять у собі яскравий, образний матеріал, який навіть своєю формою викликав би у них зацікавлення.\nРівень розвитку психічних процесів у семикласників ще не дає змоги проводити лабораторно-практичну роботу протягом усього уроку, через це слід обмежити час її виконання до 20—30 хвилин. Спираючись на прагнення учнів до самостійності та самоствердження, потрібно так будувати дослідження, щоб вони за допомогою диференційованих завдань могли максимально реалізувати свої здібності. Характерний для цього віку інтерес до спілкування, поважне ставлення до думки товаришів спрямовують організацію лабораторно-практичних робіт до групових форм, які треба вміло поєднувати з колективними.\nІ, нарешті, лабораторно-практичні роботи в 7 класі — це початкові спроби учнівських досліджень з фіксацією проміжних результатів та висновків, тому за своїм характером перші роботи будуть навчальними та передбачатимуть спільну діяльність учнів і вчителя на кожному етапі заняття.\nОтже, лабораторно-практична робота з історії в 7 класі — це невелика за обсягом, посильна за рівнем складності і яскрава за змістом самостійна дослідницька робота учня, що висвітлює явища історії України з давніх часів до кінця XIII століття і розвиває в нього спеціальні вміння та навички.\nПропоновані далі лабораторно-практичні роботи являють собою добірку можливих учнівських досліджень. Учитель лишається вільним у визначенні потреби проведення роботи, у виборі форми і варіанта організації її або розробці власного змісту і завдання для досліджень. Вихідним тут є наявний рівень пізнавальної активності учнів, ступінь розвитку їхніх вмінь і навичок, їхні інтереси та здібності.\nДобірка лабораторно-практичних робіт побудована так, щоб забезпечити постійне підвищення пізнавальної активності учнів, розвиток спеціальних умінь та навичок і вивчення окремих питань навчальних тем з допомогою самостійного учнівського пошуку. Автор намагався уникнути можливого\nдублювання навчального матеріалу, що вивчається іншими шкільними дисциплінами, зокрема українською літературою. У зв'язку з цим тут представлено порівняно менше тем, пов'язаних із вивченням історії української культури.\nЗавдання рівня А відповідають третьому ступеню складності, що передбачає пошукову діяльність, розраховану переважно на самостійне виконання учнями.\nЗавдання рівня Б відповідають другому ступеню складності і мають перетворювально-репродуктивний характер, виконуються за скороченою інструкцією або обмежуються лише планом роботи.\nЗавдання рівня В відповідають першому рівневі складності, що передбачає репродуктивну діяльність і включає до себе роботу за зразком або достатньо повну інструкцію.


Поділ ДФС: конкурс на посаду голови податкової служби розпочався незважаючи на судові позови - Економіка - dt.ua\n23 квітня, 12:33 Роздрукувати\nУ березні Кабмін запустив поділ ДФС &#169 sfs.gov.ua\nУ вівторок, 23 квітня, стартувала співбесіда кандидатів на посаду голови Державної податкової служби як третій етап конкурсу. Співбесіда почалося в Національному агентстві з питань державної служби.\nПід час співбесіди кандидати повинні представити власне бачення стратегії розвитку ДПС. Після цього претендентам на посаду глави Державної податкової служби свої питання зададуть експерти.\nУ той же час, конкурс на посаду глави Державної митної тимчасово призупинили через рішення Окружного адмінсуду Києва. У свою чергу Кабмін 22 квітня передав клопотання, яке повинно розблокувати процес відбору кандидатів.\nЯк передає "Інтерфакс-Україна", заступник міністру фінансів Сергій Верланов пояснив, що розгляд клопотання може зайняти до п'яти днів, апеляція ж може зайняти кілька тижнів.


Ревит - інструкція із застосування, показання, дози\nukrProMedic.ru » Ліки і препарати » Ліки » Ревит\nРевит - полівітамінний препарат, який сприяє регуляції обміну речовин.\nЛікарська форма випуску Ревіт - драже: правильної кулястої форми з рівною гладкою поверхнею, однорідного жовто-оранжевого кольору, з характерним слабким запахом (в полімерних / скляних / пластикових банках або флаконах по 50 або 100 шт., В картонній пачці 1 банка або флакон- в контурних чарункових упаковках по 10 шт., по 3 або 5 упаковок в картонній пачці).\nАктивні речовини: пальмітат ретинолу (вітамін А у формі стабілізованого бутилгідрокситолуол розчину пальмітату ретинолу в соняшниковій олії) - 1,38 мг (2500 ME (междунродних одиниць)), рибофлавін (вітамін В2) - 1 мг, гідрохлорид тіаміну (вітамін В1) - 1 мг, аскорбінова кислота (вітамін С) - 35 мг;\nДопоміжні компоненти: бджолиний віск - 0,074 мг, тальк - 0,288 мг, сахароза - 411,75 мг, пшеничне борошно - 23,596 мг, крохмальна патока - 25,76 мг, апельсиновий ароматизатор - 0,05 мг, соняшникова олія - 0,102 мг.\nСтани, що супроводжуються підвищеною потребою у вітамінах (період інтенсивного росту, при неповноцінному / незбалансоване харчування, період вагітності і лактації, при підвищених фізичних / розумових навантаженнях) - як профілактичний засіб;\nПеріод одужання після перенесених хвороб - в комбінації з іншими препаратами.\nРевит приймають всередину через 10-15 хвилин після їди.\nРазова доза - 1 драже. Рекомендована кратність прийому препарату:\nДорослі: 3 рази на день;\nДіти 7-15 років: 2-3 рази в день;\nДіти 3-7 років: 1-2 рази в день.\nТривалість курсу - від 1 до 2 місяців. Лікар може призначити повторні курси з перервою 1-3 місяці.\nВагітним жінкам Ревит призначають по 1 драже в день.\nМожуть спостерігатися реакції гіперчутливості.\nРекомендований в інструкції режим дозування (разову дозу і кратність прийому) порушувати не слід. У разі випадкового прийому Ревіт в високих дозах потрібно проконсультуватися з фахівцем.\nЩо входить до складу препарату рибофлавін може сприяти фарбування сечі в жовтий колір, загрози здоров`ю це не представляє.\nОдночасне застосування з іншими вітамінними лікарськими засобами не рекомендовано через імовірність передозування.


Чехія легалізує проституцію | Політичні новини з Європи: аналітика, прогнози, коментарі | DW | 14.08.2005\nЧехія легалізує проституцію\nЗаробляти гроші власним тілом – не гріх, а робота. Так ставляться до проституції в Німеччині та інших європейських країнах. Таким же шляхом хоче піти й Чехія, уряд якої нещодавно вніс до парламенту проект закону про легалізацію горизонтального бізнесу. Але самі „жриці кохання” ставляться до ініціатив чеських властей неоднозначно.\nАндреа – молода, спортивного вигляду жінка, стоїть на вулиці чеського містечка Хеб, що на кордоні з Німеччиною. На вигляд їй десь років 25. Обличчя вкрите ластовинням, волосся чорне, фарбоване. Спочатку вона вагається, але потім таки розказує, чому вона пішла на панель:\n„Мої батьки померли. У мене не було грошей, і так все й почалося. Треба платити за квартиру, за їжу і таке інше. Я поїхала до Німеччини, потім знову повернулася й знову пішла працювати на вулицю. Німці хочуть кохатися з презервативом, а тут інакше, тут без.”\nАндреа – чешка. Вона ще непогано виглядає, кажуть обидва поліцейські, які регулярно патрулюють вулицями чеського містечка Хеб. Як правило, у тутешніх проституток немає зубів, вони неохайні й вживають наркотики, розповідає один з комісарів Роман Адлер. Як правило, це циганки, а їхні клієнти приїздять з сусідньої Німеччини. Останнім часом дедалі частіше вони хочуть мати секс з дітьми, особливо після серії сенсаційних матеріалів на телебаченні. Поліція обурюється:\n„Коли я розмовляю з проститутками, вони підтверджують, що раніше не було такого попиту на дітей. Але коли тему підхопили ЗМІ, то, звичайно, це була реклама для тих, хто цього хоче. І вони почали сюди їхати”.\nУ містечку Хеб безліч барів та гральних салонів. Нових будинків мало, більшість у занедбаному стані. Для німців, які приїздять сюди купувати кохання, це, очевидно, не проблема. Секс-бізнес – справа прибуткова. А разом з ним поширюється й дрібна та організована злочинність. Поліція рідко втручається, каже Роман Адлер і повертає машину на вулицю з особливо занедбаними будинками. Під вечір тут стоїть дедалі більше жінок. Та й нічні клуби тепер очікують на клієнтів. Працюють тут переважно українки, місцеві повії – рідкість, каже комісар. Багато жінок добровільно займаються проституцією, але є й такі, що стали жертвами торгівлі людьми. Юридична сторона справи має свої підводні камені:\n„Поки дівчата самі не захочуть вирватися й не зроблять заяву в поліції проти власника того чи іншого клубу, ми в принципі безсилі”.\nЧеській уряд тепер вніс до парламенту законопроект, що має легалізувати проституцію. Він сподівається, що так секс-бізнес стане прозорим, а поліція зможе краще протидіяти дитячій проституції. Головна передумова – проститутки повинні зареєструватися і платити податки. Схожий закон уже понад три роки діє в Німеччині. Він офіційно поклав край дискримінації проституції як аморальної справи. Відтоді німецькі проститутки можуть сплачувати внески в медичне та пенсійне страхування. Але далеко не всі жінки готові відкрито говорити про те, що вони займаються проституцією, скептично зауважує Петр Стрейз, власник одного з нічних клубів у чеському Хебі:\n„Цей закон призведе до того, що жінки хоч і зареєструються і зникнуть з вулиць, але їх не буде і в клубах, вони перейдуть на квартири. У Німеччини це вже сьогодні стало великою проблемою”.\nСтрейз каже, що чехам варто повчитися в німців, але не повторювати їхніх помилок. Про це ж кажуть і самі повії, яких у Чехії близько 25 тисяч. Одна з них – 55-річна Анна з Праги. Після розлучення в неї виникли фінансові проблеми, а проституція гарантує стабільний прибуток:\n„Я не можу собі уявити платити гроші державі, адже наша професія дуже ризикована. Нам загрожують ножами, ми ризикуємо своїм життям. А так держава стане найбільшим сутенером.”\nЯкщо виникає потреба, чеські проститутки можуть звертатися до недержавних організацій типу „Ла страда”. Там підтримують тих жінок, які паралізовані страхом, які бояться погроз сутенерів. Петра Кутаркова працює в чеській „Ла страді” й каже, що запропонований урядом закон не вирішує проблеми:\n„Це призведе не тільки до того, що чимало жінок будуть змушені перейти в нелегальний стан, вони будуть змушені порушувати закон, отже, стануть злочинцями. Якщо їх піймають кілька разів, то це вже злочин. Так жінки перетворюватимуться на злочинців.”\nЧеський закон про легалізацію проституції вдарить у першу чергу про жінках з інших країн – з України чи Македонії. Адже передбачається, що власне тіло зможуть продавати тільки громадяни Європейського союзу чи країн, які незабаром до нього приєднаються. Документ ще має пройти через парламент, але позиція тих, кого він стосується, сьогодні чітка: вони всі побоюються, що для жінок ситуація в секс-бізнесі погіршиться. Багатьох він змусить працювати нелегально, а отже сутенери отримають додатковий інструмент для тиску й залякування.


MapMe.Club » Поради » Як вирощують кавуни в Дагестані\nЗ ранку на баштані в селі Огузер Кизлярського району Дагестану кипить робота. Десятки засмаглих рук по ланцюжку передають кавуни, завантажуючи чергову фуру. Тонни смарагдових смугастиків щодня виїжджають звідси до Москви. Частина врожаю made in Dagestan залишається в столиці, частина відправляється далі, в інші регіони. Ранні сорти вже відійшли, зараз розпочався збір кавунів вітчизняного сорту «холодок».\nБатьківщина арбузов — пустеля Калахарі в Південній Африці. Там досі зустрічаються дикі кавуни з тенісний м'яч, вагою близько 200 грамів. Більше 4000 років тому кавуни почали вирощувати в Стародавньому Єгипті. Єгиптяни поміщали кавуни в гробниці фараонів як джерело їжі в їх потойбічному існуванні. Пізніше кавуни стали культивувати в Персії, Аравії, Індії та інших країнах Азії з сухим і жарким кліматом. В Росії почали вирощувати кавуни в середині 17 століття.\nРосійська назва кавун отримав від тюркського слова «karpuz», яке в свою чергу було запозичено з перської мови. В перекладі означає «диня», а буквальне значення — «величезний огірок» або «огірок завбільшки з осла».\nБагато хто уявляють собі баштан безкраїм полем з величезними зеленими кулями, нагрітими сонцем. Насправді все виглядає інакше. На баштані зріють кавуни різних розмірів: одні можна взяти двома пальцями, інші двома руками від землі не відірвати. Круглі і видовжені, світлі і темні. Подекуди видніються жовті.\n— Цей рік був дощовий, деякі кавуни не витримали надлишку вологи і просто згнили, — пояснюють баштанники.\nА взагалі, клімат в Дагестані сприятливий, сонячних днів багато, саме тому тут вирощують ранні сорти кавунів у всій Росії. Хабіб Хизриев зі знанням справи поплескує кожну ягоду перед тим, як відокремити її від куща. Дзвенить — треба брати. Біля «Камазу» вже височіє зелена гора. Хабіб вже майже десять років працює в агрофірмі «Сіріус» — одному з найбільших сільгосппідприємств республіки — і без зусиль може визначити, «годували» кавун хімією. В якості прикладу він вибирає лопнув кавун з грядки.\n— От бачите, якщо розрізати його, то немає білих прожилок, вся м'якоть яскраво-рожевого кольору. Так і повинно бути в стиглої ягоди. А якщо всередині є білі вкраплення, значить, не обійшлося без селітри.\nЕксперт з кавунами пояснює також, чим відрізняються кавуни-«хлопчики» від арбузов-«дівчаток». У представників сильної статі протилежна сторона хвоста більш опукла і рельєфна і закінчується подобою точки, а у «дівчаток» це місце ширше і нагадує гурток. Поголоска говорить, що «дівчатка» солодше і у них менше кісточок. Правда це чи ні, Хабіб не говорить. На його думку, головне при виборі — це не підлога. Головне — ретельно оглянути поверхню кавуна. Вона повинна бути гладкою, пружною, без тріщин, вм'ятин та інших вад.\nКавуни «Сіріусі» займають площу в 60 гектарів. І хоча підраховувати прибуток ще рано, адже баштанні будуть збирати мало не до перших заморозків, голова агрофірми Абдулла Гасанов не приховує задоволеної посмішки, відповідаючи на питання про рентабельність. Та й плани посадити кавуни в наступному році вже на 100 гектарах говорять самі за себе.\n— Зараз взагалі ніяких проблем з ринками збуту немає. Справа пішла на лад, коли в країні ввели санкції на імпортну продукцію. Як мінімум 20 тонн щодня відвантажуємо в Москву — це основний наш замовник. Буває і 40 тонн, і 60. Ми збуваємо свою продукцію по 8-10 рублів за кілограм. А у скільки обходиться кавун кінцевому споживачеві в Москві та інших регіонах, я і гадки не маю, — розповідає голова фірми «Сіріус» Абдулла Гасанов .\nАбдулла займається сільським господарством вже близько 20 років. Починалося все з рису, потім став вирощувати томати, картопля, баштанні. Зараз територія агрофірми займає п'ять тисяч гектарів, тут постійно працюють близько 50 осіб, а на збір врожаю залучають ще півтори сотні сезонних працівників. У планах — вирощування рукколи. Це кропітка праця, але бізнесмен не скаржиться. Він у всьому звик розраховувати на свої сили.\n— Підтримка від держави? Яка підтримка може бути? Іноді дають якісь субсидії на придбання елітного насіння. Кредити в Россельхозбанк я теж беру, незважаючи на зовсім чималий відсоток — 19%. Альтернативи поки що немає. Земля у мене в оренді на 49 років. Періодично бувають і різні перевірки: податкова, Росспоживнагляд. Але скаржитися не можу, вони нас не мучать. В останні роки взагалі перевірки стали проводити рідше, але комплексно: раз у три роки перевіряють все від і до.\nАгрофірма Гасанова вирощує і дині. Але вони вередливими, перевозити їх важче, та й коштують набагато дорожче. Кавуни вигідніше: вони і зберігаються довше, і транспортування не бояться. На баштані «Сіріуса» ростуть кавуни трьох сортів: «топган», «карістан» і «холодок». Перші два — гібридні сорти, виведені в Європі. «Карістан» трохи витягнутий, як м'яч для регбі. «Топган» круглий. Але на смак вони приблизно однакові. Ціна насіння цих сортів доходить до п'яти рублів за штуку. Але вони того варті — практично всі дають багатий врожай, від трьох до шести арбузов з «куща». З гектара збирають приблизно 50-60 тонн ягід.\n— закуповуємо Насіння в спеціалізованих магазинах в Росії, але насіння імпортні. Чому? Тому що ті ж голландці та інші європейці сильно пішли вперед в селекції, — пояснює агроном Джамбулат Сулейманов. Посадковий матеріал доводиться купувати кожен рік. Ті кавуни, що виросли на ланах, вже не можуть дати повноцінне потомство. А вести селекцію і відбирати кращі насіння для посадки дорого, та й нікому — у республіці немає таких фахівців.\n— Це тільки на перший погляд здається, що нічого складного у вирощуванні арбузов немає, — усміхається агроном. — Насправді все непросто. Садимо навесні прямо в грунт. Ранні сорти накриваємо плівкою, поки повітря не прогріється. Поливати доводиться часто, іноді мало не кожен день — залежить від погоди. Ми застосовуємо систему крапельного зрошення. До кожного куща підведені шланги, втоплені в землю. Такий полив дозволяє оптимізувати витрату води, яку ми качаємо насосами із зрошувального каналу. Періодично потрібно прополювати грядки, в основному вручну, а також обробляти від шкідників.\nНе дивуйтеся, без використання хімікатів рівень сільського господарства був би сьогодні зовсім інший. Але це не означає, що ми штучно прискорюємо процес дозрівання наших арбузов, немає. І мова не йде ні про які уколах. Але щоб отримати урожай, необхідно проводити обробку від шкідників. Приблизно через сто днів після посадки кавун дозріває і готовий до вживання.\nВиростити урожай — це ще півсправи. Щоб зберегти його від воронячих зграй і двоногих любителів халяви, бахчевникам доводиться весь сезон жити на поле в невеликих сторожках.\n— А квадратні кавуни вирощувати не збираєтеся? — запитую на прощання.\n— Буде попит — освоїмо і цю технологію.\nЦі чайні плантації зовсім не в Індії чи Китаї! Тепер чай почали вирощувати і в Росії!


зцілення екземи природним шляхом – як перемогти екземи природно і наркотиками Free_\nАльтернативна медицина досягла центральне місце у світі медицини. Оздоровчий тепер стоїть у центрі розуміння для того, щоб мати добре здоров’я. Попередження був прихильником так багато творців веб-сайтів для доброго здоров’я. Зцілення екземи природним чином допомагає нам в основному не лише ліквідувати цю хворобу, але і в запобіганні.\nОдин зі способів зробити це через альтернативної медицини. Омега-3-жирні кислоти, гомеопатія, харчові добавки та детоксикації з урахуванням важливості. Це природні джерела прийнято через їжу риб (омега-3-жирних кислот), фітотерапія (гомеопатія), трав’яні вітаміни (харчові добавки) та детоксикації шляхом усунення відходів, які можуть викликати запалення шкіри. Це не тільки дешеві, але і безкоштовно в більш ніж один!\nЗцілення Екзема природним чином включає в себе безліч речей. Один з цієї їсть морепродукти, як тунець, яка є хорошим джерелом омега-3 жирних кислот. Ці кислоти мають в пробірці і протизапальні характеристики, які інгібують ріст запалення у формуванні екземи. Маючи екзематозними шкіру дратує, тому що це свербіж більшу частину часу, і це дійсно стає запаленої. Риби, як тунець і лосось містить омега-3 жирні кислоти, які викликатимуть протизапальний ефект і допомагають у підтримці екземи геть.\nІнший метод лікування екземи природно, взявши в трав’яні вітаміни або приймаючи в харчові добавки. Добавки, які мають пирій, наприклад, також антиоксиданти, використовувані для детоксикації. Приймаючи харчові добавки, детоксикація відбувається і тому, що інгредієнти них можуть детоксикації організму за рахунок усунення відходів через дефекації і сечовипускання. Якщо взяти добавки, ми цільові методи, вже два і вони дешевші, ніж будь-які актуальні кортикостероїдами.\nГомеопатія, з іншого боку, вимагає суміш природних рішень, які будуть лікувати екзему. Вона має ефект плацебо, що робить пацієнт вважають, що він або вона знаходиться на лікуванні, але джерела є природними, а не хімічні, і вони пропонують ті ж результати без побічних ефектів.\nНаша мета лікує екземи природним чином, тому що наша мета органом є шкіра. Багато вільних радикалів в середовищі привести до поломки шкіри, що призводить природним імунним клітинам реагувати. Хімікати, використовувані у виробництві лікарських засобів можуть іноді мати ці вільні радикали, і те, що нам не подобається, щоб дати нашій шкірі цих речовин.\nАльтернативна медицина була створена для того, щоб “зробити це природним шляхом.« Природа інгредієнти для зцілення. Ці альтернативні ліки не піддавалися хімічним процесам, так що про цілющі властивості чистій формі. Коли шкіра піддається впливу цього сирому вигляді, епідерміс (зовнішній шар) буде зазнавати зміни, які дадуть зцілення до основної частини. Імунна система не буде реагувати негативно, таким чином, немає запалення не відбувається.\nПітливість ліквідації відходів природним і мають регулярне споживання води допоможе поліпшити природну вологість шкіри. При використанні альтернативної медицини, один із способів можуть орієнтуватися багато процесів загоєння і превентивні заходи все в той же самий час. Він багатозадачності і це добре для нашого здоров’я. Наше здоров’я це багатство, і це дивно знати, що ми можемо боротися екземі та інших захворюваннях природно.\nPrevious Previous post: Як розпізнати підроблений GHD випрямляч для волосся\nNext Next post: підказки для випрямлення волосся


У Комітеті Верховної Ради з питань організації державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування створять спеціальну робочу групу, яка за участі представників Уряду, асоціацій органів місцевого самоврядування та експертів має розробити пропозиції щодо майбутнього функціонування районних рад.\nПро це йшлося під час зустрічі з представниками районних рад Івано-Франківської, Львівської, Рівненської, Чернівецької та Волинської областей, що відбулася сьогодні у парламентському Комітеті.\n«Ми розуміємо, що функції, штати, бюджети районних рад вже не будуть такими, якими були раніше, бо більшість повноважень і ресурсів з початку цього року перейшли громадам. В той же час, ми розуміємо занепокоєння районних рад і їхнє бажання мати чіткий перелік своїх повноважень і достатні для їх виконання джерела доходів. Це має бути закріплено у законодавстві, зокрема, – у новій редакції закону про місцеве самоврядування. В першу чергу це необхідно, щоб уникнути в майбутньому непорозумінь між райрадами і громадами, особливо для тих райрад, які традиційно намагаються адмініструвати громади. Тому очікуємо завершення розроблення законопроекту про місцеве самоврядування. З іншого боку, є чимало поточних питань, які потребують невідкладного вирішення на рівні парламенту та уряду. Сподіваюся, що парламентський комітет підтримає пропозицію про створення робочої групи, яка має оперативно напрацювати пропозиції щодо забезпечення стабільного функціонування районних рад», - прокоментував результати зустрічі заступник Міністра розвитку громад та територій В’ячеслав Негода.\nВін також нагадав, що відповідно до Конституції України, органами місцевого самоврядування, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. «Тож до внесення змін до Конституції районні ради будуть функціонувати та представляти спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст відповідно. Звісно, районний бюджет сьогодні обмежений. І це питання не вирішиться спрямуванням частини ПДФО до районних бюджетів, адже розподілення цього податку буде нерівномірним. Можливо, потрібно ще раз повернутися до пропозиції Мінрегіону, яка стосувалася передбачення в Державному бюджеті для районних рад фіксованої додаткової дотації для виконання районними радами мінімального пакету повноважень», - сказав В’ячеслав Негода.\nПоки ж, за його словами, районні ради мають виконувати свої повноваження в межах надходжень до районних бюджетів. Також заступник Міністра нагадав, що районні ради для вирішення нагальних проблем можуть скористатися вільними залишками коштів, що залишилися від попередніх районних рад. За інформацією Держказначейства, сьогодні на рахунках багатьох районних рад є значні суми коштів, про що буде повідомлено пізніше. Зрозуміло, що є такі районні бюджети, які після передачі цільових коштів не мають вільних залишків, але є й такі, яким вистачить на фінансування до кінця року.


Завтра в Харкові стартує ЗНО - РЕДПОСТ\nЗавтра в Харкові стартує ЗНО\nЗовнішнє незалежне оцінювання з математики пройде 25 червня в Україні.\nЯк повідомили в Українському центрі оцінювання якості освіти, завтра починається основна сесія ЗНО-2020. Для проходження тесту з математики зареєструвалися 186 тис. 72 особи, для яких створено 12 тис. 618 аудиторій у 795 пунктах тестування.\nДопуск до пунктів тестування триватиме з 9:50 до 10:50. Учасники повинні будуть пройти вимірювання температури і процедуру ідентифікації. В УЦОЯО нагадали, що вхід в пункти проведення ЗНО буде дозволений тільки при наявності в учасника оригіналу Сертифіката зовнішнього незалежного оцінювання; паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (серію (при наявності) та номер якого зазначені в Сертифікаті); запрошення-перепустки, яке учасники повинні самостійно роздрукувати з інформаційної сторінки учасника ЗНО.\nЯкщо учасник прибудете до пункту тестування після 10:50, його не допустять до тестування.\n«Радимо взяти із собою 2–3 ручки з чорнилом насиченого чорного кольору та пляшечку з питною водою без етикетки, засоби індивідуального захисту, які учасник ЗНО зможе покласти на свій робочий стіл і за потреби скористатися. Учасникам ЗНО під час проходження тесту з математики заборонено користуватися лінійкою, олівцем, циркулем, калькулятором тощо», - повідомляється на сайті центру.\nЗазначимо, що для учасників, які з поважних причин не зможуть взяти участь в основній сесії зовнішнього незалежного оцінювання, пройде додаткова. Для цього потрібно протягом п'яти днів подати заяву до регіонального центру оцінювання якості освіти.\nНагадаємо, основна сесія ЗНО пройде з 25 червня по 17 липня з 11-ти предметів: математики, української мови та літератури, фізики, іспанської, німецької та французької мов, англійської мови, історії України, біології, географії, хімії. До ЗНО допускатимуть учасників з температурою нижче 37,2 С, без ознак респіраторних хвороб і в захисних масках. Пробне ЗНО в зв'язку з карантином проходило дистанційно.\n. 09.07.2020 19:29 Власть\n. 30.06.2020 19:29 Образование\nПорог прохождения ВНО планируют снизить из-за карантина, - УЦОКО\n. 26.06.2020 12:53 Образование\nСтарт ВНО в Харькове для тройки подростков оказался фальстартом (ВИДЕО)


Добриво ЯраМила NPK 8-24-24 / YaraMila NPK 8-24-24 (ФАСОВКА 600 кг Мішок): продаж, ціна у Київській області. комплексні добрива від "ТОВ "Агрохімцентр ТД"" - 872470690\nДобриво ЯраМила NPK 8-24-24 / YaraMila NPK 8-24-24 (ФАСОВКА 600 кг Мішок)\nЗбалансоване харчування з Яра Міла\nYaraMila забезпечують рівномірний і здоровий ріст рослин протягом усього вегетаційного періоду.\nГранули YaraMila володіють особливою міцністю і, порівняно з іншими добривами, вони менш схильні до руйнувань і пилеутворення при зберіганні або внесення в грунт.\nYaraMila 8-24-24 це високоякісне гранульоване добриво NPK для сільськогосподарських культур.\nУпаковка: 40 600 кг.\n• Містить як негайно доступний нітратний, так і повільніше засвоюється амонійний азот. Живить культуру на ранніх і середніх стадіях розвитку.\n• Містить фосфор у доступній формі, сприяє активному росту коренів і дає молодим рослинам хороший старт.\n• Гранули особливо міцні і, порівняно з іншими добривами, менш схильні разламыванию і пилоутворення при зберіганні або внесення в грунт.\n• Крім міцності, гранули мають однаковий розмір, що позитивно позначається на точності і акуратності при внесенні в грунт. Це знижує втрати добрива і в кінцевому підсумку підвищує врожай і покращує економічний результат.\n• Швидке вивільнення і засвоєння поживних речовин.\n• Легкий у використанні.\n• Не утворює пилу.\nАзотзагальний N 8\n- нітратний NO3 0,8\n- амонійний NH4 7,2\nКалій K2O 24\nСірка S 2,8\nБор B 0,01\nЗалізо Fe 0,1\nМарганець Mn 0,01\nКалій 24 %


Дерматоскопія родимок - що це таке та як вона проводиться?\nЯкщо раніше визначити, наскільки небезпечна родимка можна було тільки за допомогою гістологічного аналізу, який проводиться після її видалення, то в сучасній медицині практикується більш щадна візуальна методика вивчення невусів - дерматоскопія. Унікальність цього методу полягає в тому, що провести діагностику можна швидко, без оперативного втручання, абсолютно безболісно за допомогою спеціального оптичного пристрою - дерматоскопу (дермаскопа).\nОсновні завдання діагностики шкірних новоутворень методом дерматоскопии наступні:\n1. Визначити, чи не є новоутворення на шкірі злоякісною меланомою?\n2. Поставити точний діагноз шкірному захворюванню;\n3. При необхідності простежити за змінами (динамікою), які відбуваються з пігментними плямами на тілі.\nАкцентуємо увагу, що дерматоскопія родимок використовується тільки для тих новоутворень, які складаються з пігментних (невусних) клітин - вузлові і безпігментні невуси (без темного забарвлення) за допомогою дерматоскопии не досліджуються.\nЯк влаштований дерматоскоп?\nЯкщо раніше детально розглянути родимку можна було тільки за допомогою лупи, то в сучасній медицині практикують спеціальні оптичні компактні прилади - різні дерматоскопу, які поєднують збільшувальну лупу і фотокамеру. За допомогою цього пристрою можна не тільки детально вивчити більшість новоутворень на шкірі, але і отримати їх збільшене зображення.\nПринцип роботи дерматоскопу подібний до принципу роботи мікроскопа:\n• Прилад оптимально збільшує ділянку шкіри, де розташований невус і висвітлює його;\n• Спеціальне масло (мазь), яке наноситься на ділянку шкіри, збільшує її прозорість, що дозволяє розглянути, де розташоване новоутворення - промінь дерматоскопу проникає в найглибші шари дерми;\n• За допомогою дерматоскопии можна визначити також природу клітин, з яких утворено пігментну пляму, і розпізнати вид невусних новоутворення - з точністю до 97% визначити злоякісна чи доброякісна родимка на тілі.\nНеозброєному оку помітити ці зміни неможливо, тому дерматоскоп є головним помічником косметологів і медиків, які діагностують і лікують родимки, бородавки, папіломи та інші шкірні захворювання.\nМетодика абсолютно безпечна і не має протипоказань. Вона дозволяє дати об'єктивну оцінку про стадії розвитку новоутворення і діагностувати меланому на ранніх стадіях, що дозволяє говорити про високу ефективність даного методу дослідження.\nПо суті дерматоскопію можна назвати візуальним оглядом фотографії родимки, яка багато разів збільшена, що дозволяє помітити навіть незначні відхилення в розвитку. Алгоритм проведення процедури діагностики наступний:\n1. Перед початком дослідження на шкіру наноситься гель, який запобігає появі відблисків і збільшує прозорість дерми;\n2. Прямує освітлення;\n3. На невус контактної стороною наводиться оптичний дерматоскоп, за допомогою якого проводиться макрозйомка;\n4. На контактної поверхні приладу розташована шкала, за допомогою якої фіксуються розміри невуса. Якщо родимка опукла або чутлива до дотиків, то контактна скло може не використовуватися;\n5. Спеціаліст вивчає зображення родимки, збільшене в кілька разів, і ставить діагноз;\n6. Є більш сучасні (комп'ютерні) апарати, за допомогою яких «небезпека» родимки автоматично оцінюється в балах програмою, але в більшості випадків стан невуса оцінює лікар, вивчаючи отримані зображення.\nДерматоскопія також дозволяє скласти «карту родимок» для пацієнтів, чиї невуси викликають побоювання, що надалі робить можливим простежити динаміку їхнього існування. Для цього невуси під час дерматоскопии фотографуються, за допомогою комп'ютерної програми проектуються на модель тіла і при повторній діагностиці старі «карти родимок» зіставляються з новими знімками.\nДерматоскопія родимок абсолютно безболісна процедура, яка відноситься до неінвазивним методам дослідження: прямого контакту зі шкірою, як, наприклад, при оперативному (инвазивном) втручанні, не відбувається.\nКрім цього слід відзначити не менш важливі інші переваги даного методу діагностики:\n• Відсутність протипоказань і ускладнень;\n• Безболісність і простота проведення: на діагностику одного невуса за допомогою дерматоскопу необхідно не більше 3 хвилин;\n• Миттєвий точний результат;\n• Можливість зберегти дані досліджень, щоб простежити динаміку розвитку надалі.\nСьогодні дерматоскопію по праву можна назвати самим простим і ефективним методом діагностики ранньої стадії меланоми, яка дозволяє об'єктивно оцінити, наскільки небезпечно невусних новоутворення на шкірі.


А як гарно обіцяли!\nЗа чотири роки урядова комісія з повернення незаконно набутих активів посадовців часів Януковича не зібралася жодного разу\nБездіяльність чиновників підтвердили у Міністерстві юстиції. Зокрема, у відповіді на запит громадської організації StateWatch пояснили, що не можуть надати копій протоколів засідань комісії, оскільки жодного засідання не було. Це при тім, що комісію створили ще 2014 року...\nПрокоментувати ситуацію ми попросили експерта з питань протидії корупції громадської організації StateWatch Гліба Канєвського.\n— Про яку саме комісію йдеться і з якою метою її створювали?\n— Міжвідомчу комісію з питань повернення державі незаконно отриманих коштів та майна створили відповідно до постанови, яку ухвалив уряд Яценюка в липні 2014 року. Мета була шляхетною — повернути вкрадені активи, якими заволоділи Янукович та його поплічники.\nКомісія, по-перше, мала розробляти зміни до законодавства, які б давали Україні правові підстави для співпраці з іноземними державами і, відповідно, можливість отримувати від них майно та гроші, вкрадені за часів Януковича.\nПо-друге, комісію було створено для узгодження позицій щодо повернення активів між усіма міністерствами та держслужбами всередині уряду.\nДо комісії увійшли керівники таких впливових відомств, як Міністерство внутрішніх справ, Міністерство юстиції, Генпрокуратура, Адміністрація Президента, Державна фіскальна служба. Через це країни ЄС і погодились заморозити без рішень суду численні статки Януковича і членів його команди.\n— Однак, як відомо, протягом 2016—2017 років активи низки тодішніх діячів — таких, як Клюєв чи Азаров, — було розморожено. На мою думку, це рішення зумовлено саме тим, що Україна не створила правових підстав для повернення вкрадених активів. Бездіяльність профільної комісії протягом чотирьох років — підтвердження того, що уряд не виконав своїх зобов'язань перед українським народом і перед міжнародними партнерами.\n— Свого часу комісію зі схожими функціями створювали і при Президентові. Вона також не працює?\n— Так. У березні 2015 року Петро Порошенко своїм розпорядженням створив міжвідомчу робочу групу з координації повернення в Україну коштів, одержаних злочинним шляхом колишніми високопосадовцями. До комісії також увійшли чиновники МВС, ГПУ, інших органів влади. Однак два роки поспіль робоча група навіть не збиралася.