МЕРТВІ ДУШІ - МИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ГОГОЛЬ - УКРАЇНА - ПРОЗА Й ПОЕЗІЯ ПІЗНЬОГО РОМАНТИЗМУ ТА ПЕРЕХОДУ ДО РЕАЛІЗМУ XIX ст. - посібник-хрестоматія\nМЕРТВІ ДУШІ - МИКОЛА ВАСИЛЬОВИЧ ГОГОЛЬ - УКРАЇНА - ПРОЗА Й ПОЕЗІЯ ПІЗНЬОГО РОМАНТИЗМУ ТА ПЕРЕХОДУ ДО РЕАЛІЗМУ XIX ст. - посібник-хрестоматія\nМикола Васильович Гоголь народився на Полтавщині (у с. Великі Сорочинці), його дитинство і юність пройшли в Україні (у родовому маєтку Гоголеве, м. Полтаві, м. Ніжині та ін.), де він всотав красу мальовничої природи й народної культури. У першій збірці М.В. Гоголя “Вечори на хуторі біля Диканьки” (1831) знайшли відбиток українські традиції. Ця збірка зробила митця знаменитим. Хоча пізніше письменник переважно жив у Росії та за кордоном, він зберігав “український погляд” на життя. Українська тема звучить у повісті “Тарас Бульба” (1835, 1842), в якій оспівуються ідеали козацтва. Вільне життя природи й глибинні народні традиції М.В. Гоголь протиставляв вадам суспільства, які з особливою силою викриваються в поемі “Мертві душі” (1841). Митець хотів написати твір за зразком “Божественної комедії” Данте Аліґ’єрі, де були б показані Пекло, Чистилище і Рай, але не на небі, а на землі. Проте М.В. Гоголь створив лише першу частину, а друга частина “Мертвих душ” була спалена ним внаслідок складних релігійно-філософських шукань і неможливості відобразити “прекрасну людину”, адже такого образу не давала тогочасна дійсність.\nДо губернського міста приїхав нікому не відомий чиновник Павло Іванович Чичиков. Він зупинився у готелі, а зранку почав робити візити міським сановникам. Більше тижня Чичиков роз’їжджав по вечірках та обідах, знайомився з місцевими багатіями, які люб’язно запрошували його до себе у гості. Поїздки до поміщиків і були метою таємної справи Чичикова. Першим, до кого він завітав, був Манілов.\nОдин Бог хіба що міг сказати, який був характер Манілова. Є рід людей, відомих під іменем: люди так собі, ні се, ні те, ні в городі Богдан, ні в селі Селіфан, як говорить приказка. Може, до них слід прилучити й Манілова. З вигляду він був людина показна; риси обличчя його були не позбавлені приємності, але цій приємності, здавалось, занадто було передано цукру; в манерах і зворотах його щось ніби запобігало прихильності й знайомства. Він посміхався знадливо, був білявий з блакитними очима. Першої хвилини, розмовляючи з ним, не можеш не сказати: “Яка приємна й гарна людина!” Другої потім хвилини нічого не скажеш, а третьої скажеш: “Чорт знає, що таке!” — і відійдеш геть далі; коли ж не відійдеш, то відчуєш нудьгу смертельну. Від нього не діждешся ніякого живого, хоч би зарозумілого слова, яке можеш почути мало не від усякого, коли торкнешся зачіпливої для нього речі. (...) Дома він говорив дуже мало і здебільшого міркував і думав, а про що він думав, теж хіба що Богові відомо. Господарством не можна сказати, щоб він займався, він навіть ніколи не їздив на поля; господарство йшло якось само собою. Коли прикажчик казав: “Добре б, пане, те й те зробити”, — “Атож, непогано”, — відповідав він звичайно, потягаючи з люльки, яку палити зробив звичку, коли ще служив у армії, де вважався за найскромнішого, найделікатнішого й найосвіченішого офіцера.(...)\nІноді, дивлячись з ґанку на подвір’я та на став, говорив він про те, як би добре було, коли б раптом від будинку провести підземний хід або через став збудувати кам’яний міст, на якому були б по обидва боки крамниці, і щоб у них сиділи купці й продавали усякий дрібний крам, потрібний для селян. При цьому очі його робились надзвичайно солодкими і обличчя набувало найзадоволенішого виразу. А втім, усі ці прожекти так і кінчались самими тільки словами. У його кабінеті завжди лежала якась книжка, закладена закладкою на чотирнадцятій сторінці, яку він постійно читав уже два роки. (...)\nУже встали з-за столу. Манілов був задоволений надзвичайно і, підтримуючи рукою спину свого гостя, готувався таким чином перепровадити його до вітальні, коли це гість заявив з вельми значливим виразом, що він має намір з ним поговорити про одну дуже потрібну справу. (...)\n— Але дозвольте запитати вас, — сказав Манілов, — як бажаєте ви купити селян: з землею, чи просто на вивід, тобто без землі?\n— Ні, я не те, щоб зовсім селян, — сказав Чичиков, — я бажаю мати мертвих...\n— Як? Вибачте... я трохи недочуваю, мені почулося предивне слово...\n— Я гадаю придбати мертвих, які, проте, значилися б у ревізії, як живі, — сказав Чичиков.\nМанілов упустив раптом чубук з люлькою на підлогу і як роззявив рот, так і залишився з роззявленим ротом протягом кількох хвилин. (...)\n— Отже, якщо немає перешкод, то з Богом, можна б узятися до укладання купчої кріпості, — сказав Чичиков.\n— Як, на мертві душі купчу?\n— Та, ні! — сказав Чичиков, — Ми напишемо, що вони живі, так, як дійсно стоїть у ревізькій сказці. Я звик ні в чому не відступати від цивільних законів, хоч за це й потерпів на службі, але вже вибачте: обов’язок для мене — діло священне, закон — я німую перед законом.\nОстанні слова сподобались Манілову, але самої справи до пуття він усе-таки не міг розібрати і замість відповіді заходився насмоктувати свій чубук так дуже, що той почав нарешті хрипіти, як фагот. Здавалось, немов він хотів витягти з нього думку про таку нечувану річ, але чубук хрипів та й годі. (...)\n— Коли б ви знали, яку послугу зробили цим... людині без роду й плем’я! Та й справді — чого не витерпів я? Мов човен якийсь серед лютих хвиль... Яких гонінь, яких переслідувань не зазнав, якого лиха не набрався? А за що? За те, що додержував правди, що був чистий на своїй совісті, що подавав руку і вдовиці безпорадній, і сироті горопашному!.. — Тут навіть він утер хусточкою набіглу сльозу.\nМанілов був зовсім розчулений. Обидва приятелі довго тиснули один одному руки і довго дивились мовчки один одному в вічі, в яких стояли сльози. Манілов ніяк не хотів випустити руку нашого героя і далі тиснув її так гаряче, що той уже не знав, як її визволити. Нарешті, висмикнувши її потихеньку, він сказав, що непогано б купчу укласти швидше і добре б, якби він сам навідався до міста; потім узяв капелюх і почав прощатись. (...)\nПісля вдалої угоди Чичиков потрапив до поміщиці Коробочки.\nЧерез хвилину ввійшла хазяйка, літня вже жінка, в якомусь спальному чепці, надітому похапцем, з фланелею на шиї, одна з тих “матінок”, невеликих поміщиць, що скаржаться на неврожаї, збитки і тримають голову трохи набік, а тим часом складають потрохи грошенята в пістрьові торбинки, розміщені по шухлядах комодів. В одну торбинку відбирають все карбованці; в другу полтинички, в третю четвертачки, хоч на око й здається, ніби в комоді нічого немає, крім білизни, та нічних кофточок, та нитяних моточків, та розпореного салопа, що має потім обернутись на сукню, коли стара сукня як-небудь прогорить під час печіння святкових коржиків з усякими пряженцями або зноситься само собою. (...)\n— А вас на ім’я як? — спитала поміщиця. — Адже ви певне, засідатель?\n— Ні, матінко, — відповів Чичиков, посміхнувшись, — не засідатель, а так їздимо за своїми дільцями.\n— А, так ви купець! Яка ж, справді, шкода, що я продала мед купцям так дешево; а ось ти, батечку, у мене б, певне, його купив.\n— А от меду й не купив би.\n— А що ж інше? Хіба прядиво? Та й прядива ж у мене тепер обмаль, з півпуда тільки.\n— Ні, матінко, іншого роду товарець: скажіть, у вас помирали селяни?\n— Ох, батечку, вісімнадцять душ! — сказала стара, зітхнувши. — І помер такий славний народ, усе роботящі. Після, правда, народилось, та що з них? Все така дрібнота. А засідатель наїхав — подать, каже, сплачувати з душі. Народ мертвий, а плати, як за живого. (...)\n— На все воля Божа, матінко, — сказав Чичиков, зітхнувши, — проти мудрості Божої нічого не можна сказати... Відступіть-но їх мені, Настасіє Петрівно.\n— Кого, батечку?\n— Та ось тих, що повмирали.\n— Та як же відступити їх?\n— Та так просто. Або хоч і продайте. Я вам за них дам гроші.\n— Та як же? Я, далебі, в тямки не візьму. Невже хочеш ти їх викопувати з землі?\nЧичиков побачив, що стара сягнула далеко і що доконче їй треба розтлумачити, в чому річ. В небагатьох словах пояснив він їй, що передача або купівля буде значитись тільки на папері і душі будуть записані мов би живі.\n— Та нащо ж вони тобі? — сказала стара, витріщивши на нього очі.\n— Це вже моє діло.\n— Та вони ж мертві.\n— Та хто ж каже, що вони живі? Через те й збиток вам, що мертві; ви за них платите, а тепер я вас звільню від клопоту й платежу. Розумієте? Та не тільки звільню, а ще й поверх того дам вам п’ятнадцять карбованців. Ну, тепер ясно?\n— Далебі, не знаю, — врозтяг промовила хазяйка, — адже я мертвих ніколи ще не продавала.\n— Ще б пак! Диво було б, якби ви їх кому-небудь продали. Чи ви думаєте, що з них справді є якась користь?\n— Ні, цього я не думаю. Яка там з них користь? Користі ніякої немає. Мене тільки те й клопоче, що вони вже мертві. (...)\n“Ох, яка ж дубоголова! — сказав сам собі Чичиков, якому вже починав уриватись терпець. — От і порозумійся ти з нею! У піт загнала, проклята баба”.\nТут він, вийнявши з кишені хустку, почав витирати піт, що справді виступив на чолі. А втім, Чичиков даремне сердився: буває і поважна, і державна навіть людина, а справді виходить чистісінька Коробочка. Як забрав що собі в голову, то вже нічим його не пересилиш, скільки не подавай йому доводів, ясних як день, все відскакує від нього, як гумовий м’яч відскакує від стіни. Витерши піт, Чичиков вирішив спробувати, чи не можна її навести на шлях якоюсь іншою стороною.\n— Ви, матінко, — сказав він, — або не хочете розуміти слів моїх, або так умисне говорите, аби щось говорити... Я вам даю гроші: п’ятнадцять карбованців асигнаціями — розумієте? Це ж таки гроші. Ви їх не знайдете на вулиці. (...)\n— Далебі, — відповіла поміщиця, — таке вже моє вдовине недосвідчене діло! Краще ж я трошки перечасую, може, наїдуть купці, то й прицінюся.\n— Сором, сором, матінко, просто, сором! Ну, що ж це ви кажете, подумайте самі! Хто ж їх купуватиме! Ну, який ужиток він може з них зробити?\n— А може, в господарстві як-небудь при нагоді знадобляться, — відказала стара, та й кінчила мови, відкрила рот і дивилась на нього майже зі страхом, бажаючи знати, що він на це скаже.\n— Мертві в господарстві! Ну й утяли! Горобців хіба лякати ночами на вашому городі, чи що?\n— Хрест святий з нами! Який страх ти говориш! — промовила стара, перехрестившись. (...)\n— Ну, то нехай, я ладна віддати й за п’ятнадцять асигнаціями! Тільки гляди, батечку, щодо підрядів: якщо трапиться борошна брати житнього, чи гречаного, чи крупи, або худоби різаної, так уже, будь ласка, не покривдь мене.\n— Ні, матінко, не покривджу, — казав він, а тим часом обтирав рукою піт, що рясно котився по обличчю його. (...)\nУ придорожньому трактирі Чичиков зустрівся з поміщиком Ноздрьовим, який запросив його до свого маєтку.\nНоздрьов був у деякому відношенні історична людина. Ні на одному зібранні, де він був, не обходилось без історії. Яка-небудь історія неодмінно траплялася: або виведуть його під руки з залу жандарми, або змушені бувають виштовхати свої ж приятелі. Коли ж цього, не станеться, то все-таки щось та буде таке, чого з іншими ніяк не буває: або набереться в буфеті так, що тільки сміється, або забрешеться якнайжорстокіше, так що нарешті самому зробиться совісно. І набреше зовсім без ніякої потреби: зненацька розкаже, що в нього був кінь якої-небудь голубої або рожевої масті, і такі інші нісенітниці, так що слухачі нарешті всі відходять, промовивши: “Ну, брат, ти, здається, вже почав кулі відливати”. (...)\nНоздрьов у багатьох відношеннях був різноманітна людина, тобто на всі руки. За одну хвилину він пропонував вам їхати, куди завгодно, хоч на край світу, ввійти в яке хочете підприємство, міняти все, що тільки є, на все, що хочете. Рушниця, собака, кінь — усе було предметом міньби, але зовсім не затим, щоб виграти: це походило просто від якоїсь невгамовної жвавості й меткості характеру. (...)\n— Ось яка просьба: у тебе є, певне, багато померлих селян, яких ще не викреслено з ревізії?\n— Ну є, а що?\n— Переведи їх на мене, на моє ім’я.\n— Ну, та мені треба.\n— Ну, та вже треба... це вже моє діло, — одно слово, треба.\n— Ну вже, певне, щось затіяв. Признайся, що? (...)\n“Що б таке сказати йому?” — подумав Чичиков і після хвилинного замислення заявив, що мертві душі потрібні йому для набути ваги в суспільстві, що він маєтків великих не має, так до того часу хоч би які- небудь душиці.\n— Брешеш, брешеш! — сказав Ноздрьов, не давши докінчити. — Брешеш, брат!\nЧичиков і сам побачив, що вигадав не дуже влучно, і привід досить слабкий.\n— Ну, так я ж тобі скажу пряміше, — сказав він, виправившись, — тільки, будь ласка, не проговорись нікому. Я надумав женитись; але треба тобі знати, що батько й мати нареченої преамбіційні люди. Така, справді, комісія! Не радий, що зв’язався: хочуть неодмінно, щоб у мене було ніяк не менше трьохсот душ, а як у мене цілих майже півтораста душ не вистачає...\n— Ну, брешеш! брешеш! — закричав знову Ноздрьов.\n— Ну, от уже тут, — сказав Чичиков, — і ось настільки не збрехав, — і показав великим пальцем на своєму мізинці манісіньку частинку.\n— Голову ставлю, що брешеш.\n— Одначе, це ж прикро! Що ж я таке справді? Чому я неодмінно брешу?\n— Ну, та я ж знаю тебе: ти ж великий мошенник, дозволь мені це сказати тобі по дружбі! Якби я був твоїм начальником, я б тебе повісив на першому дереві.\nЧичиков образився таким зауваженням. Уже всякий вислів, будь-скільки грубий або ображаючий добропристойність, був йому неприємний. Він навіть не любив допускати з собою ні в якому разі фамільярного поводження, хіба що тільки особа була надто високого звання. І тому тепер він зовсім образився. (...)\n— Ну, слухай: щоб довести тобі, що я зовсім не якийсь жадюга, я не візьму за них нічого. Купи в мене жеребця, я тобі дам їх у додачу.\n— Даруй, нащо ж мені жеребець? — сказав Чичиков, здивований справді такою пропозицією.\n— Як нащо? Та я ж за нього заплатив десять тисяч, а тобі віддаю за чотири.\n— Та нащо мені жеребець? Заводу я не держу.\n— Та слухай, ти не розумієш; адже я з тебе візьму тепер усього тільки три тисячі, а решту тисячу ти можеш заплатити мені згодом.\n— Та не потрібен мені жеребець, Бог з ним! (...)\n— Ну, так купи собак. Я тобі продам таку пару, просто мороз поза шкурою йде! Породиста, з вусами, шерсть стоїть угору, як щетина; бочкуватість ребер незбагненна; лапа вся грудкою — землі не зачепить!\n— Та навіщо мені собаки? Я не мисливець. (...)\n— Ну, слухай: зіграємо в шашки; виграєш — твої всі. У мене ж багато таких, яких треба викреслити з ревізії. Гей, Порфирію, принеси-но сюди шашечницю...\n— Будь ласка, хай уже по-твоєму — в шашки зіграю. (...)\n— Давненько не брав я в руки шашок! — казав Чичиков, посуваючи шашку.\n— Знаємо ми вас, як ви погано граєте! — сказав Ноздрьов, посуваючи шашку, та в той же самий час посунув вилогою рукава й другу шашку.\n— Давненько не брав я в руки... Е, е! Це, брат, що? Подай-но її назад! — сказав Чичиков.\n— Та шашку ж, — сказав Чичиков, і в той же час побачив майже перед самим носом своїм і другу, що, як здавалось, пробиралася в дамки. Звідки вона взялася, це один тільки Бог знав.\n— Ні, — сказав Чичиков, уставши з-за столу, — з тобою немає ніякої змоги грати. Так не ходять, трьома шашками за раз! (...)\nГра у шашки закінчилася для Чичикова великою неприємністю. Ображений Ноздрьов наказав слугам побити занадто принципового та незговірливого гостя. Але в найкритичніший для Чичикова момент до будинку під’їхав капітан-справник розбиратися з черговою витівкою Ноздрьова. Врятований покупець “мертвих душ” продовжив подорож, прямуючи до поміщика Собакевича.\nПоміщик, здавалось, дбав дуже про міцність. На стайні, клуні й кухні були вжиті ваговиті й товсті колоди, призначені на вікове стояння. Сільські хати мужиків теж поставлені були навдивовижу: не було рівно витесаних стін, різьблених візерунків і інших витівок, але все було припасовано міцно й як слід. Навіть колодязь був оброблений у такий міцний дуб, який іде тільки на млини та на кораблі. Одно слово, все, на що тільки дивився він, було тривке, непохитне, в якомусь міцному й незграбному ладі. (...)\nКоли Чичиков глянув скоса на Собакевича, він йому цим разом здався вельми схожим до середньої величини ведмедя. Для довершення подібності, фрак на ньому був зовсім ведмежого кольору, рукава довгі, панталони довгі, ступнями він ступав криво й косо і наступав раз у раз на чужі ноги. Колір обличчя мав розжарений, гарячий, який буває на мідному п’ятаку. Відомо, що є багато на світі таких обличь, над обробкою яких природа недовго мудрувала, не вживала ніяких дрібних інструментів, як-от: терпугів, сверделець та іншого, а просто рубала з усього плеча: ударила сокирою раз — став ніс, ударила вдруге — стали губи, великим свердлом колупнула очі і, не обстругавши, пустила в світ, мовивши: “Живе!” Отакий міцний і на диво отточений образ був у Собакевича. (...)\nЗа баранячим боком пішли ватрушки, з яких кожна була більша за тарілку; тоді індик завбільшки з теля, набитий усяким добром: яйцями, рисом, печінками і не знати чим, що все лягало грудкою у шлунку. Цим обід і кінчився; але, коли встали з-за столу, Чичиков відчув у собі ваги на цілий пуд більше. Пішли до вітальні, де вже з’явилося на блюдечку варення — ні груша, ні слива, ні якась інша ягода, до якого, проте, не доторкнулись ні гість, ні господар. Хазяйка вийшла з тим, щоб накласти його й на інші блюдечка. Скористувавшись її відсутністю, Чичиков звернувся до Собакевича, який, лежачи в кріслі, тільки покректував після такого ситого обіду й видавав ротом якісь невиразні звуки, хрестячись і затуляючи щохвилини його рукою. Чичиков звернувся до нього з такими словами:\n— Я хотів був поговорити з вами про одне дільце. (...)\nЧичиков почав якось дуже здалека... Щодо головного предмета, Чичиков висловився дуже обережно: ніяк не назвав душі померлими, а тільки неіснуючими.\nСобакевич слухав усе так само, нахиливши голову, і хоч би що-небудь схоже на вираз з’явилось на обличчі його. Здавалось, у цьому тілі зовсім не було душі, або вона в нього була, але зовсім не там, де слід, а як у безсмертного Кощея, десь за горами і вкрита такою товстою шкаралупою, що все, що тільки ворушилося на дні її, не позначалось аж ніяким струсом на поверхні.\n— Отже?.. — сказав Чичиков, чекаючи не без деякої тривоги відповіді.\n— Вам треба мертвих душ? — спитав Собакевич дуже просто, без найменшого здивування, так ніби мова була про хліб.\n— Так, — відповів Чичиков і знову пом’якшив вислів, додавши: — неіснуючих.\n— Знайдуться. чому не бути... — сказав Собакевич.\n— А коли знайдуться, то вам, без сумніву... буде приємно від них звільнитися?\n— Будь ласка, я готовий продати, — сказав Собакевич, вже трохи підвівши голову й зміркувавши, що покупець, певно, мусить мати тут якусь вигоду.\n“Чорт візьми! — подумав Чичиков, — цей уже продає раніше, ніж я заікнувся!” — І промовив уголос: — А, наприклад, яка ж ціна?... а втім, це така річ... що про ціну навіть чудно...\n— Та щоб не правити з вас зайвого, по сто карбованців за штуку, — сказав Собакевич.\n— По сто! — скрикнув Чичиков, роззявивши рот і подивившись йому в самі очі, не знаючи, чи сам він недочув, чи язик Собакевича, з своєї важкої натури, не так повернувшись, бовкнув, замість одного, друге слово.\n— Що ж, хіба це для вас дорого? — промовив Собакевич і потім додав: — А яка ж була б ваша ціна?\n— Моя ціна! Ми, певне, якось помилились або не розуміємо один одного, забули, в чому полягає річ. Я гадаю, з свого боку, поклавши руку на серце: по вісім гривеників за душу — це найбільша ціна! (...)\n— Гаразд, щоб не претендували на мене, що багато правлю і не хочу зробити вам ніякої ласки — по сімдесят п’ять карбованців за душу, тільки асигнаціями, справді, тільки для знайомства!\n“Що він дійсно, — подумав сам собі Чичиков, — за дурня, чи що, мене має?” — і додав потім уголос:\n— Мені чудно, справді: здається, між нами відбувається якась театральна вистава або комедія; інакше я не можу собі пояснити... Ви, здається, людина досить розумна, здобули відомості освіченості. Адже річ просто — фу-фу! Чого ж вона варта? Кому потрібна?\n— Та от ви ж купуєте, виходить потрібна.\nТут Чичиков прикусив губу і не добрав, що відповісти. Він почав був говорити про якісь обставини (фамільні й сімейні), але Собакевич відповів просто:\n— Мені не треба знати, які у вас відносини; я до справ фамільних не втручаюсь, це ваш клопіт. Вам потрібні душі, я й продаю вам, і будете каятись, що не купили. (...)\n“От кулак!” — сказав сам собі Чичиков і потім додав уголос з деякою досадою:\n— Та що справді?... немов би дійсно сурйозна справа! Та я в іншому місці задарма візьму. Ще мені всякий охоче збуде їх, щоб тільки швидше звільнитися від них. Дурень хіба держатиме їх при собі й платитиме за них податі! (...)\n— Яка ж буде ваша остання ціна? — сказав нарешті Собакевич.\n— Два з половиною.\n— Справді, у вас душа людська все одно, що парена ріпа. Та хоч по три карбованці дайте!\n— Ну, нема що робити з вами, беріть! Збиток, та вже вдача така собача: не можу не зробити втіхи ближньому.\nТак закінчилася справа. Обоє вирішили, щоб завтра ж бути в місті й управитися з купчою кріпостю. (...)\nКолись давно, в літа моєї юності, в літа мого дитинства, що промайнуло без вороття, мені було весело під’їжджати уперше до незнайомого місця: байдуже, чи було то сільце, бідне повітове містечко, чи село, слобідка — цікавого багато відкривав у ньому дитячий цікавий погляд. Кожна будівля, все, що тільки носило на собі знаменування якоїсь примітної особливості, усе спиняло мене і вражало. Чи кам’яний, казенний будинок відомої архітектури з половиною фальшивих вікон, що один-однісінький стирчав серед бревенчастої тесаної купи одноповерхових міщанських обивательських домиків; чи кругла, правильна баня, вся оббита листовим білим залізом, піднесена над вибіленою, як сніг, новою церквою; чи ринок, чи франт повітовий, що здибався серед міста, — нічого не минала свіжа тонка увага... (...) Принадливо мигтіли мені здалека, крізь зелень дерев, червоний дах і білі димарі поміщицького будинку, і я чекав нетерпляче, поки розступляться по обидва боки сади, що його застували, і він покажеться весь зі своїм, тоді — на жаль! — зовсім не утертим виглядом, і по ньому намагався я вгадати: хто такий сам поміщик, чи товстий він, і чи сини в нього, а чи аж шестеро дочок із дзвінким дівочим сміхом, розвагами й неодмінною красунею меншою сестричкою, і чи кароокі вони, і чи веселун він сам, чи похмурий, як вересень в останніх днях, дивиться в календар і говорить про нудні для юності жито та пшеницю.\nТепер байдуже під’їжджаю до всякого незнайомого села і байдуже дивлюся на його утертий вигляд; моєму схолоднілому зорові неприємно, мені не смішно, і те, що збудило б у минулі роки живий рух на обличчі, сміх і нескінченні розмови, те проминає тепер мимо, і безприхильне мовчання заховують мої незрушні вуста. О моя юність! О моя свіжість! (...)\nЗробивши один чи два повороти, герой наш опинився нарешті перед самим будинком, який здався тепер ще сумнішим. Зелена цвіль вкрила ветхе дерево на огорожі й воротях. Натовп будівель — людських, комор, льохів, що видимо хилилися, сповнював двір; біля них праворуч і ліворуч видно було ворота до інших дворів. Усе говорило, що тут колись господарство текло у великому розмірі, і все дивилося нині похмуро. Нічого не помітно було оживлюючого картину: ні відчинюваних дверей, ні людей, що звідкись виходили б, ніякого живого клопоту й турбот у домі! Самі тільки головні ворота були розчинені, та й то тому, що в’їхав мужик з навантаженим возом, укритим рогожею, показавшись ніби навмисне для оживлення цього вимерлого місця, — іншим часом і вони були б замкнуті наглухо, бо в залізній клярмі висів замок-велетень. Біля однієї з будівель Чичиков незабаром помітив якусь постать, що почала перекорятися з мужиком, який заїхав возом. Довго він не міг розпізнати, якої статі була постать — баба чи мужик. Одяг на ній був зовсім не визначений, схожий дуже на жіночий капот, на голові ковпак, які носять сільські дворові баби, тільки самий голос видався йому дещо хрипким для жінки. (...)\nПеред ним стояв не жебрак, перед ним стояв поміщик. У цього поміщика було понад тисячу душ, і спробував би хто знайти у кого іншого стільки хліба зерном, борошном і просто в скиртах, у якого б комори, клуні й сушарні захаращені були такою безліччю полотен, сукон, смухів, вироблених і сирових, сушеної риби і всякого овощу та губ. (...)\nНащо б, здавалось, потрібна була Плюшкіну така гибель цих виробів? За все життя не довелося б їх ужити навіть на два такі маєтки, які у нього; але йому й цього здавалось мало. Не задовольняючись цим, він ходив ще кожного дня по вулицях свого села, зазирав під містки, під перекладини і все, що тільки траплялося йому — стара підошва, баб’яча ганчірка, залізний цвях, глиняний черепок, — усе тягнув до себе й складав у ту купу, що Чичиков помітив у кутку кімнати. (...)\nА був же час, коли він тільки був ощадним хазяїном! Був жонатий і сім’янин, і сусіда заїжджав до нього добре пообідати, слухати і вчитись у нього господарювання та мудрої скупості. Усе йшло жваво і робилось розміреним ходом: рухалися млини, валюші, працювали сукняні фабрики, столярні верстати, прядильні; скрізь усього наглядало зірке око хазяїна і, як працьовитий павук, бігав клопітливо, але розторопно по всіх кінцях свого господарського павутиння. Занадто сильні почуття не відбивались у рисах обличчя його, але в очах було видно розум; досвідченістю і знанням світу була перейнята мова його, і гостеві було приємно його слухати; привітна й говірка господиня славилась хлібосольством; назустріч виходили дві миловидні дочки, обидві біляві й свіжі, як троянди; вибігав син, спритний хлопчина, і цілувався з усіма, мало звертаючи уваги на те, радий чи не радий був цьому гість. У домі були відчинені всі вікна, антресолі були зайняті квартирою вчителя-француза, що прегарно голився і був великий стрілець: приносив завжди на обід тетірок або качок, а іноді й самі тільки горобині яйця, з яких замовляв собі яєчню, бо більше в цілому домі ніхто її не їв. На антресолях жила також його компатріотка, вихователька двох дівчат. Сам господар з’являвся до столу в сюрдуті, хоч трохи приношеному, але охайному, лікті були в порядку, ніде ніякої латки. Але добра хазяйка померла; частина ключів, а з ними й дрібного клопоту, перейшла до нього. Плюшкін став турботніший і, як усі вдівці, підозріливіший і скупіший. (...)\nВже кілька хвилин стояв Плюшкін, не мовлячи ні слова, а Чичиков усе ще не міг почати розмови, відвернутий як виглядом самого хазяїна, так і всього того, що було в його кімнаті. Довго не міг він придумати, якими б словами пояснити причину своїх відвідин. (...)\nЧичиков, не відкладаючи справи далі, без усяких манівців, тут же виявив готовість узяти на себе обов’язок платити податки за всіх селян, що повмирали з таких нещасних випадків. Пропозиція, здавалось, зовсім вразила Плюшкіна. Він, виторопивши очі, довго дивився на нього й нарешті спитав: (...)\n— Та як же? Це ж вам самим на збиток?\n— Для втіхи вашої готовий і на збиток.\n— Ах, батечку! Ах, добродійнику мій! — скрикнув Плюшкін. (...) Але не минуло й хвилини, як ця радість, що миттю показалась на дерев’яному обличчі його, миттю й погасла, немов її зовсім не бувало, і обличчя його знову прибрало турботного виразу. (...)\nВзявши ключі, Плюшкін наблизився до шафи і, відімкнувши дверці, нишпорив довго між склянками й чашками і нарешті промовив:\n— От і не знайдеш, а в мене був славний лікерчик, якщо тільки не випили! народ, такі злодії! А ось хіба це не він? — Чичиков побачив у руках його карафку, що вся була в пилу, як у фуфайці. — Ще покійниця робила, — провадив далі Плюшкін, — мошенниця-ключниця зовсім була його закинула і навіть не заткнула, каналія! Кузьки і всяка погань були поналазили туди, але я все сміття повиймав, і тепер ось чистенька; я вам наллю чарочку.\nАле Чичиков подбав відмовитись від такого лікерчика, сказавши, що він вже і пив, і їв. (...)\nПлюшкін, сівши в крісло і взявши в руку перо, довго ще крутив на всі боки чвертку, роздумуючи, чи не можна відділити від неї ще вісьминку, але нарешті переконався, що ніяк не можна; вмочив перо в чорнильницю з якоюсь запліснявілою рідиною і безліччю мух на дні й почав писати, виставляючи літери, схожі на музичні ноти, стримуючи щохвилини жвавість руки, що розскакувалася по всьому папері, ліплячи скупо рядок до рядка і не без жалю міркуючи про те, що все ще залишиться багато чистого паперу.\nІ до такого нікчемства, дріб’язковості, гидоти могла занепасти людина! могла так змінитися! І схоже це на правду? Все схоже на правду, все може статися з людиною. Теперішній палкий юнак відскочив би з жахом, якби показали йому його ж портрет у старості. Забирайте ж з собою в дорогу, виходячи з м’яких юнацьких літ у сувору жорстокодійну мужність, забирайте з собою всі людські порухи, не залишайте їх на шляху, не піднімете потім! Грізна, страшна прийдешня старість, і нічого не віддає назад і навідворіт! Могила милосердіша за неї, на могилі напишеться: “Тут почиває людина!”, але нічого не прочитаєш у холодних, бездушних рисах нелюдяної старості. (...)\nЧичиков прокинувся, витягнув руки й ноги і відчув, що виспався добре. Полежавши хвилин дві на спині, він клацнув рукою і згадав з просяяним обличчям, що в нього тепер за малим не чотириста душ. (...)\nСам вирішив він скласти купчі, написати й переписати, щоб не платити нічого піддячим. Формений порядок був йому достотно відомий; спритно виставив він великими літерами: “Тисяча вісімсот такого-то року”, потім слідом за тим дрібнішими: “поміщик такий-то”, і все, що слід. За дві години готове було все. Коли глянув він потім на ці листки, на мужиків, які справді колись були мужиками, працювали, орали, пиячили, візникували, обманювали панів, а може, й просто були гарними мужиками, то якесь чудне, незрозуміле йому самому почуття опанувало його. Кожна з записочок нібито мала якийсь особливий характер, і через те нібито самі мужики набували свого власного характеру.\nМужики, що належали Коробочці, всі майже були з додатками й прізвиськами. Записка Плюшкіна відзначалася лаконічністю в стилі: часто були виставлені тільки початкові слова імен та по батькові, і потім дві крапки. Реєстр Собакевича вражав незвичайною повністю та докладністю; жодна з якостей мужика не була пропущена: про одного було сказано: “гарний столяр”, до другого дописано було: “тямущий і п’янкого не бере”. Позначено було також докладно, хто батько і хто мати, і якої були обоє поведінки; в одного тільки якогось Федотова було написано: “батько невідомо хто, а народився від дворової дівки Капітоліни, але вдачі гарної і не злодій”. Усі ці подробиці надавали якогось особливого вигляду свіжості: здавалось, нібито мужики ще вчора були живі. (...) Пробка Степан, тесляр, тверезості зразкової. А! ось він, Степан Пробка, ось той богатир, що в гвардію годився б! Мабуть, усі губернії виходив з сокирою за поясом і чобітьми на плечах, з’їдав на гріш хліба та на два сушеної риби, а в гамані, певне, притягав щоразу додому карбованців по сотню, а може, й державну зашивав у полотняні штани або запихав у чобіт, — де тебе прибрало? Чи заліз ти для більшого заробітку під церковну баню, а може, й на хреста потягся і, послизнувшись, звідти, з перекладини, гримнув об землю. (...)\nПокупки Чичикова зробилися предметом розмов у місті. Пішли поголоски, чутки, міркування про те, чи вигідно купувати на вивід селян. (...)\nУсі ці балачки й міркування призвели, проте, до найсприятливіших наслідків, яких тільки міг сподіватись Чичиков. А саме, пішли чутки, що він не більше і не менше, як мільйонщик. Жителі міста і так, як уже ми бачили в першій главі, сердечно полюбили Чичикова, а тепер, після таких чуток, полюбили ще сердечніше. (...)\nПоява його на балу спричинила незвичайну дію. Усе, що тільки було, повернулось йому назустріч. Герой наш відповідав усім і кожному і почував якусь спритність незвичайну: вклонявся направо й наліво, своїм звичаєм трохи набік, але зовсім вільно, так що зачарував усіх. Дами тут же обступили його блискучою гірляндою і нанесли з собою цілі хмари всякого роду пахощів: одна дихала трояндами, від другої віяло весною і фіалками, третя вся наскрізь була напахчена резедою; Чичиков поводив тільки ніс догори та нюхав. (...)\nЧичиков прошмигнув повз мазурку майже по самих закаблуках і прямо до того місця, де сиділа губернаторша з дочкою. Проте він підступив до них дуже боязко, не дріботів так жваво й франтовито ногами, навіть дещо зам’явся і в усіх рухах виявилась якась ніяковість.\nНе можна сказати напевне, чи дійсно прокинулося в нашому герої почуття кохання, навіть сумнівно, щоб добродії такого роду, тобто не так щоб товсті, а втім і не те щоб тонкі, здатні були до кохання. Але з усім тим тут було щось таке чудне, щось у такому роді, чого він сам не міг собі пояснити: йому здалося, як сам він потім признавався, що весь бал, з усім своїм гомоном і шумом, став на кілька хвилин ніби десь далеко; скрипки й труби затинали десь за горами, і все пойнялося туманом, схожим на недбало намальоване поле на картині. (...)\nА тимчасом Ноздрьов уже побачив його і йшов прямо назустріч.\n— А, херсонський поміщик, херсонський поміщик! — кричав він, підходячи і заливаючись сміхом, від якого тремтіли його свіжі, рум’яні, як весняна троянда, щоки. — Що? багато наторгував мертвих? Ви ж не знаєте, ваше превосходительство, — горлав він тут же, обернувшись до губернатора, — він торгує мертвими душами! Їй-богу! Слухай, Чичиков! ти ж, я тобі кажу по дружбі, ось ми всі тут твої друзі, ось і його превосходительство тут, я б тебе повісив, їй-богу, повісив!\n— Чи повірите, ваше превосходительство, — провадив Ноздрьов, — як сказав він мені: “Продай мертвих душ”, — я так і луснув зо сміху. Приїжджаю сюди, мені кажуть, що накупив на три мільйони селян на вивід. Яких на вивід! та він торгував у мене мертвих. Слухай, Чичиков, та ти скотина, їй-богу, скотина, ось і його превосходительство тут, чи правда, прокуроре? (...)\nЦя новина такою здалася дивною, що всі спинилися з якимсь дерев’яним, безглуздо-запитливим виразом. Чичиков помітив, що багато дам переморгнулися між собою з якоюсь злісною їдкою посмішкою, і у виразі деяких облич показалося щось таке двозначне, що ще дужче збільшило це збентеження. Що Ноздрьов брехун несосвітенний, це було відомо всім, і зовсім не було вдивовижу чути від нього цілковиті нісенітниці; але смертний, дійсно, важко навіть зрозуміти, як злагоджений цей смертний: хоч яка буде безглузда новина, аби тільки вона була новина, він неодмінно перекаже її другому смертному, хоч би саме для того тільки, щоб сказати: “Дивіться, яку брехню пустили!” (...)\nОдно слово, пішли чутки, чутки, і все місто заговорило про мертві душі й губернаторську дочку, про Чичикова й мертві душі, про губернаторську дочку й Чичикова, і все, що тільки було, зрушилося. Як вихор, крутнулося доти, здавалось, дрімливе місто! (...)\nВирішено було ще зробити кілька запитів у тих, у кого були куплені душі, щоб принаймні дізнатись, що за купівля, і що саме треба розуміти під цими мертвими душами, і чи не пояснив він кому хоч, може, ненароком, хоч побіжно як-небудь, справжніх своїх намірів і чи не сказав він кому-небудь про те, хто він такий. Передусім звернулись до Коробочки, але тут почерпнули небагато... Манілов відповів, що за Павла Івановича завжди він ладен ручитися, як за себе самого, що він пожертвував би усім своїм маєтком, щоб мати соту частину якостей Павла Івановича. Собакевич відповів, що Чичиков, на його думку, людина гарна, а що селян він йому продав на вибір і народ у всіх відношеннях живий; але що він не ручиться за те, що станеться згодом, що коли вони трохи вимруть під час труднощів переселення в дорозі, то не його провина. (...)\nНоздрьов відповів на всі пункти, навіть не затнувшись, заявив, що Чичиков накупив мертвих душ на кілька тисяч, і що він сам продав йому, тому що не бачить причини, чому не продати; на запитання, чи не шпіон він і чи не намагається щось розвідати, Ноздрьов відповів, що шпіон... На запитання, чи не підробник він фальшивих паперів, він відповів, що підробник, і при цій нагоді розповів анекдот про незвичайну спритність Чичикова... На запитання, чи дійсно Чичиков мав намір викрасти губернаторську дочку і чи правда, що він сам узявся допомагати й брати участь у цій справі, Ноздрьов відповів, що допомагав, і що коли б не він, то не вийшло б нічого; тут він і схаменувся був, бачачи, що збрехав зовсім даремне і міг таким чином накликати на себе біду, але язика ніяк уже не міг стримати. (...)\nЧичиков якнайшвидше покинув губернське місто, зрозумівши, що звинувачення на його адресу почали набирати загрозливого характеру. Поки він збирався, автор розповів читачам історію свого героя. Павлуша з дитинства мріяв розбагатіти. Будучи чиновником, він не гребував спекуляцією й відвертим обманом, намагаючись примножити свою “копійку”, якою, він був упевнений, “проб’єш усе на світі”. Іде Чичиков своєю бричкою далі шукати наживи, проте автор бачить іншу дорогу.\nЧи не так і ти, Русь, як прудка, необігнанна тройка, мчиш? Димом димує під тобою шлях, гримлять мости, все відстає і зостається позаду. Спинився вражений Божим чудом перехожий: чи не блискавка це, кинута з неба? Що означає цей, жахом проймаючий, рух? і що за незнана сила закладена в цих незнаних світом конях? Ех, коні, коні, що за коні! чи вихори сидять у ваших гривах? Чи чуйне вухо горить у кожній вашій жилці? Зачули з високості знайому пісню і дружно й разом напружили мідні груди і, майже не торкнувшись копитами землі, обернулися в самі витягнуті лінії, що летять у повітрі, — і мчить уся натхненна Богом!.. Русь, куди мчиш ти? дай відповідь? Не дає відповіді. Дивним дзвоном заливається дзвіночок; гримить і стає вітром роздерте на шматки повітря; летить мимо все, що тільки є на землі, і скоса поглядаючи, оступаються і дають їй дорогу інші народи й держави.\n(Переклад Григорія Косинки)\nСпілкування державною мовою. 1. Знайдіть у тексті твору слова, які вийшли із загального вжитку. Поясніть причину їхньої застарілості. 2. Назвіть значення, у яких автор уживає слово “душа”. Спілкування іноземними мовами. 3. Поміркуйте, чому існує більше десяти перекладів поеми М. Гоголя англійською мовою. Знайдіть в Інтернеті прізвища 2-3 іноземних перекладачів творів М.В. Гоголя. Поясніть причини популярності творчості письменника у світі. Математична компетентність. 4. Пригадайте, у кого з поміщиків Чичиков витратив найменшу суму грошей, а в кого — найбільшу. Поясніть, як це розкриває характер персонажів. Компетентності в природничих науках і технологіях. 5. Порівняйте ставлення героїв твору (Чичикова, поміщиків, чиновників) до природного середовища. 6. Охарактеризуйте авторське ставлення до навколишнього світу. Інформаційно-цифрова компетентність. 7. Знайдіть в Інтернеті 3-4 ілюстрації до твору. Прокоментуйте. 8. Порівняйте власні уявлення про персонажів із зображеннями художників. Уміння вчитися. 9. Визначте, за яким планом діяв Чичиков, коли приїжджав до чергового поміщика. 10. Складіть план маєтків поміщиків та стислі описи їхніх портретів. 11. Намалюйте карту подорожі Чичикова. Ініціативність і підприємливість. 12. Оцініть підприємливість Чичикова, Манілова, Коробочки, Собакевича, Ноздрьова, Плюшкіна з позицій: а) особистого збагачення; б) суспільної користі; в) моральних цінностей. Соціальна та громадянська компетентності. 13. Визначте авторську позицію у ставленні до володарів кріпацькими “душами” і до самих “душ”. Обізнаність та самовираження у сфері культури. 14. Які герої світової літератури подібні до персонажів поеми М. Гоголя, зокрема Плюшкіна, Чичикова, Собакевича? Екологічна грамотність і здорове життя. 15. Охарактеризуйте вади героїв твору М. Гоголя з точки зору сучасних уявлень про здоровий спосіб життя.\nЗнання. 16. Розкрийте особливості композиції першого тому “Мертвих душ”, визначте, яке місце в побудові твору посідає образ дороги. 17. Поміркуйте, чому автор визначив жанр твору як “поема”. 18. Охарактеризуйте ліричні відступи у творі, визначте головні мотиви, поясніть їхній зв’язок із сюжетною дією. Діяльність. 19. Порівняйте образи поміщиків за описом зовнішності, помешкання, пригощення, реакції на пропозицію Чичикова, поведінки під час купівлі/продажу. 20. Знайдіть в Інтернеті обкладинку до першого видання твору (1842), зроблену самим письменником. Поміркуйте над символічними зображеннями, надписами на ній. 21. Визначте ознаки “мертвої душі”, за уявленнями М. Гоголя, доведіть свої висновки прикладами з твору. Цінності. 22. Визначте, до якої мети у житті прагнули Чичиков, Манілов, Коробочка, Ноздрьов, Собакевич. 23. Порівняйте життєві уподобання героїв твору з прагненнями ліричного героя. 24. Поміркуйте над значенням слів “мертві душі” і “живі душі”. 25. Поясніть, який сенс М. Гоголь вклав у свій заповіт нащадкам: “Будьте не мертвими, а живими душами”.


А. Осіпов - МІСЦЕВА РАДА ЯК САМОДОСТАТНІЙ МЕХАНІЗМ УПРАВЛІННЯ МІСЦЕВИМИ СПРАВАМИ\nМісцеве самоврядування – це система органів, принципів і підходів. Без розуміння сутності місцевого управління ради перетворюються на узурпаторські механізми багаторічного управління певних осіб. Особливо це спостеріагається в сільській місцевості, де не рідко сільські голови посідають посади по п’ять-шість каденцій поспіль.\nТаке розташування не є випадковим. Адже депутати збираються на сесію час-від-часу (раз в місць, раз в квартал), а щоденна влада належить міському голові і виконавчим органам. Також великий вплив на реалізацію місцевої політики здійснюють комунальні установи і організації. Виконавчий комітет і рада є зважуючими колегіальними органами. Повноваження самого ж депутата (як обранця громади) є переважно контрольними або сигнальними. Отже, умовно усі органи місцевої ради утворюють тригілкову систему стримуванні і противаг. Гілка міського голови сформована за принципами владної вертикалі (він призначає і звільняє керівників виконавчих органів, комунальних установ і підприємств; здійснює поточний контроль за їх діяльністю; визначає основні напрямки та повноваження). Гілки ради і виконкому побудовані як вільні колегіальні органи (рішенян приймається через відкрите обговрення шляхом голосування). При цьому важливо розуміти, що законодавець наділив правом на ухвалення рішень, що обов’язкові до виконання на території дії місцевої ради лише раду і виконком. Міський голова наділений лише розпорядчими і адміністративними функціями, тому і його акти (розпорядження) стосуються лише процедурних моментів – призначити, звільнити, відрядити, уповноважити, скликати внести на розгляд, тощо. При цьому усі три гілки місцевої ради перебувають у взаємоконтрольності. Рада створює виконком, але депутати не мають право вносити кандидатури. Це право належить міському голові. Рада може лише підпримати чи відхидити певні кандидатури. Міський голова скликає і головує на засідання радиі виконкому, формує їх порядок денний, вносить на розгляд проекти рішень. Міський голова наділений правом зупинення (вето) проектів рішень ради і виконкому. Рада має право розпустити виконком та достроково припинити повноваження міського голови. Виконавчий комітет наділений функціями як органу місцевого самоврядування, так і повноваженянми органу виконавчої влади (наприклад освіта, охорона здоров’я, тощо). Виконавчий комітет координує та контролює діяльність “команди міського голови”, заслуховує звіти керівників комунальних установ і підприємств, виконавчих органів.


Лукашенко спрогнозував тривалість війни з Україною та порівняв НАТО і ОДКБ — Світ — tsn.ua\nЛукашенко спрогнозував тривалість війни з Україною і похвалив військову потугу ОДКБ\nВодночас білоруський “бацька” впевнений, що до збройного конфлікту справа не дійде.\nСамопроголошений білоруський президент Олександр Лукашенко в інтерв’ю російському пропагандисту Володимиру Соловйову заявив, що в разі війни українська армія буде розгромлена через 3-4 дні, оскільки не отримає ніякої підтримки від Заходу.\nПро це стало відомо із опублікованих фрагментів розмови на YouTube-каналі "Соловйов Live".\nЛукашенко пригрозив повернути Україну в "лоно слов'янства" та назвав себе диктатором\n"Україна ніколи з нами не воюватиме. Ця війна триватиме максимум три-чотири дні. Там не буде кому проти нас воювати”, - сказав, зокрема, Лукашенко.\nВін також висловив переконання, що до збройного конфлікту не дійде, оскільки ніхто не бажає відмовитися від мирного життя і терпіти воєнні тяготи.\nДо того ж, за словами Лукашенка, країни НАТО не наважаться протистояти військовій потузі Організації договору колективної безпеки (ОДКБ), яка “проявила себе” під час недавніх протестів у Казахстані.\n"Поки вони [США] там розгорнуться і перешлють сюди якісь війська, ми вже стоятимемо біля Ла-Маншу", - пригрозив білоруський диктатор.\nНагадаємо, раніше Лукашенко заявив про необхідність нарощування "миротворчого" потенціалу ОДКБ. Пояснив він це тим, що країни, які перебувають в Організації, можуть зіштовхнутися з новими викликами. До складу цієї військово-політичної міжнародної організації входять Росія, Вірменія, Білорусь, Казахстан, Киргизстан та Таджикистан.\n"Якщо вони нам нав'яжуть війнушку – які вибори, куди я подінусь?": Лукашенко розповів, як довго планує тримати пост президента\nЛукашенко пригрозив Україні та Заходу війною, якщо проти Росії скоять агресію


Легенди футболу та «Президентський полк» зіграли матч миру - Офіційний сайт Української асоціацїї футболу\nЛегенди футболу та «Президентський полк» зіграли матч миру\nУ місті Вишневе на Центральному стадіоні відбувся матч в підтримку миру та єдності, наших військових у зоні АТО, в якому зустрілися Національна збірна України серед ветеранів та ФК «Президентський полк». Ідея організувати такий поєдинок виникла одразу після того, як «Президентський полк» завоював у жовтні Кубок Героїв АТО – головний трофей престижного всеукраїнського турніру, в якому взяли участь 56 команд сектору безпеки і оборони та ветеранів війни, учасників АТО з усіх регіонів України.\nЗбірній легенд футболу не звикати до матчів з військовими, адже всі свої ігри, протягом майже двох років з дня заснування, команда проводить саме на підтримку української армії. Неодноразово «зірки» були на Сході, безпосередньо в зоні АТО, проводячи матчі у Сєвєродонецьку, Попасній, Маріуполі, Старобільську, Білокуракині, Новоайдарі, Волновасі...Турне Збірна здійснює за підтримки Федерації футболу України, Асоціації ветеранів футболу України та ТОВ «Агробізнес».\nПочесними гостями цього матчу на стадіоні у Вишневому стали перший віце-президент ФФУ Вадим Костюченко та технічний директор ФФУ Олег Протасов. У своєму слові-зверненні до учасників матчу та глядачів, серед яких було багато військових, Вадим Костюченко передав вітання та подяки від президента ФФУ Андрія Павелка. Також Костюченко відзначив вагоме значення таких матчів: «Сьогодні ми зібралися на чудовій арені у Вишневому, яка два роки тому була побудована зусиллями місцевої влади та ФФУ за програмою УЄФА «Хет-трик». В майбутньому ФФУ буде відкривати такі стадіоні по всій території України для розвитку дитячого та масового футболу. І наші військові, які пройшли через АТО, завжди матимуть змогу грати тут у футбол», – відзначив Костюченко.\nЗа його словами, нинішній поєдинок зайвий раз підкреслив, що футбол об’єднує країну. «Хлопці з ФК «Президентський полк» не лише виконують свої основні завдання, а й чудово грають в футбол, ставши переможцями престижного турніру Кубок Героїв АТО. За це їх чекав чудовий подарунок, перевірка сил із легендами українського футболу», – додав перший віце-президент ФФУ.\nВідчуваючи серйозність опонента, тренери Збірної українських ветеранів Анатолій Дем’яненко та Володимир Лозинський зібрали на гру проти «Президентського полку» гучний за іменами склад: Віталій Рева, Сергій Попов, Віталій Самойлов, В’ячеслав Свідерський, Володимир Бондаренко, Владислав Ващук, Віталій Косовський, Едуард Цихмейструк, Сергій Нагорняк, Олексій Бєлік та віце-президент ФФУ Олег Собуцький. На заміну виходили Олександр Венглинський, Андрій Оксимець та Віктор Уляницький.\nВійськові активно розпочали гру, Артем Борщ красивим ударом здалеку зумів відкрити рахунок. Згодом Сергій Нагорняк відновив рівновагу, а Олексій Бєлік вивів Збірну вперед. «Президентський полк» зібрав усі сили і натхнення, зусиллями Святослава Слободяника зумівши зрівняти рахунок. Розв’язка цього драматичного поєдинку настала на заключних хвилинах - Бєлік у штрафній суперника блискуче розібрався з захисником і забив переможний гол – 3:2 на користь збірної ветеранів!\nПісля матчу команди зробили спільне фото, а почесні гості вручили учасникам матчу нагороди. Найкращим воротарем визнано Олександра Кічкіра, захисником Костянтина Харсіка, нападником Сергій Клевліна (усі - ФК «Президентський полк»). Призом найкращого гравця турніру нагороджено Олексія Бєліка (Збірна ветеранів України).\n«Національна збірна ветеранів проводить багато матчів з військовими», –наголосив віце-президент ФФУ, президент Асоціації ветеранів футболу України та організатор Національної збірної України серед ветеранів Олег Собуцький. «Були ігри з десантниками, спезназівцями, прикордонниками, моряками, а ось з Президентським полком України зустрічаємося вперше. Суперник справив дуже гарне враження, перемога дісталася нам нелегко. Якщо наші опоненти на полі так само захищають Україну, як і грають у футбол, за безпеку нашої Батьківщини ми можемо бути спокійні. Хочу подякувати організаторам матчу, всім гравцям та тренерам збірної ветеранів, які радо відгукнулися на пропозицію провести гру. На цьому ми не зупиняємося, попереду в збірної багато ігор в Україні та за кордоном, всі які ми присвячуємо якнайшвидшому встановленню миру в Україні та підтримці наших військових», – розповів Олег Собуцький.


У штабі Трампа вже говорять про його перемогу і готовність до співпраці з Україною — Світ — tsn.ua\nУ Нью-Йорку активістки з руху FEMEN влаштували акцію протесту поти Трампа на одній з дільниць.\nУ штабі Трампа з ночі панує стан ейфорії від перших результатів, адже перші три маленьких містечка у штаті Нью-Хемпшир віддали свої голоси за Дональда Трампа це усього лише 16 голосів переваги, але у штабі республіканців вважають це хорошою ознакою – рахунок відкрито, йдеться в ТСН.19.30.\nАле чи виграють республіканці покажуть результати голосування у Флориді і Огайо.\nДональд Трамп виглядає надзвичайно самовпевнено і він, і його експерти ще задовго до завершення виборів, говорять про свою перемогу як не про імовірну, а вже як про здобуту. Сам Трамп проголосував ще зранку і звісно, що за себе.\nСекс-скандали Трампа та листування Клінтон. Чим запам'ятається передвиборча кампанія у США\n"Платформи - це платформи. Це загальні заяви, але коли доходить до реальної політики, платформи відходять на другий план. Щодо виборців українського походження, які ще не визначилися, варто зазначити, що позиція Трампа щодо України непередбачувана", - каже , радник Дональда Трампа, колишній губернатор штату Меріленд Боб Елріч.\nСамовпевнено почуваються не тільки у штабі республіканців. Прихильників Трампа звинувачують у залякуванні виборців на Флориді. Там, сьогодні зранку, група людей розмахували прапорами Конфедерації і їздили автоколоною біля виборчих дільниць. Нагадаэмо, що у США закликають до бойкоту прапору Конфедерації, називаючи його "символом расистського минулого країни".\nРозваги з гарячими красунями. Британська художниця проілюструвала святкування Трампа у разі перемоги\nА у Нью-Йорку активістки з руху FEMEN, влаштували акцію протесту поти Трампа. Дівчат було заарештовано.


Музичне дійство, яке відбулося 23 вересня у Волинському облмуздрамтеатрі, вразило гостей масштабністю, бездоганним виконанням і видовищною хореографією.\nНаціональний заслужений академічний український народний хор імені Григорія Верьовки – бажаний гість в усіх куточках України. Колектив славний творчими групами: хоровою, оркестровою і танцювальною. Разом вони утворюють своєрідну мозаїку, елементами якої є найкращі зразки культури нашої держави.\nТому виступ національного хору у Луцьку, який організувала івент-агенція «Tikhonov сoncert and event agency», став чудовим подарунком для всіх шанувальників народної творчості.\nЧитати ще: Любов, краса та карпатський колорит: легендарна «Гуцулка Ксеня» причарувала лучан. Фото\nКонцерт розпочався з пісенних композицій, які перетікали у танцювальні номери. Вони ж трансформувалися у своєрідні театральні постановки, що ілюстрували народні звичаї.\nТаке дивовижне поєднання виглядало абсолютно цілісним і викликало захоплені вигуки «Браво!» та щирі оплески.\nПеред глядачами пройшла культура усієї України. Як відзначили ведучі – «єдиної від Карпат до Криму». Народні пісні, танці і веснянки, обряди та ритуальні дійства – усі композиції захоплювали.\nОсобливо ж, у своїй символічності, на яку миттєво прореагувала публіка, виокремлювалися два номери: карпатський аркан і танець кримських татар.\nЯскравим фіналом концерту стало виконання пісні «Реве та стогне Дніпр широкий», під час якого зал піднявся.\nЗа тим до глядачів звернувся керівник хору Зеновій Корінець. «Від сходу до заходу – у нашому колективі вся Україна. Є тут і ваші земляки. Це один з трьох наших бандуристів – Тимофій Старенков». Зал вибухнув оплесками.\n«Ми завершуємо по-різному наші концерти, але хочеться при такій чесній, великій українській громаді сказати вам щире дякую. І хай згинуть наші воріженьки!», – наголосив Зеновій Корінець перед виконанням Гімну України. А після нього пролунали ще дві, без перебільшення, воістину народні пісні: «Наливаймо, браття» та «За Україну!»\nУ Луцьку виступить Національний народний хор імені Григорія Верьовки 22 Вересня 2021 17:22\nХор ім. Верьовки виступить у Луцьку 18 Серпня 2019 19:01\nХор ім. Верьовки уже за місяць виступить у Луцьку 2 Жовтня 2019 18:01\nРауль Показати IP 24 Вересня 2021 09:27


Може Бігова допомогти вам схуднути? – AskWomenOnline\nHome » Weight Loss » Може Бігова допомогти вам схуднути?\nБігова допомагає вам спалювати калорії і підвищує ваш метаболізм і під час тренування і після. Для тих, хто шукає способи схуднути, аеробні вправи помірної інтенсивності, як біг підтюпцем є зручною, недорогий варіант. Просто пам’ятайте, щоб об’єднати його з силового тренування, яка будує м’язову масу пару раз в тиждень для досягнення найкращих результатів.\nВтрата тільки від 5 до 10 відсотків від ваги тіла , коли ви зайву вагу може мати далекосяжні вигоди для вашого здоров’я. (( Керівництво по зміні поведінки . Національні інститути охорони здоров’я.)) Підрахунок калорій і скорочення споживання їжі може допомогти вам втратити деякі з цих додаткових фунтів, але , щоб схуднути здоровий образ – і зберегти його – ви повинні також включати деякі вправи. І біг підтюпцем є відмінним способом , щоб отримати в деяких вправ , не порушуючи банку.\nВтрата ваги з аеробікою\nЯк пояснює американський рада з питань виконання, аеробні вправи є хорошим способом для кікстарта втрати ваги. Ви можете отримати ваш метаболізм відбувається, як ви пробіжку, але те, що ще краще, що аеробні вправи тримає, що обмін речовин підвищений навіть після припинення розробки. Як довго і на якому рівні він залишається в залежності від того, наскільки інтенсивно тренування було. Тому що ваше тіло спалює більше калорій, а не тільки під час, але після того, як ви закінчите біг підтюпцем, ви можете збити зайву вагу, не йдучи на надзвичайно низькокалорійної дієти, які могли б також віднімають ваше тіло життєво важливих поживних речовин.\nДля тих , хто прагне на контролі ваги, навіть 15-хвилинний сеанс три рази в тиждень може зробити. Будуйте поступово півгодинної сесії аеробного активності , як біг підтюпцем. Мета на чотирьох сесій на тиждень, п’ять , якщо ви можете керувати цим. Якщо вам потрібно втратити багато ваги, що число буде набагато вище, так як ви знайдете в наступних розділах. (( Успішний контроль ваги .American Рада по здійсненню.)) ВООЗ (( фізична активність і дорослі . ВООЗ.)) і Американська асоціація серця (( Рекомендації американської асоціації серця для фізичної активності у дорослих .American асоціації серця.)) і рекомендує все дорослі отримують приблизно 150 хвилин вправ помірної інтенсивності щотижня. І біг підтюпцем може допомогти вам хіт це число , як ви працюєте до вашої мети втрати ваги.\nОдна з причин, багато людей можуть дотримуватися біг в порівнянні з іншими формами вправ, тому що він також має психологічні переваги ((Schnohr, Петро, Джакоб L Маротта, Пітер Ланге, і Горм B Дженсен «тривалість життя в чоловічих і жіночих пробіжок .: Копенгагенський City Heart Study «Американський журнал епідеміології 177, № 7 (2013): … 683-689)) Деякі з них можуть мати досвід роботи на відкритому повітрі, подихати свіжим повітрям, або взаємодіяти з іншими людьми, як вони бігаю. Це також форма аеробних вправ, не потрібно, щоб підписати для класу в певний час доби. Таким чином, ви залишаєтеся з невеликим приводом, щоб пропустити тренування, навіть якщо ваша підпрограма змінює трохи. З точки зору здоров’я і втрати ваги, дослідження показали, що біг підтюпцем може допомогти зменшити ожиріння і поліпшити ліпідний профіль ((Schnohr, Петро, Джакоб L Маротта, Пітер Ланге, і Горм B Дженсен «Довголіття в чоловічих і жіночих бігунами ..: Копенгагенський City Heart Study «Американський журнал епідеміології 177, № 7 (2013): .. 683-689)).\nСкільки калорій ви спалюєте під час бігу підтюпцем?\nСкільки калорій ви спалюєте буде залежати від того, як швидко ви пробіжки , а також як довго ви тренуєтеся, плюс вага вашого тіла. Наприклад, біг на 5 миль в годину дозволяє спалювати в будь-якому місці від 240 до 355 калорій , в залежності від ваги тіла. Хороша новина , якщо ви намагаєтеся скинути вагу, що якщо ви важче, ви стоїте , щоб спалювати більше калорій на той же рівень інтенсивності тренування. Таким чином , в той час як 125 фунта люди втрачають 240 калорій, 185 фунта люди втрачають 355 в тому ж півгодини. (( Калорії спалюються в протягом 30 хвилин для людей з трьох різних ваг . Harvard Medical School.))\nСкільки хвилин бігу підтюпцем Насправді втрати ваги Допомога\nЗа даними Національного інституту здоров’я, для контролю ваги, вам може знадобитися в будь-якому місці від 150 до 300 хвилин активності помірної інтенсивності , як біг підтюпцем, щотижня. Якщо вам потрібно втратити більше 5 відсотків від ваги тіла або зберегти злітна вага ви зуміли втратити, можливо , буде потрібно до цього числа за 5 годин на тиждень. (( Бути фізично активними . Національні інститути охорони здоров’я.)) Це може означати , що вам потрібно буде зробити деякі форми аеробних вправ кожен день, або що ви , можливо , доведеться робити більш тривалі сеанси пробіжок , ніж хто – то повинен втратити менше ваги. Вона зводиться до математики про те , скільки калорій ви споживають в порівнянні , скільки ви можете спалити.\nЧому ви також потребують навчання ваги\nКрім того , біг підтюпцем, це гарна ідея , щоб включити опір або силові вправи. Спробуйте використовувати великі групи опору гуми, піднімати тяжкості або робити сухарики і віджимання. Це допоможе вам зміцнити м’язи вашого тіла. Всупереч чуткам, це не призводить до вам «набухають». (( Втрата ваги і харчування міфів . Національний інститут діабету, шлунково – кишкових і ниркових захворювань.)) Насправді, силові тренування можуть реально допомогти вам побудувати більше м’язів у вашому тіло. М’язи спалюють калорії , навіть коли ви не займаєтеся або робити якусь – або фізичну активність. Таким чином , за рахунок збільшення м’язової маси в вашому тілі, ви стоїте , щоб збільшити кількість калорій , ваш організм спалює як в спокої, а також , коли ви активні. Зосередьтеся на зміцненні вашого живота і нижньої частини спини, а також тулуба, рук, ніг, плечей, грудей і верхньої частини спини. (( Успішний контроль ваги . Американська рада по здійсненню.))\nОргани охорони здоров’я в Сполучених Штатах (( Рекомендація Американської кардіологічної асоціації для фізичної активності у дорослих . Американська асоціація серця.)), А також Великобританія рекомендує всім робити силові тренування вправи два рази на тиждень в доповненні до 150 хвилинам аеробних вправ. (( Як поліпшити вашу силу і гнучкість . НГС.)) Так що не покладатися на біг в поодинці втратити і відганяти , що вага. Замість цього, розробити схему , яка бачить вас працювати різні групи м’язів для нарощування м’язової маси деяких днів тижня. І підтримувати свою аеробну активність , як біг на інші дні для спалювання калорій.\nAuthor Adhika DibyaPosted on April 6, 2017 April 6, 2017 Categories Weight Loss\nШийно Слиз Ранній симптом вагітності?\nГрудне вигодовування: одна груди або два в потік?\nВи повинні прийняти плаценту таблетку після пологів?\nСтрес під час вагітності і це дію на дітей\nПерегрів під час вагітності – Причини & Симптоми ви повинні бути в курсі\nКоли ж жінки завагітніти легко?\nДивовижні Переваги сухих фруктів для немовлят


– Наpoди мені дитину, і я одружуся з тобою, – сказав він. Алe, коли донька наpoдuлася, стaлoся щoсь нeзpoзyміле. Він почав пеpeховyвaтися і поступово знuк з мого життя – Українці Сьогодні\nYou are here: Home / Життєві історії / – Наpoди мені дитину, і я одружуся з тобою, – сказав він. Алe, коли донька наpoдuлася, стaлoся щoсь нeзpoзyміле. Він почав пеpeховyвaтися і поступово знuк з мого життя\n– Наpoди мені дитину, і я одружуся з тобою, – сказав він. Алe, коли донька наpoдuлася, стaлoся щoсь нeзpoзyміле. Він почав пеpeховyвaтися і поступово знuк з мого життя\n– Наpoди мені дитину, і я одружуся з тобою, – сказав він. Алe, коли донька наpoдuлася, стaлoся щoсь нeзpoзyміле. Він почав пеpeховyвaтися і поступово знuк з мого життя.\nІ ось, дзвонить чоловік, просить записати раніше, щоб до роботи встигнути. Зазвичай у мене все розписано на тиждень точно, а тут якраз постійна клієнтка відмовилася від запису на завтра. Ось я його і записала. За матеріалами\nВранці він відкриває двері, я мало не вдавилася: широченні плечі, руки як у мене талія, відразу видно – качок. Завжди мала схильність до високих гарних чоловіків, а тут просто Апполон.\nРозговорилися, виявилося, що працює інструктором у фітнес-центрі. Каже, що до них ходить багато дівчат і запропонував і мені прийти позайматися.\nПрийшла і попросила його допомогти підкачати пoпy. Краще б я кaчала пpес або ще щось з того, що не заважає ходити. Що називається дopвалaся. Ноги мої після тренування не ворушилися.\nВзагалі-то я за кермом, але я бoялася що ногу зведе сyдoма і я “впeлюсь” в когось. Загалом, мій Апполон запропонував мене підвести і з радістю погодилася. З цього моменту у нас все закрутилося.\nЧерез пів року він зробив мені несподівану пропозицію: “Наpoди мені дитину, і я одружуся з тобою”. У грошах він не потребував, заробляв добре. Мені з ним було спокійно і за своє майбутнє я не пеpeживала. І, звичайно, погодилася.\nНаpoдилася чудова дівчинка. Поки була вaгiтною він ходив щасливим. Мене просто на руках носив. Але, коли донька наpoдилася, сталося щось незрозуміле.\nВін почав переховуватися і поступово зник з мого життя. Мені здалося, що він злякaвся. Не знаю правда чого. Мабуть, того, що його мрія здійснилася.\nДовго пoбuвaтися і сумувати було ніколи. Перукарям декрет не оплачують. Довелося залишати доньку з мамою, а самій виходити на роботу.\nНічого, прopвалася, зараз маю свій салон краси. Роботу свою люблю і працювати з людьми люблю. Але поки я сама. Може ще зустріну свого принца, але так бездумно довіряти більше не зможу.


33.Друга світова війна (1939—1945 pp.): була небаченим лихом в історії людства. Минуло вже 50 років після її\nбула небаченим лихом в історії людства. Минуло вже 50 років після її закінчення, але й досі економісти та історики не можуть остаточно підрахувати матеріальних і людських втрат. У роки війни в більшості країн господарство занепало або розвивалося, орієнтуючись на задоволення лише воєнних потреб. Єдиною державою, що не лише не зазнала краху, а навпаки, виявилася в 1945 p. сильною державою, були США. Обсяг промислового виробництва США значно зріс. У 1939—1944 pp. виплавка сталі збільшилася на 70%, електросталі, легованої сталі — більше ніж у 4 рази, прокату— на 56,7 %, видобуток кам'яного вугілля — на 60 %, а коксівного — в 4 рази. Динамічно розвивалися кольорова, хімічна, електротехнічна, нафтопереробна, автомобільна, літакобудівна галузі. Найшвидше розвивалася суднобудівна промисловість. Лише за 1943 p. американці збудували флот, рівнозначний усій англійській флотилії 1939 р. Ніде в світі військова промисловість не розвивалася такими швидкими темпами, як у США. У 1939—1945 pp. було виготовлено 296,1 тис. літаків, 86,5 тис. танків, 233 тис. гармат, 14 263 тис. кулеметів, автоматів, гвинтівок, інших видів зброї. Впроваджені нові підприємства та найновіше устаткування на суму 25 млрд дол. В усіх галузях застосовувалися новітні досягнення науковотехнічного прогресу, механізація, автоматизація, стандартизація, спеціалізація. У воєнній промисловості продуктивність праці зросла на 35 %. У 1943 р. обсяг промислового виробництва подвоївся порівняно з 1937 р. США — єдина країна, яка в роки війни, випускаючи воєнне спорядження, не припиняла виробництво товарів мирного призначення. Різко збільшилися державні капіталовкладення в економіку. З 76 млрд дол., інвестованих в усі галузі господарства США, державні інвестиції становили 33 млрд дол., або близько 44%. За державний кошт було збудовано 150 сталеплавильних заводів. Уряд США надав корпораціям 175 млрд дол. на виробництво промислової продукції. За допомогою держави побудовано або модернізовано понад 2500 заводів на суму 25 млрд дол. У 1940 р. було створено Національний комітет оборони. Його відділи очолили висококваліфіковані спеціалісти. У роки війни Національний комітет оборони значно розширився — з'явилися нові підрозділи, зокрема відділ економічної війни, ленд-лізу тощо. Незважаючи на незначне розширення посівних площ (менше ніж на 5 %), обсяг сільськогосподарського виробництва у США в 1944 р. зріс порівняно з 1939 р. на 36%. Технічний прогрес стимулював підвищення продуктивності праці. У 1940 p. один фермер США забезпечував продуктами харчування 11 % жителів країни, в 1950 p. — вже 15,5. Диференціація ферм призвела до того, що з 1940 по 1945 p. зникло 281 тис. неконкурентоспроможних господарств і з'явилося 44 тис. нових великих ферм. Вивіз американського капіталу збільшився з 14 % у 1937 p. до 33% у 1947 p. США захопили головні позиції в економіці більшості країн.\nЛюдські втрати Великобританії в роки другої світової війни порівняно з іншими країнами невеликі — 245 тис. чол. вбитих, 278 тис. чол. — покалічених. Дуже постраждала її економіка. Державний борг збільшився з 7247,3 млн ф. ст. у 1939 p. до 23 741,9 млн. ф. ст. у 1945 p., зменшилися золоті та валютні запаси. Загальні втрати Великобританії оцінюються в 7300 млн ф. ст., або близько 1/4 національного багатства країни. Індекс промислової продукції Великобританії, який у 1939 p. становив 123 (за 100 взято 1929 p.), знизився у 1946 p. до 112. Експорт з 471 в 1938 p. скоротився до 266 млн ф. ст. у 1944 p. Ще напередодні війни прем'єр-міністр Великобританії У. Черчіль виробив надзвичайні заходи щодо переведення мирної економіки на воєнний лад. У 1939—1945 pp., напружуючи всі людські й матеріальні ресурси, промисловість Великобританії налагодила масове виробництво літаків, танків, гармат, інших видів зброї та боєприпасів. Імпорт сировини, інших стратегічних матеріалів надходив до Британських островів з перебоями. Німецькі підводні човни знищили 1/3 торгового флоту Великобританії. В 1944 p. видобуток кам'яного вугілля порівняно з 1938 p. знизився більше ніж у 4 рази, залізної руди — у 12,4 раза. Виробництво сільськогосподарської продукції скоротилося наполовину. Через нестачу трудових ресурсів припинився обробіток землі на 1,5 млн га. Великобританія, хоч і перемогла у другій світовій війні фашистську Німеччину, зберегти могутню імперію вже не мала сил, розвалилася, що було природно, закономірно. Загальні витрати Великобританія на війну дорівнювали 25 млрд фст. Франція до 1939 p. була однією з найрозвиненіших держав світу. Спираючись на високий промисловий потенціал, сільське господарство, фінанси, уряд міг захистити країну від німецько-фашистських загарбників. Однак того не сталося. Замість мобілізації усіх людських і фінансово-матеріальних ресурсів на захист країни він самовпевнено надіявся на оборонну лінію Мажино. Не було налагоджено масового випуску бойових літаків, танків, гармат, інших видів озброєння. Ні президент, ні уряд, ні генеральний штаб французької армії не виробили стратегічного плану ведення війни. У результаті цього в червні 1940 p. Францію окупувала гітлерівська Німеччина.\nПонад 4 роки французькою економікою повністю розпоряджалися німецькі загарбники. У роки другої світової війни Франція втратила вбитими 1100 тис. чол., було знищено 2100 тис. будинків, пошкоджено 253 тис. ферм, 195,5 тис. промислових підприємств. Рівень промисловості в 1944 p. порівняно з довоєнним становив 38%. Виробництво продукції сільського господарства зменшилося в 2 рази. 600 тис. французів фашисти вивезли на каторжні роботи до Німеччини. Більшість шахт, електростанцій, суднобудівних заводів було зруйновано. Франція втратила весь торговий і військовий морський флот. Розпадалася французька колоніальна система. Національна валюта (франк) девальвувалася. Капіталовкладення за кордоном зменшилися в 10 разів. Війна завдала Франції великих збитків, що оцінювалися у 1440 млрд довоєнних франків.\nУ 1939 p. Німеччина виробляла в 2 рази більше стратегічних матеріалів, ніж Великобританія і Франція разом узяті. У виплавці алюмінію (194 тис. т) вона обійшла США і Канаду, зайнявши перше місце у світі. З 1933 по 1939 p. літакобудування зросло у 23 рази. На 1 липня 1939 p. машинний парк країни складався з 2 млн автомобілів. Напередодні другої світової війни (1939 p.) Німеччина у використанні природних ресурсів випередила Великобританію і Францію. На окупованих територіях європейських країн німецькі фашисти запровадили "новий порядок". До літа 1941 p. з цих країн було вивезено майна всього на суму 9 млрд ф. ст. 92 дивізії вермахту (німецька армія) були оснащені французькими автомобілями. Гітлерівці знищили майже 40 % національного багатства Польщі. Загинуло 6 млн мирних жителів. На її території було збудовано десятки таборів смерті, у яких замордовано 12 млн чол. з усієї Європи. Разом із завойованими державами Німеччина в 1941 p. видобула 403 млн т кам'яного вугілля, 7,5 млн т нафти, виплавила 31,8 млн т сталі. Від експлуатації господарств Франції, Бельгії, Голландії, Угорщини, Румунії, Болгарії, Словаччини німці отримали 120 млрд марок. Спад у воєнній фашистській промисловості настав уже в 1942 p. Держави антигітлерівської коаліції набагато випередили супротивника у виробництві різних видів озброєння. Якщо Німеччина в 1942 p. випустила 14,7 тис. літаків, 9,3 тис. танків, 12 тис. гармат, то лише в тодішньому СРСР було виготовлено 25,4 тис. літаків, 24,7 тис. танків, 34 тис. гармат.\n7 грудня 1941 p. Японія без оголошення війни напала на американську воєнно-морську базу Пірл-Харбор на Гавайських островах. Розпочалася чотирирічна американо-японська війна. Японія нарощувала воєнний потенціал. Стратегічна сировина надходила на воєнні заводи з Кореї, завойованих провінцій Китаю, країн Південно-Східної Азії. У 1941— 1942 pp. Японія, маючи значні запаси продовольства, паливно-енергетичних ресурсів, рідкісних металів, успішно вела війну з США. Японські війська захопили Індонезію, Нову Гвінею, Бірму, Таїланд, інші території в басейні Тихого океану. За роки війни Японія перетворилася на сильну індустріально-аграрну державу. Віддавши повну перевагу воєнним галузям, уряд занедбав легку промисловість. Так, виробництво тканин у 1941—1945 pp. скоротилося у 25 разів.У багаторічній війні японській торговий флот зазнавав дедалі більших втрат. Імпортувати сировину ставало дедалі тяжче. Господарство працювало з перебоями. Імпортувати сировину ставало дедалі тяжче. Господарство працювало з перебоями. Зростало напруження у промисловості, аграрному секторі, фінансах. Для того щоб врятувати економіку від розвалу, уряд запроваджував нескінченні воєнні податки, примусові поставки, контролював кредитні операції, позики, інвестиції, внутрішню торгівлю. Проте врятувати господарство від банкрутства було вже неможливо. Економіка мілітаризованої Японії зазнала краху у війні проти США та їхніх союзників. Після атомних бомбардувань Нагасакі і Хіросіми у серпні 1945 p. Японія склала зброю.\nЕще по теме 33.Друга світова війна (1939—1945 pp.):\nТЕМА IV. ЗОВНІШНЯ ПОЛІТИКА ПОЛЬСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ\nВ 1918-1945 рр.


Україна може проміняти "Турбоатом" на дешевий газ - Гроші - TCH.ua\nУкраїна може проміняти "Турбоатом" на дешевий газ\nУкраїна може проміняти "Турбоатом" на дешевий газ © УНІАН\nГроші 15 червня 2011, 12:11\nМосква може надати Києву нову знижку на газ в обмін на продаж стратегічних підприємств. При цьому газові контракти переглядатися не будуть.\nВ обмін на нову знижку на газ Росія може отримати контроль над харківським підприємством "Турбоатом", вважають експерти. На їх думку, Києву буде легше розплатитися з Москвою підприємствами, ніж приєднанням до Митного союзу.\n"Що дійсно готові гарантувати наразі росіянам українські парламентері, так це негласне політичне сприяння в отриманні контролю над стратегічними активами. Це, передусім, харківський завод атомного машинобудування "Турбоатом", в якому доля України складає 75% акцій", - вважають фахівці.\nПро те, що Росія зацікавлена у розвитку цього підприємства, нещодавно заявляв глава "Росатома" Сергій Кирієнко. За його словами, Росія готова створити на базі заводу спільне підприємство з російським "Атоменергомашем" для виробництва нового покоління турбін для атомної промисловості.\nВарто відзначити, що побудувати аналогічний завод з нуля, Росії знадобилося б не менше десяти років і мільярдні інвестиції. Тому 50% підприємства в обмін на газову знижку - це може бути неймовірно успішною угодою для російського атомпрому.\nПроблемним питанням для України залишається недовготривалість таких знижок, адже формулу розрахунку ціни на блакитне паливо ніхто відміняти не планує. А це означає, що воно дорожчатиме пропорційно зростанню цін на нафтопродукти.\nІнтерес Росії до українських стратегічних підприємств не обмежується "Турбоатомом". Москва проявляє зацікавленість і до "Зорі-Машпроекту", "Запорізького трансформатора" та "Мотор Січі". Контроль над ними може стати однією з умов зниження ціни на газ для Києва.\nНагадаємо, що наразі ціна на газ для України складає 295,6 долара за тисячу кубометрів. За даними українського Міненерго, прогнозована ціна на третій квартал складає з урахуванням знижки 350 доларів, на четвертий - 400 доларів і вище.\nЯк повідомлялося, прем'єр-міністр Микола Азаров запевняє, що в України немає потреби йти на поступки Росії в питанні перегляду ціни на газ. За його словами, те що прем'єр міністр Росії публічно визнав, що газовий контракт необхідно переглядати, свідчить про те, що країна ще має час щоб спокійно переглянути контракт.\nАзаров не піде на поступки в газових переговорах з Росією


Лісові пожежі в Каліфорнії знищують будинки в Малібу - з'явилося відео | Стайлер\nПожежі в Каліфорнії: в мережі показали відео масштабної вогняної стихії в Малібу\nНовость на русском → Вівторок 13 листопада 2018 21:52\nНещодавно нові пожежі виникли в південній частині Каліфорнії, охопивши 33 тис. гектарів і 1,8 тис. гектарів\nВідео: YouTube / ANDY PECKENPAUGH\nВ мережі опублікували відео масштабних пожеж, які охопили Каліфорнії (США) і вже забрали життя щонайменше 44 осіб. Стихія, яка знищує будинку в Малібу, показана в прямому ефірі на відеохостингу YouTube.\n"Стіна диму здіймається від пожеж в Каліфорнії. 42 людини загинули в трьох великих вогнищах", - передає ресурс Severe World Weather на сторінці Facebook.\nУ коментарях до відео користувачі соцмережі зазначають, що у пожеж - природна причина. До спалахів призвели вітри Санта-Ана, спекотна погода і низька вологість. У той же час відзначається, що вогнища могли стримати швидше, якщо б поліцейським і пожежним екіпажам дозволили входити в ці ліси й очищати всі мертві дерева та суччя.\nТакож був показаний інший ролик неймовірного стихійного лиха в Каліфорнії - розбурхане полум'я, яке роздмухується сильними вітрами Санта-Ана.\nМасштабні страшні кадри вогняної стихії в Каліфорнії в Малібу показано на ресурсі Elegant Residences.\nНещодавно нові пожежі виникли в південній частині Каліфорнії, охопивши 33 тис. гектарів і 1,8 тис. гектарів.\nСкрін: YouTube / ANDY PECKENPAUGH\nЗазначимо, що з-за пожеж в Каліфорнії постраждали будинку, а також відомих представників шоу-бізнесу. Про це нещодавно розповів популярний кіноактор Джерард Батлер, відома співачка Шер, зірка реаліті-шоу Кім Кардашьян та інші знаменитості.\nРаніше повідомлялося, що у зв'язку з пожежами в Каліфорнії президент США Дональд Трамп оголосив режим стихійного лиха. Нагадаємо також, режим надзвичайної ситуації у штаті Каліфорнія через жахливих лісових пожеж був оголошений в кінці липня.\nНовини України Події пожежа Калифорния Сполучені Штати Америки стихийное бедствие


Кіцманські поліцейські вилучили у місцевого жителя боєприпаси - Українська газета Час\nКіцманські поліцейські вилучили у місцевого жителя боєприпаси\nЗа зберігання вибухонебезпечних предметів порушнику загрожує кримінальна відповідальність. Про це повідомляє Відділ комунікації поліції Чернівецької області.\n14 травня в одному із будинків міста Кіцмань поліцейські вилучили корпус від протитанкової гранати РКГ-3 та артилерійский снаряд 30 калібру.\nВ ході проведення перевірки правоохоронці встановили, що знайдені вибухонебезпечні предмети належать одному із мешканців вказаного будинку. У помешканні якого поліцейські виявили та вилучили ударно-спусковий механізм до протитанкової гранати РКГ-3 та два набої калібру 5.45 міліметрів.\nПравоохоронцям порушник пояснив, що вибухонебезпечні предмети він привіз із зони проведення операції об’єднаних сил, що на сході України та зберігав для власної колекції.\nСлідчі внесли відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 263 (Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами) Кримінального кодексу України.\nВ ході проведення досудового розслідування слідчі звернулися до суду з клопотанням про призначення відповідних експертиз. Тривають слідчі дії.\nОперативники по гарячих слідах спіймали у Чернівцях кишенькаря\n«Литвин запізнився з розпуском парламенту на два роки», – Арсеній Яценюк\nПремєр Великобританії Боріс Джонсон стримав слово.


Під Лисичанськом кілька годин триває бій: підірвано міст, сепаратисти думають про «воєнний стан» | Новини\nПід Лисичанськом кілька годин триває бій: підірвано міст, сепаратисти думають про «воєнний стан»\n11:15, 22 травня 2014 р.\nУ Луганській області вже 4 години відбуваються зіткнення між бійцями Національної гвардії України і "Армією південного сходу".\nПро це повідомила начальник відділу зв'язків з громадськістю УМВС в області Тетяна Погукай.\nЗа її словами, бій йде в районі міст Рубіжне та Лисичанськ. Є інформація про 4 поранених. За словами Погукай, вони вже доставлені до лікарні.\nТакож вона повідомила, що в ході зіткнення був підірваний міст через р.Сіверський Донець.\nУ Лисичанську з самого ранку звучить сирена. Лисичанський міськвиконком звернувся до жителів з проханням не піддаватися паніці і по можливості залишатися у своїх будинках. У штабі так званої Об'єднаної армії південного сходу повідомили, що в Рубіжному постраждали більше 10 чоловік, пише gazeta.ua.\n"У Лисичанську невідомі підірвали міст, а потім стали розстрілювати автобуси і мирне населення", - заявив представник штабу.\nВін зазначив, що "інформації про загиблих поки немає". "Поки нічого не відомо про загиблих і постраждалих в Лисичанську. Але люди кидають будинки і біжать на південь ЛНР", - додав співрозмовник.\nКрім того, лідер Народного фронту Луганській області Олексій Чміленко повідомив, що в результаті зіткнення біля станції Луганська серед "ополченців" постраждалих немає, поранення отримали кілька українських силовиків.\nКрім того, за даними Чміленка, колона бронетехніки українських силовиків рухалася в напрямку міста Лисичанськ.\n"Не виключаю, що противник спробує взяти під контроль якомога більші території Луганщини напередодні виборів, для цього використовуватимуться силові методи. Робиться це для того, щоб все-таки хоча б на кількох ділянках провести день голосування", - сказав Чміленко.\nВодночас, так звана Республіканська рада самопроголошеної Луганській народної республіки можливо буде просити про введення миротворчих сил. Про це заявив керівник прес-служби "ЛНР" Володимир Іногородскіх в четвер.\n"Сьогодні закінчується термін ультиматуму Республіканської ради до київської влади про виведення збройних військ України з території ЛНР", - сказав він.\nЗа його словами, термін ультиматуму закінчується в четвер о 15:00.\nКерівник прес-служби відзначив, що, оскільки війська не виведені і почалися військові дії, Республіканська рада і голова "ЛНР" Валерій Болотов можуть звернутися з проханням про введення на територію ЛНР миротворчих сил.\n"Можливо, в ЛНР буде введено військовий стан", - додав він.\nПід Лисичанськом триває бій


Зразок договору купівлі прлодажу земельної ділянки (Сентябрь 2018) - eoxs.yftd.tutorialinto.racing\nЗразок договору купівлі-продажу земельної ділянки 2012 eoxs.yftd.tutorialinto.racing\n8 лют. 2016. Таким чином, на основі документу про купівлю-продаж, дарування. за кадастровим номером земельної ділянки – проводите оплату онлайн та. договором купівлі-продажу або дарування, який має власник, а також. можуть похизуватися паспортами нового зразка – це пластикові ID-картки. 19 квіт. 2011. Наприклад, якщо договір про купівлю-продаж житлового будинку не. мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. на земельну ділянку; про купівлю-продаж земельних ділянок, про. 21 січ. 2015. Закріплюючи заборону купівлі-продажу абоза допомогою іншого способу«відчуження земельних. 2) договір оренди земельної ділянки.\n19 квіт. 2011. Наприклад, якщо договір про купівлю-продаж житлового будинку не. мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. на земельну ділянку; про купівлю-продаж земельних ділянок, про. 21 січ. 2015. Закріплюючи заборону купівлі-продажу абоза допомогою іншого способу«відчуження земельних. 2) договір оренди земельної ділянки. Договір купівлі-продажу майнового права, права вимоги, а також купівлі-. Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу. нерухомого майна укладається Зразок договору купівлі-продажу об'єкта. 4 Образец предварительного договора купли-продажи земли. 5 Образец договора комиссии на. Договiр купiвлi-продажу земельної дiлянки. Договiр. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може. є договір між власником земельної ділянки та майбутнім забудовником, а також заповіт. власника перед іншими особами на купівлю права користування нею. плату за таке відчуження, як це передбачено в разі продажу емфітевзису. Розробка проекту відведення земельної ділянки у власність або оренду, зміна. Договір купівлі-продажу нерухомого майна або інші правовстановлюючі документи (завірені нотаріально). 4) Зразки заяв та шаблони документів. Оцінка для дарування, купівлі продажі квартир, будинків, іншої. Оцінка земельної ділянки у межах Києва та Київської області для дарування. Оцінка. А нотариус не оформит такой договор, если увидит, что земля паевая. Но он это. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного Справа в тому щонемає взагалі зразка, навіть жилового будинку а дуже. Згода на продаж цієї [B][U]земельної ділянки [/U][/B]посвідчена. Зразок попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку. Гхм, а учитывая его любовь к Айе можно еще и не до такого додуматься:susp: 2. Договір купівлі-продажу акцій. Договір купівлі-продажу житлового будинку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки. Договір купівлі-продажу іноземної. Та реєстрація права власності, на земельні ділянки, квартири, будинки. Дані документи необхідні для оформлення договорів купівлі продажу. 21 вер. 2017. Крім витягу про земельну ділянку для оформлення права на спадщину, що. Зразок позовної заяви про визнання права власності на. Реальні витрати при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Земельные споры (раздел, определение порядка пользования земельным участком, приватизация/устранение препятствования соседей в приватизации земли, согласовании меж). Зразок заяви можете подивитись тут. Ми уклали договір купівлі - продажу та нотаріально його завірили. Реєстрація права на квартиру, будинок, гараж, земельну ділянку, яка вже. Послуги нотаріуса щодо посвідчення договорів купівлі продажі нерухомості. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення. Зразки договорів купівлі-продажу. купівлі-продажу квартири; договір купівлі-продажу земельної ділянки; договір купівлі-продажу.\nЗразок договору купівлі прлодажу земельної ділянки


У Івано-Франківську піцу дитині подали разом із спеченим тарганом(фото) – INTERMARIUM\nYou are here: Home / Події / У Івано-Франківську піцу дитині подали разом із спеченим тарганом(фото)\nПісля того, як дівчинка з’їла половину піци, мама згорнула решту коржа і виявила на його нижній частині таргана. Обурені відвідувачі сфотографували комаху, взяли чек і зробили відповідний запис у Книзі скарг і пропозицій. А також заявили, що хочуть поскаржитися особисто власнику, однак адміністраторка переконувала, що він зараз в іншому кінці України і не відповідає на дзвінки. Зате змогли по телефону поговорити з директоркою. Вона вибачалася, пропонувала вечерю за рахунок закладу або пляшку вина. Богдан Байляк відмовився, наполегливо вимагав, аби піцерію зачинили і провели дезінсекцію, на що отримав негативну відповідь.\nФото: «Галицький кореспондент».


Зазирнути до Вільнюса: миттєві враження від столиці Литви – Думки в голос\nВже майже два тижні минуло з того часу, як доля на кілька годин закинула мене до столиці Литви. Це був мій перший контакт з Вільнюсом, Литвою і взагалі Прибалтикою. Ще по дорозі в Київ я написав на Facebook’у, що розчарований столицею Литви, точніше, що реальність Вільнюса виявилась не такою, як мої яскраві уявлення про нього.\nСприйняття міста завжди залежить від багатьох чинників: погоди, компанії, настрою, зрештою внутрішніх переживань і клопотів. Сьогодні, коли враження трошки поукладались, можу сказати, що наші з Вільнюсом стосунки не склалися через мене, а не через нього. По-перше, часу у нас було вкрай мало, години 4-5 при тому, що постійно тяжіла думка про те, що треба не загубити точку, де були залишені валізи і потім у геть не знайомому місті знайти автовокзал і не запізнитись. А по-друге, дещо сумбурна біганина центром міста, якої не уникнути, коли хтось, хто знає місто більш-менш добре, намагається в умовах вкрай обмеженого часу показати все найкраще новачкам. Ми швиденько пробігли біля православного храму і «русской улицы» (чого де де, а у Вільнюсі не очікували вже ніяк), неоготичного з червоної цегли собору св. Анни (здається), вбігли на замкову гору до вежі Гедимінаса (Gedimino pilies bokštas), аби подивитись на насправді варту панораму Вільнюса, причому, на мій погляд, панорама, як старого, так і нового міста вартує того, аби дертись на гору (сам замок, як і Львові цікавий мало); кафедральний собор і галопом через все старе місто, ратушу і університет до гострої брами. Все це нагадало мені мій перший досвід відвідання Лувру, коли треба побачити все, і хоча раціонально розумієш, що це не можливо, але наполегливо стараєшся виконати і зрештою, окрім втоми в ногах, отримуєш кашу у враженнях.\nПанорама з замкової гори\nПанорама старого міста з тої самої замкової гори\nОтже спробую розібратись чому мої враження від Вільнюса були змазані\nПерш за все це, вочевидь, радянський міф Прибалтики. Починаючи з дитинства, нам доводилось звідусіль чути, що Прибалтика для наших батьків була майже закордоном ну хіба що не така недосяжна. Прибалтійські товари були ціннішими, більш якісними, повітря більш вільним, тай загальна атмосфера, то майже дух омріяної Європи. Якщо в Союзі знімали кіно про стару Європу, то прибалтійським містам міг скласти конкуренцію хіба що Львів, тому навколишній антураж теж вирізняв республіки над Балтикою з-поміж братніх, соціалістичних народів.\nПотім країнам Балтії вдалося швидше пройти шлях посткомуністичних трансформацій. І я думаю, що це об’єктивний процес, бо 40 років радянської влади у Вільнюсі, це майже вдвічі менше, ніж 70 – у Києві, а відповідно і спотворення національної самобутності і ментальності на користь примарного homo soveticus були куди менш руйнівними. Прибалтика завжди була для нас тим, чим нам самим хотілося бути завтра, а отже повстав такий собі міф про майже ідеальну землю (принаймні у мене).\nЗазвичай, такі фокуси свідомості призводять до болючого удару реальності. У мене так було із занадто романтизованим і розрекламованим у класичній і сучасній літературі Парижем, уявлення про який виявилися більш позитивними, ніж реальне місто на Сені. Я люблю Париж, заперечувати, що це чудове, красиве і неймовірно цікаве місто, на мій погляд, – ознака неприхованого снобізму, проте він явно не належить до моїх улюбленців. Отже, перше враження від Вільнюсу – щось з цієї історії.\nВтім минають дні і тижні і я починаю знаходити більш-менш об’єктивні причини такого сприйняття Литви. Насамперед, це, як майже завжди, – гроші. Ми їхали до Вільнюса зі Сувалок, що у північно-східній Польщі. У Польщі – це один з найбідніших регіонів країни, депресивний, але навіть на фоні Підляського воєводства Литва виглядає країною, куди, чи то брюсельські фонди доходять важче, чи то використовуються менш ефективно. У будь-якому разі, сьогодні навіть найбідніші регіони Польщі виглядають цікавіше за західну і південну Литву. Втім, може це черговий комплемент останнім 20 рокам розвитку Польщі? При тому, що ціни у Литві суттєво вищі, ніж в Польщі, і тим більше в Україні. Литовці вже давно забули ті золоті часи, коли поляки на вихідні їхали по дешеві литовські товари до прикордонних супермаркетів, тепер, все навпаки.\nВ’їжджаючи до Вільнюса, ви можете його сплутати з Житомиром або Вінницею: радянська забудова, яка майже не відрізняється від середньої руки обласного центру в Україні (підкреслюю, що це вражання з вікна автобуса). При всьому тому на околицях Вільнюса кидається у вічі майже повна відсутність новобудов (може просто не трапились на очі), що відрізняє Вільнюс не тільки від Києва, але й від Харкова та Дніпра. І якщо, на околицях Варшави або у тій же Познані ми зустрічаємо новобудови, хоча й не такі багатоповерхові, то у Вільнюсі ані на в’їзді, ані на виїзді нічого подібного зауважити не вдалося, через що складається вражання певної стагнації міста. І хоча раціонально розумієш, що столиця нехай і невеликої європейської держави не може не рости і не розвиватись, враження складається саме таке.\nЩе один фактор, який кидається у вічі – це сміття. Вільнюс виявився достатньо брудним містом. Може то початок осені з його сірістю і опаленим за літні місяці листям справило таке враження, але столиця Литви цілком неочікувано справляє враження міста засміченого. Можливо обшарпані фасади будинків, які тепер у тій же Польщі треба ретельно шукати (якщо ви не в Лодзі), а у Вільнюсі зустрічаються доволі часто додають враження недоглянутості і неохайності литовської столиці.\nІ ще один аргумент, який зіграв точно не на користь Вільнюса – це тролейбуси. З одного боку, колись один мій професор сказав, що тролейбус – це православний вид транспорту, себто транспорт характерний для православної ментальності. А оскільки православні країни – це об’єктивно найбідніші країни в Європі (шукайте пояснень у Макса Вебера), то і наявність тролейбуса у місті стереотипово в моїй голові одразу додає йому мінусів більше, ніж плюсів. Дарма, що пізніше я довідався, що тролейбус є у Неаполі, і на відміну від інших польський міст, прижився у Любліні – для мене це виключення, а за Єгором Федоровичем Геґлем якщо факти не пасують до теорії, тим гірше для фактів. Отже, тролейбус в місті нічого хорошого про місто не говорить, принаймні для мене. (Є в цьому тверджені доля жарту, але лише доля). А вільнюські тролейбуси до того ж виглядають куди гірше сучасних київських жовтих франтів. Коротше кажучи, тролейбуси – це цивілізаційний маркер, наявність якого прирікає місто на щонайменше, куди менші шанси на успішність.\nІ, мабуть, останній з мінусів Вільнюса – організаційний. Я розумію, що той факт, що я поперся у Вільнюс без євро, а з долларом – це мій промах, але я не побачив майже жодного обмінника в центрі Вільнюса. Дякувати Богу, що з попередніх поїздок лишилися дрібні монети, який вистачило на обід і магніт, а так би міг і витратити більше. Дивишся, місцеві підприємці би трохи виграли, а дружина би мала якусь бурштинову штуку. Дрібниця? Так, але все вирішують дрібниці.\nЗрештою всі ці спостереження не відміняють моєї інтуїтивної прихильності як до міста, так і до Литви в цілому, і скоріше лише розпалюють інтерес до міста. Тим більше, що не зважаючи на радянське обрамлення Вільнюс очевидно має цікаву і багатошарову історію. Тут переплелись долі щонайменше литовців, поляків, євреїв і білорусів, а беручи до уваги, що «литовський шатер» довгий час був надійним адміністративно-політичним дахом і для нашої культури, то й значно більшої кількості народів. Вільнюс – надзвичайно цікавий культурний текст, тлумачення якого, надзвичайно залежно від культурної (національної) приналежності герменевта. Я думаю, що надзвичайно цікаво цікаво відбути почергово екскурсії історичною частиною міста з литовцями, поляками, білорусами, росіянами а потім співставити нарації.\nВільнюс має й свій естетичний силует, наш поляк-імпровізований гід біля самого підніжжя вежі Гедимінаса, серед руїн середньовічного замку, де свого часу вирішувались долі цієї частини матінки Європи, сказав, що Вільнюс називають містом тисячі храмів (а може сотні і то я прибрехав?). У будь-якому разі вид, що відкривається з пагорбу, наочно ілюструє художню тезу, бані храмів височіють над дахами віленських будинків. До речі пагорб с замком і вежею дуже нагадують львівський Високий замок, чимось нагадують, лишаючи за собою самобутність. Але історичність Вільнюса для мене – це не тільки середньовічна чи ранньомодерна історія, для мене Вільнюс – це і драматична історія кінця ХХ сторіччя і не дарма з замкового пагорбу видно й не менш знамениту тепер телевежу. До речі, зовсім не багато міст Європи можуть похвалитись великою історією середньовічно-ранньомодерною і водночас сучасною, серед провінційних за мірками всієї європейської історії міст ніхто і не спадає на думку, лише великі Лондон, Париж чи Прага. До слова про сучасність. У Вільнюсі є своя частина зі скляними вежами, невеличка, немов острівець, але вона зовсім не конфліктує зі старовиною, перебуваючи у безпосередній майже близькості. Таке безконфліктне поєднання вдається далеко не кожному місту, еге ж, Києве? З певної перспективи цей «вільнюський Дефанс» мені чимось нагадує центр Варшави.\nДо Вільнюса треба підходити ретельніше, з різних боків, йому є що показати і що відкрити, можливо цим він нагадує Варшаву, яка не багатьом подобається з першого погляду, але розкривається втаємниченим, тим, хто взяв на себе труд зануритись в історію міста, аби познайомитись ближче з його духом. Є міста, які можна пізнавати екстенсивно, а є ті, що підлягають винятково інтенсивному прочитанню.\nНу і, звичайно, гастрономія, без якої портрет і навіть шкіц нашвидкоруч міста не може бути завершеним. Знаючи, що буду у Вільнюсі, навів поверхові довідки і від литовської кухні не очікував багато – цепеліни і медовуху. Цепеліни виявились смачними, але не надзвичайними, натомість ресторація у строму місті, пропонувала доволі широкий вибір національної кухні, такої близької (без усіляких там середземноморських томатів і базиліків) калорійної, чоловічої і багатообіцяючої.\nОтже, сьогодні, по кілька тижнях після Вільнюса я охарактеризував би свої враження не розчаруванням, скоріше інтригою, хоча чи могло бути інакше після майже миттєвого знайомства з настільки історично і культурно багатим містом. Треба буде повернутись на береги Нярісу.\nГостра брама (Aušros Vartai)\nP.S.: Ну і мова, з литовською мовою теж мав перший контакт. Я як людина трошки схиблена що стосується мов не міг не звернути увагу на мову. В ній є щось знайоме, ледь вловиме і в той же час вона геть інша і ні на що не схожа. Люди кажуть, що структура мови доволі архаїчна, а відтак досить складна. У мене є мрія, що коли я, дасть Бог, опаную ще пару-трійку «корисних» мов (сюди я відношу німецьку, іспанську може італійську), то на старості літ хочу зайнятись чимось «искусство ради искусства», тобто вивчити мову не для чогось, а просто заради процесу. Тут кандидатами є угорська, ісландська, грузинська або баскська і от тепер список кандидатів поповнила і литовська.\nP.P.S.: І ще одне мовно-ментальне спостереження радше за собою у Вільнюсі, ніж за самим Вільнюсом. Кожного разу, коли намагався говорити до місцевих російською, то мав відчуття, що я їх ображаю чимось, при чому це моє внутрішнє відчуття, вони жодного натяку не давали на то. І відчуття це було настільки сильним, що довелося включати свою «так собі англійську» для спілкування з місцевими. Може це мої стереотипи? Треба сказати, що у центрі Вільнюса дуже багато польської та несподівано для мене багато російської і от думай тепер: туристи це чи я мав геть неправильне уявлення про мовне питання у литовській столиці.\nОпубліковано Вересень 27, 2016 Листопад 23, 2016 Автор tarasukrКатегорії Подорожі\nНазад Попередній запис: Як з Тернополя на Київ возять, коли дуже хочеться додому або Обережно: старий, недобрий українській сервіс\nНаступн. Наступний запис: Міни інформаційної війни: про міністра Ніщука, слововжиток і культурну пам’ять або слово на захист міністра