Багато хто мріє про визнання, але зовсім не уявляють, якою ціною дістається справжня слава. Для того щоб краще зрозуміти всю суть життя знаменитостей, потрібно дізнатися деталі, зануритися в їхній світ, відчути і пережити такі ж емоції. Сьогодні ми познайомимося з видатним комічним актором, дізнаємося, що приховує біографія Леоніда Куравлева, згадаємо цікаві випадки з життя і ввійшли в історію крилаті фрази його персонажів.\nНеможливо скласти повної картини про людину, не знаючи деталей його найперших років життя. Народився актор у 1936 році, 8 жовтня. З життя маленького Льоні батько пішов досить рано. За життя він займався слюсарними роботами і працював на великому заводі авіації. Виховувався актор під наглядом своєї самотньої матері. Валентина Дмитрівна була звичайним перукарем, мала незакінчена вища. З волі долі або випадку в сорок першому році їй висувається звинувачення, проходить суд, і мати актора визнають винною.\nВідео: Цькування Юлії Пересільд акторами за роль Гурченко\nВ покарання її висилають в Мурманську область. Не відразу, а через кілька років у неї з`являється можливість забрати сина.\nПриродно, що після тривалої розлуки зустріч з матір`ю для Леоніда була справжнім подарунком. Нове життя в невеликому селищі стала яскравим і незабутнім періодом, часом, коли можна було бути просто щасливим.\nПісля повернення до столиці все складалося кілька сумніше. Матері Леоніда доводилося важко працювати, щоб хоч якось вижити.\nНавчання у хлопця не надто йшла, особливо подобались були такі науки, як математика і фізика. У роки навчання вперше біографія Леоніда Куравлева, артиста Радянського Союзу і Росії, стає пов`язана з виступами. У старших класах йому вдається отримати роль в шкільній постановці.\nПерші роки в інституті\nЗакінчивши в п`ятдесят третьому році школу, хлопець встав перед питанням про те, куди вступати. Практично всі вузи в списку вступних іспитів мали предмети, пов`язані з точними науками, які так не любив майбутній митець. Одного разу його двоюрідна сестра запропонувала спробувати братові свої сили у Всесоюзному державному інституті кіно. Там не були потрібні знання складних для Леоніда предметів. Єдине, чого не врахував хлопець, - це величезного конкурсу.\nЙого прагнення вступити в подібний навчальний заклад рідні не сприйняли серйозно, вони вважали, що це звичайне тимчасове бажання, яке пройде. Як це часто трапляється, з першої спроби Леонід провалив конкурс.\nАле він не наважився пробувати себе в інших ролях і, щоб не втрачати час, влаштувався працювати. І тільки через два роки йому все-таки вдалося переконати приймальну комісію в своїх здібностях.\nТепер біографія Леоніда Куравлева була тісно пов`язана з акторською майстерністю. Перші роки в інституті були дуже складними. Курирував навчання відомий Борис Володимирович Бібіков, який ніколи не бачив в хлопця будь-яких творчих задатків.\nДивом відучившись два роки, Леонід почав змінюватися. Він поборов свою природну скутість і почав проявляти сильні сторони характеру. Першим успіхом актора можна назвати роль в драмі Ібсена. Тоді його вперше помітили з числа десятків студентів. Працюючи над своїм дипломним проектом, Тарковський і Гордон (навчалися на режисерів) підбирали молодих акторів. І ось Леонід отримав першу роль в короткометражному фільмі «Сьогодні звільнення не буде». Далі були зйомки у випускника Шукшина в стрічці «З Лебединого повідомляють».\nОднією з перших робіт актора була роль в історичній постановці «Мічман Панін», яку знімав Швейцер.\nТак, непомітно, але рішуче актор Леонід Куравльов, біографія якого починалася досить складно, увійшов в світ радянського кінематографа.\nГоловна роль, зіграна у фільмі Василя Шукшина «Живе такий хлопець», зробила Куравлева знаменитим. Сценарій фільму був написаний саме під нього, але думка авторитетного радянського режисера Сергія Герасимова про Леоніда було негативним. Він не бачив його в ролі головного персонажа. Шукшин наполіг на своїй думці, показав, що вірить в молодого актора, і тим самим зародив в серці Куравлева повагу і щиру любов до своєї персони.\nЗ кожною новою роллю Леонід все більше завойовував визнання глядачів. Однією з яскравих робіт того періоду можна вважати перший радянський фільм жахів «Вій», потім роль в екранізації «Золотого теляти».\nСтрімко біографія Леоніда Куравлева стала поповнюватися новими роботами, кожна з яких була оцінена по достоїнству.\nСтудент акторського відділення, здавалося б, з досить посередніми здібностями зміг стати одним з кращих. Загальна кількість ролей - більше двох сотень. Кожен образ, який відображав Куравльов, виходив яскравим, незабутнім. Він був простачка-слюсарем, досвідченим шахраєм і навіть фашистом. І кожен раз доводив свою майстерність.\nКрім цього, Куравльов Леонід В`ячеславович, біографія якого складається з стількох яскравих епізодів, працював і над озвучуванням персонажів мультиплікації.\nПерераховувати всі фільми, в яких знімався актор, можна дуже довго. Це і «Місце зустрічі змінити не можна», і «Маленькі трагедії». Дуже популярним свого часу був фільм «Шукайте жінку», де зібралися воістину професіонали своєї справи.\nБіографія Леоніда Куравлева, як і будь-якого простого людини, наповнена всілякими моментами. Деякі історії дійсно забавні і цікаві.\nНаприклад, після роботи у фільмі Шукшина «Живе такий хлопець» Куравльов зустрівся з Василем Макаровичем і, природно, поцікавився, як йдуть справи з кінострічкою. На що отримав таку відповідь: «Нічого. Комусь сподобалося, хтось зробив зауваження. А один чоловік навіть сказав, як добре я використовував твій недолік у вигляді заїкання ». Друзі розсміялися, адже саме Василь Шукшин попросив актора наділити персонажа подібної деталлю.\nВідео: «Леонід Куравльов. Це я вдало зайшов! »Документальний фільм\nЖиття поза знімальним майданчиком\nМожна з упевненістю сказати, що в сімейному житті був щасливий Леонід Куравльов. Біографія, дружина, сім`я актора завжди цікавили його шанувальників. Дружина прожила з ним більше половини століття, а це, погодьтеся, чималий термін. Познайомилися один з одним вони ще в молодості, коли Леоніду було всього шістнадцять років, на одному з крижаних ковзанок.\nЗгодом Ніна Василівна подарувала чоловікові двох дітей. Першою народилася дочка Катерина, яка успадкувала любов батька до театральній майстерності і поступила в Щукінське училище.\nСин Василь, який, до слова, був названий на честь Шукшина, здобув фах в автодорожньому інституті Москви. Зараз у Леоніда троє онуків.\nЄдине, що затьмарює життя видатного актора - це втрата дружини, яка померла в 2012 році.\nРолі, зіграні актором, відрізняються особливою виразністю, їх неможливо забути. Фрази, сказані актором в кіно, до сих пір викликають посмішки і ніжні спогади.\nВідео: Врятувати її життя. Найголовніша роль Олександра Домогарова. від 18.05.15\n"Громадяни, зберігайте гроші в Ощадної касі, якщо, звичайно, вони у вас є".\n"Двометровий крокодил з посмішкою Мони Лізи".\n"Козел ти, а не дама!"\n"Приберіть, кажу, психічну, а то одружитися перестану!"\nВоістину цікавий і інтригуючий персонаж - Леонід Куравльов. Біографія, особисте життя актора, описані вище, - це приклад боротьби, сили і витримки. Наполегливість, доброта і порядність допомогли простому хлопцеві здійснити мрію і довести мільйонам свою геніальність.\nРоб шнайдер (rob schneider) - біографія і фільмографія актора. Кращі комедії з його участю\nОлександр пашков: біографія і фільмографія актора\nДжейсон стетхем: біографія і цікаві факти з життя\nАктор олександр скотников (ратніков): фільмографія, біографія, особисте життя\nМихайло вовків - актор радянського і російського кіно. Актор михайло вовків: біографія\nРолі і біографія олександра головіна. Особисте життя актора\nВладислав дьомін - біографія, фільмографія та особисте життя (фото)\nДейн ДеХаан - біографія і особисте життя\nДжейда дювенджі - зірка екрану з туреччини\nБрюс чи біографія смерть\nlinguage.ru » Різне » Біографія леоніда куравлева: фільмографія, ролі, особисте життя


"Історія Русів" головні герої » VCHYS.COM.UA - Навчання Онлайн\nВЧУСЬ.КОМ.ЮА » Твір з української літератури » Твір з української літератури для 9 класу » "Історія Русів" головні герої\n"Історія Русів" головні герої\nГоловні герої «Історії Русів» — Б. Хмельницький, І. Полуботок, І. Мазепа — ватажки козацької доби нашої історії.\nХарактеристика героїв “Історія Русів”\n“Історія Русів” характеристика Мазепи\n«Мазепа мав шкідливий задум, спонуканий власною його злобою і помстою, а ніяк не національними інтересами».\nУ праці не згадані чутки й легенди про амурні пригоди Мазепи, натомість акцентовано на тих рисах характеру гетьмана, за які його цінували в інших країнах і серед запорожців, – на хоробрості, мудрості, військовому таланті. При цьому автор посилається на європейські авторитети, зокрема на славнозвісного французького філософа й письменника Вольтера, котрий захоплено відгукувався про гетьмана. Водночас Мазепа -людина складна й суперечлива.\nОбраз Мазепи в «Історії русів» зображено в динаміці. Найдокладніше гетьман змальований у його найвеличнішу годину (проголошення прокламації) і в найтрагічнішу: «…Мазепа того ж таки року, вересня, 6 дня з туги помер, перебуваючи останні свої дні великим утішителем королеві шведському, що поважав його за незвичайний розум і здорові міркування про великодушність у нещастях». Героєм в очах автора робить Мазепу його лицарська саможертовна спроба відновити, збудувати самостійну Україну.\n“Історія Русів” характеристика Хмельницького\nАвтор переконує, що у своїх діях Хмельницький керувався не особистими інтересами (як закидали гетьманові опоненти), а патріотичними, гуманними цілями. Він став до бою, щоб зупинити творені народові українському «од польських військ та начальників нестерпні переслідування, насильства та надмірне його уярмлення, руйнацію».\n«Він, маючи видатний розум, був досить добродушний і справедливий, у справах національних абсолютний досконалий політик, а у війні безстрашний і винахідливий вождь. Хоробрість його рівна була з байдужістю. Перемоги не робили його марнославним, а від невдач зовсім не втрачав він бадьорості. Терпіння його і в найтяжчих трудах і подвигах ніколи не зраджувало його. Голод і спрагу, холод і спеку зносив він з цілковитим спокоєм. Вітчизну свою і народ так любив, що спочинком своїм, здоров’ям і самим життям завжди жертвував без най- меншого нарікання. Словом, був неперевершений у народі верховний начальник, а в війську досконалий вождь»\nПетро І у “Історії Русів” – лютий кат України\nІдейний центр твору — промова гетьмана Павла Полуботка, звернена до лютого ката України Петра І: «Замість вдячності й відплати, повертають нас у негідне рабство, велять платити данини великі і невиносимі, заставляють рити лінії й і піали, висушувати непрохідні болота та загачувати їх тілами наших козаків. Погнати народи в рабство є ділом азійського тирана, нехристиянського монарха. Знаю, що нас чекають кайдани й понура в’язниця, де заморять нас голодом по московському звичаю. Та поки я ще живий, говорю тобі правду, царю, що ти даси відповідь… перед всемогучим Богом-за погибель нашу та всього народу». У книзі знайшло також відображення єднання України з Литвою, Польщею, Росією, дається пояснення того, що це домовленості рівних сторін, які не поступаються одна одній у жодній сфері тодішнього життя.\nТакож героями “Історії Русів” є Наливайко та Дорошенко, чужинці – Густав Адольф, Карл ХІІ.


Місячник добровільної здачі зброї в дії – Терен\nМісячник добровільної здачі зброї в дії\nзброя, поліція, Степан Джинджиристий, Терен, Тернопільщина\nКві 03, 2019, 10:38\nЗ метою протидії незаконному розповсюдженню зброї, боєприпасів та вибухових матеріалів на території Тернопільщини стартував місячник добровільної здачі. Він триватиме з 1 по 30 квітня. Основне завдання заходу – це протидія незаконному розповсюдженню зброї та вибухових матеріалів, а також профілактика злочинів, пов’язаних з їх використанням.\n– Зберігання зброї без дозвільних документів – це кримінальне правопорушення, яке тягне за собою покарання, відповідно до ст. 263 (Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами) Кримінального кодексу України, – нагадує Степан Джинджиристий, начальник сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи УПД ГУНП в області.\nПроте під час місячника звільнятимуться від кримінальної відповідальності особи, які добровільно здали органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої у вказані терміни. Таким чином при добровільній здачі незареєстрованої зброї власник звільняється від відповідальності та отримує можливість її законно зареєструвати на себе або на своїх родичів, пише Досьє 102.\nЗдати зброю чи боєприпаси можна до найближчого відділу чи відділення поліції. Для отримання більш детальної інформації просимо звертатися до головного управління Національної поліції України в Тернопільській області або дільничних інспекторів поліції в місцях вашого проживання або тимчасового перебування.\nПравоохоронці звертаються до громадян та нагадують, що незареєстрована зброя – це не тільки порушення закону, а й причина нещасних випадків, які почастішали й трапляються як з дорослими громадянами, так і з неповнолітніми.


Газ у Дубове провели за… австралійський спадок?\nСяня з дочкою в Австралії\nЦю неймовірну і трагічну сімейну історію жителів села Дубове Ковельського району мені розповіла 79-річна Тамара Безека з Луцька. Оскільки вона теж походить з тієї родини, знає все мало не з перших вуст. А героїв її вже давно немає на цьому світі…\nОзвалася дочка через десять літ\nСяня Безека була двоюрідною сестричкою Тамари Несторівни. Вийшла заміж, однак не встигла, певно, і медовий місяць відбути зі своїм чоловіком Сержем (так у родині називали зятя Сергія), як його запроторили до тюрми. За переказаний комусь анекдот! Йому просто чудом вдалося вибратися звідти живим. Але відтоді у молодих людей з’явилися вагомі причини не любити радянську владу. А тут війна, німецька окупація – і новостворена сім’я, недовго думаючи, вирішила шукати кращої долі. Разом з ними вирушив і їхній свояк Федось Мишковець. Його дружина Марія з двома малими дітьми побоялася невідомості, тож залишилася чекати біля батьків.\nВони благополучно дісталися німецького міста Штутгарт, про що повідомили родині. Остання звістка від них була вже наприкінці війни. Якимсь чином Сяня дізналася, що два її дядьки із сім’ями вивезені на примусові роботи у Західну Німеччину, і почала їх шукати. Однак зустрітися їм тоді так і не вдалося.\n...Сяня, Серж і Федось обізвалися лише через довгих десять років. Аж з далекої Австралії. Батьки, рідня не могли отямитися від щастя: «Живі!» У листі Сяня писала, що живуть в Аделаїді, мають двох дітей, розвивають свою справу – швейний цех. Описуючи побут, не приховувала своєї радості від того, що вони покинули ту страшну систему і живуть тепер як нормальні люди. Звісно ж, спецслужби прочитали лист, і якби не посада та репутація Сяніного батька Мойсея, на той час головного інженера залізничного депо у Ковелі, невідомо, чим би це все закінчилося. У КДБ йому порадили негайно відписати дочці, щоб перестала хвалити капіталістичний світ. Інакше, мовляв, не пошкодують ні його, ні сім’ю…\nВони так і не зустрілися. Усе життя минуло в листах. Сяня допомагала рідні: пересилала посилки з одягом, який тут можна було продати. Тамара Несторівна зізнається, що і її колись сестричка врятувала. Мала у молодості страшні проблеми з легенями, лікарі шепнули, що ліки є, але не в Союзі. І Сяня з далекої Австралії пересилала сюди антибіотики, які таки поставили Тамару на ноги.\nДали дозвіл, а чоловік… помер\nФедось Мишковець теж почав давати виклики дружині Марії. Один, другий, п’ятий… Заборона за забороною. Мешкаючи по різні боки земної кулі, подружжя пережило спільне горе – їхній менший син випадково підірвався на міні. А роки все минали. Ні вона, ні він не шукали собі пари. Уже й сивіти почала Марія, онуків діждалася. Зрештою, 70-і роки вже були – дозволили! Боже, ледь не здуріла від тієї радості! Бігла розхристана, високо над головою трясучи тим омріяним вистражданим документом, і ридала від щастя. Зустрінуться! Возз’єднаються! Скільки років, скільки ж років вони з Федосем чекали на це побачення!\n…А через кілька тижнів з-за океану від Сяні прилетіла чорна телеграма: «Федось помер». Серце мав хворе. Не витримало воно. Не можна й уявити, що відчувала у той момент бідна жінка… Федось у заповіті попросив поховати його в Україні, у рідному Дубовому. Останню волю, звісно ж, виконали. Згадували потім люди, що похорон був велелюдний. Труна цинкова, але з віконечком – Федось там лежав такий гарний, як живий. На Марію боляче було дивитися. Дочекалася таки чоловіка, побачила його нарешті… Лише у труні.\nА потім виявилося, що була ще й друга частина заповіту. Прибита горем вдова дізналася про неї набагато пізніше, ніж спецслужби. Викликали її тоді «на розмову».\n– Тут вам заповіт прийшов. Так от, дорогенька, щоб ви знали – мільйонерів у Радянському Союзі нема і не буде!\nІ поки бідолашна Марія нерозуміюче кліпала очима, підсунули їй на підпис якісь документи. Надавили, прилякали, і жінка підписала. Мовляв, дарує вона ці гроші державі, зокрема, за свій кошт проводить газ у рідне село Дубове.\nТільки потім зрозуміла зміст фрази про мільйонерів. Виявилося, що її Федось в Австралії став великим бізнесменом, мав у власності ювелірні магазини. Сума спадку, вочевидь, вражала, тому спецслужби зробили все, щоб вдова про неї так і не дізналася.\nНемає вже на світі ані Марії Мишковець, ані її дочки. А онучка Тамара про деякі сімейні факти, розказані Тамарою Безекою, почула… вперше. І зі здивуванням зізналася, що нічого такого їй бабця Марія не розповідала, хоч і дожила до 90 літ.\n– Бабуня показувала листи, які присилав їй дідуня. Він дуже гарно писав: «Голубко сизокрила! Ні на кого тебе не проміняю…» І ще знаю, що бабуня навіть їздила просити дозволу на виїзд до самого Ковпака (командир партизанського загону під час війни – авт.). Але той вигнав її, бо «як посміла просити за ворога народу!». Знаю, що дідусь помагав родині посилками з речами. І коли помер, то спадок був не великий. Тоді купили квартиру і машину – ото й усе. Більше нічого такого про проведений газ і мільйонні статки дідуні не чула, – розповіла пані Тамара.\n...Навряд чи дізнаємося правду. Час тоді такий був, що люди боялися зайве слово сказати, щоб родина не постраждала…\nТеги: австралійський спадокдубовемарія мишковець\n25 січня 2018 року, 15:04\nУтопив, бо відмовила у зустрічах\n30 квітня 2017 року, 09:04\nУ селі на Волині демонтували стелу загиблого на Донбасі воїна


Курортный слив - Центр журналистских расследований\nГлавная » Курортный слив\nСША утвердили $150 млн помощи на безопасность для Украины\nОккупанты хотят запустить самолеты из Крыма в Армению и Северную Осетию\nЕвросоюз напомнил РФ о важности мониторинга ОБСЕ оккупированной границы с Украиной\nСвєта Єрещенко,Артем Юрченко (Приазовська правда) для Центру журналістських розслідувань\nНесмотря на туристический бум, который испытывает Арабатская Стрелка в последние годы, инфраструктура региона продолжает отставать от установленных законодательством нормативов для признания природных территорий курортными. Проще говоря, здесь нет центральной канализации и ответ на вопрос - куда же сбрасываются все нечистоты из мини-отелей, пансионатов и домохозяйств, пока загадка. Как же справляется Арабатская Стрелка с миллионными наплывами туристов, не приводит ли к ухудшению состояния окружающей среды отсутствие канализационных систем? Каковы перспективы решения этого проблемного вопроса, который обостряется именно в курортный сезон? Ответы на эти вопросы - в расследовании журналистов из Геническа Светы Ерещенко и Артема Юрченко в рамках спецпроекта «На меже».\nАрабатская Стрелка Фото: investigator.org.ua\nУ попередньому матеріалі «Арабатська Стрілка: невикористаний потенціал» ми писали, що попри багаті запаси бальнеологічних ресурсів — лікувальних грязей, рапи і термальних вод — саме відсутність центральної каналізації не дозволяє території Арабатської стрілки отримати статус природного курорту.\n«Усі багатоквартирні будинки в межах другої зони (зони обмежень) повинні мати водопровід та каналізацію. Туалети в приватних будинках в обов’язковому порядку повинні бути обладнані водонепроникними вигребами», – регламентує стаття 32 Закону України «Про курорти».\nУ відсутність системи централізованого каналізування населених пунктів Арабатської Стрілки приватні подвір’я, дрібні і великі бази відпочинку використовують вигрібні ями, при заповненні яких стоки вивозяться спецтехнікою до очисних споруд, розміщених у регіоні. Скільки їх і чи вистачає їхніх потужностей для курортної зони, кількість населення якої (і відходів їх життєдіяльності) зростає влітку у рази?\nОчисні споруди на Арабатській стрілці\nДані, отримані від Херсонської обласної та Генічеської районної адміністрацій, трохи відрізняються. Так, у відповіді на інформаційний запит в Херсонській ОДА повідомили, що на території Арабатської стрілки розташовані локальні очисні споруди ТОВ «Еколог», ПАТ «ІнГОК» та ПАТ «Дніпропетровськгаз».\nУ Генічеській РДА уточнили, що власниками очисних споруд ТОВ «Еколог», ТОВ «Соціальні ініціативи Криворіжжя» (ДЗО «Альбатрос») і ПрАТ «Дніпропетровськгаз» (ДЗО «Блакитне полум’я»).\nОскільки далі йтиметься про роботу цих товариств, варто сказати, кому вони належать.\nТОВ «Еколог», основним видом діяльності якого є каналізація, відведення й очищення стічних вод, заснували дві фізособи — Сергій Кулівець із Новотроїцького і Сергій Добровольський із Генічеська.\nПрАТ «Дніпропетровськгаз», що володіє дитячою оздоровицею «Блакитне полум’я», на 25 відсотків належить державній НАК «Нафтогаз України», пакет у 50,8 % належить ПрАТ «Газтек» (зареєстроване на чотири кіпрські компанії) і 9,39% — Materon Limited (Кіпр), кінцевим контролером яких є Дмитро Фірташ.\nДитяча оздоровиця «Блакитне полум’я» ПрАТ «Дніпропетровськгаз» Фото: dp.104.ua\nТОВ «Соціальні ініціативи Криворіжжя», яке володіє дитячим оздоровчим закладом «Альбатрос» у Стрілковому, належить згадуваному у відповіді ОДА ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», ТОВ «Метнінвест холдинг» та ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», кінцевими бенефіціарами яких є Ринат Ахметов та Вадим Новинський.\nОтаке сузір’я олігархів над очисними спорудами Арабатської стрілки!).\nДитячий оздоровчий заклад «Альбатрос» ТОВ «Соціальні ініціативи Криворіжжя» Фото: uahotels.info\nКрім них, як повідомляється у відповіді райдержадміністрації, «заклади оздоровлення, розташовані в рекреаційній зоні, укладають договори на вивезення рідких побутових відходів з КП «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства (ВУВКГ)» Генічеської міської ради».\nЗа офіційною інформацією, на території Арабатської cтрілки на початок літа із 89 оздоровчих закладів діючими є 82 установи на 17,6 тис. ліжко/місць. Однак отримати інформацію, які саме оздоровчі заклади заключили договори з фірмами — власниками очисних споруд, від місцевої адміністрації не вдалося. Пояснили, що не є розпорядниками інформації в цьому питанні.\nДані по своєму відомчому сегменту надали тільки в Генічеському водному господарстві. Як повідомив директор КП «Генічеське ВУВКГ» Володимир Радняний, з його підприємством уклали договори 20 баз відпочинку, розташованих на території Арабатської стрілки. Та й то, деякі з них оплачують не регулярно, а за фактом вивезення нечистот. Тобто, за літо можуть жодного разу не скористатися послугами підприємства!\nВідомо, що більшість курортників зупиняється не в офіційно зареєстрованих як бази відпочинку чи отелі місцях. За даними інвестиційного паспорту району, 73 відсотки відпочивальників розміщуються саме у приватному секторі.\nІ тут ми впритул підходимо до наступної проблеми регіону: далеко не всі домоволодіння зареєстровані для надання послуг із розміщення відпочивальників. Тож вивіз рідких побутових відходів залишається на совісті власників, як зареєстрованих, так і тих домоволодінь, що працюють поза правовим полем.\nЕкологічне лихо чи корупція?\nУ середині червня у Генічеській райдержадміністрації відбулась нарада щодо проблемних питань нинішнього курортного сезону. Під час обговорення звучало, що відсутність каналізації на Арабатській стрілці може спричинити погіршення стану навколишнього середовища. Серед іншого мова йшла і про вивезення нечистот з пансіонатів і баз відпочинку Арабатської Стрілки. Виявилось, що районні начальники також не можуть отримати достовірні дані про кількість угод, укладених базами відпочинку із фірмами-власниками очисних споруд. Причому, від останніх отримати інформацію також не вдається.\nВисувалися припущення: або відходи вивозять на очисні споруди, розташовані на Стрілці, або зливають в інші місця, або нечистоти залишаються в вигрібних ямах, просочуються у грунт і через підземні води потрапляють в море. А це може призвести до екологічної катастрофи і епідемії захворювань під час курортного сезону.\nГолова місцевої адміністрації Олександр Воробйов запропонував створити робочу групу, яка проведе перевірку усіх пансіонатів і баз відпочинку на Арабатській Стрілці. До її складу увійдуть представники екологічної служби, Державної служби захисту прав споживачів, сільських рад та міського управління водопровідно-каналізаційного господарства.\n«За фактом перевірок необхідно вжити жорстких заходів», – підтримав Воробйова голова Стрілковської сільради Олександр Пономарьов, пропонуючи закривати бази відпочинку, які забруднюють Арабатську Стрілку.\nЗовсім інша позиція у першого заступника голови Генічеської РДА Олексія Сищенка. В інтерв’ю Центру журналістських розслідувань він зауважив, що ситуація насправді загрожує не екологічною, а економічною катастрофою. За його даними, усі нечистоти із баз відпочинку вивозяться на очисні споруди, просто частина розрахунків — тіньові.\nОлексій Сищенко, заступник голови Генічеської РДА, фото: investigator.org.ua\n«Все вивозиться. Якби всі нечистоти зливалися б, наприклад, у пісок, воно би потрапило у море, і вже давно туди б зайти було неможливо. Мова не йде про екологічну катастрофу. Очисні працюють цілодобово, відходи вивозять всі. Тільки частина людей працює по безналу, чесно сплачуючи податки, а є частина шахраїв, які вступають в корупційний зв’язок з цими очисними спорудами і в півціни за готівкові кошти зливають відходи. Це все тримають в таємниці: і очисні, тому що за готівку працюють, а витрати — електроенергію та інше — списують на укладені договори. Звозять всі, але половина працює поза правовим полем», – впевнений Олексій Сищенко.\nПри цьому він визнає, що доказів своєї версії надати не може, оскільки адміністрація — не слідчий орган, аби їх добувати, може лише проводити моніторинг та перевіряти наявність договору.\n«В першу чергу, шахраї самі очисні, не підписують договори по «безналу», а працюють за півціни за готівку. Але доказової бази у нас немає ніякої. Є два злочинця: це база, яка за готівку зливає відходи, а другий злочинець – це очисні, які за готівку їх приймає. Щоб когось звинуватити, хтось із них повинен зізнатися про вчинення правопорушення. Я можу проводити роз’яснювальні бесіди, але я не можу поставити біля кожної бази наглядача, який буде рахувати кількість вивезених асенізаторів. Я як чиновник повинен вам надавати достовірну, перевірену інформацію. А тут як надати інформацію, коли обидві сторони ухиляються від сплати податків», – пояснив Олексій Сищенко.\nЯк можливий вихід з ситуації, що склалася, він розглядає зняття Кабінетом міністрів України всіх мораторіїв на проведення перевірок суб’єктів підприємницької діяльності. Такі перевірки стали б, на його думку, виходом із безконтрольності.\nУ Генічеську пропонують допомогу Арабатці\nЗ міським головою Генічеська Олександром Тулуповим ми поспілкувалися буквально перед його від’їздом у Херсон, де він повинен був обговорювати питання очисних споруд з губернатором Андрієм Гордєєвим і його заступником Олександром Адамчиком.\n«Зараз на очисних робляться дві касети по 500 кубометрів на добу. За необхідності можна буде встановити додаткові секції. Але для міста і таких обсягів достатньо, як в зимовий, так і в літній період часу, коли сюди приїжджають відпочивальники, – каже Олександр Тулупов. – Але якщо ми збираємося працювати із сільрадами Арабатської Стрілки та іншими радами району, їх необхідно збільшувати. Збираємося звернутися до районної ради, для того, щоб вони передбачили фінансування Генічеських очисних споруд. Їхньої потужності вистачить, аби впоратися з обсягами стоків з усього району».\nМіський голова Генічеська Олександр Тулупов Фото: investigator.org.ua\n«Ще досить давно, приблизно в 80-х роках існував проект під’єднання Арабатської стрілки до міських очисних споруд. Навіть почали будувати колектор і труби в місті прокладати. Думаю, що цілком можливо за старим проектом рухатися в цьому напрямку, причому, із залученням державного фінансування. За рахунок чого можна врятувати Арабатку від забруднення», – переконаний мер Генічеська.\nВін звернув увагу, з якою швидкістю забудовується вся Арабатська стрілка, тож каналізацію можна збудувати на умовах пайової участі.\n«Мені здається, що вже зараз при видачі містобудівних умов необхідно вказувати, що при каналізуванні Стрілки необхідно буде брати пайову участь у проекті. При будівництві великих об’єктів до цих питань необхідно ставитися більш серйозно. Будь-яка, навіть невелика повінь не повинна бути страшною для регіону, а робити вигрібні ями, з яких стоки будуть потрапляти в Азовське море або Сиваш, це не вихід», – зазначив він.\nЗа словами Олександра Тулупова, наразі на одній з вулиць міста монтується перша лінія вакуумної каналізації, яку повинні запустити вже в цьому році. На його думку, це перший етап у відмові від вигрібних ям і екологічно безпечного способу транспортування рідких побутових відходів.\nЯк вдалося з’ясувати, новітні технології використовують і власники баз розміщення на Арабатській стрілці. Ми поспілкувались із отельєркою, яка не укладає договори про вивезення рідких відходів на очисні споруди. Чому?\n«Наш готельний комплекс абсолютно не виробляє будь-яких стоків у систему. У нас це все зворотна, умовно очищена вода, яку ми використовуємо для поливу власного саду. У нас на території готельного комплексу, де земля — у власності, знаходиться водойма, в яку ми скидаємо очищену воду, яку потім беремо на полив. У нас такий цикл. Він дуже дорогий, але ми його собі дозволили. Там є бактерії, які очищають воду, кілька ємностей та інше. Ми в цій справі автономні і незалежні. Нікому не платимо за стоки. У нас дві очисні системи «Біотал». Ми повністю очищаємо стоки», – розповіла директорка готельного комплексу «Райський сад» Неля Савчук.\nДодамо також, що це один з небагатьох на Арабатській Стрілці офіційно зареєстрованих готельних комплексів.\nПляж у Генічеській Гірці. Фото: edem-garden.com.ua\nОтже, що маємо у сухому залишку? Надзавданням для місцевих та обласної влади є проблема каналізування Арабатської стрілки — це перешкода і для отримання статусу курорту, і для залучення інвесторів, і для розвитку оздоровиць. За інформацією обладміністрації проект будівництва центральної каналізації Стрілки вже є, сам об’єкт внесений у програму розвитку області до 2020, але, як бачимо, необхідних 56 млн гривень (принаймні, такий кошторис проекту) поки що немає. Тому слушною видається думка про пайову участь у будівництві каналізації нових забудовників і вже існуючих курортних об»єктів, але, звісно ж, з дотриманням закону.\nПо-друге, обов’язковість утилізації нечистот уже в існуючих базах відпочинку та домогосподарствах (не будемо лукавити — більшість приватників, що приймають курортників, не оформлені як готелі чи пансіонати, хоча у здають більше ніж шість номерів) має бути умовою для їхньої роботи. Однак ідея про створення робочої групи, яка перевірятиме бази відпочинку під час курортного сезону, що вже стартував, виглядає запізнілою, та, що важливо, має значні корупційні ризики. Бо бажаючих «домовитись», аби уникнути закриття, буде немало.\nЯк показала нарада в РДА та відповіді на наші запити, у місцевої адміністрації бракує достовірних даних про обсяги утилізації нечистот суб’єктами господарювання, наявність договорів на вивезення нечистот асенізаторами, відтак ситуація є слабо контрольованою.\nУ Генічеському районі ще й досі не вирішено проблему щодо створення об’єднаних територіальних громад (однієї чи кількох), в бюджетах яких можна було б акумулювати кошти для вирішення багатьох проблем, в тому числі і каналізування прибережних населених пунктів. Адже перлини Азовського моря мають розвиватися, а не тонути у нечистотах.\nТеги: Арабатская стрелка, Геническ, канализация, На меже, очистные сооружения, Херсонская область\nАвангард по подготовке пушечного мяса\nУкраинский воин погиб в результате обстрела российско-террористических войск у Водяного\nЕ-трудовые вместо бумажных: как теперь будут назначать пенсии\nУкраина сделала все необходимое для получения ПДЧ в НАТО - Офис президента\nУкраинская сборная планирует играть в новой форме с картой страны с Крымом и надписями «Слава Украине! - Героям слава!»\nФорум «Южная стратегия развития» на Херсонщине возле Крыма: новый газопровод и реконструкция аэропорта\nАмериканский эсминец Laboon направился в Черное море


Боротьба мов | Збруч\nПричини неладів у світі здебільша граматичні.\nДобрий порядок залежить цілком від поправности мови.\n«Людина — це тварина, що говорить».¹ Тоді як тварина «думає» образами, тільки людина мислить поняттями, тільки вона має священний дар мови. Ще задовго до новочасної психології та нейрофізіології Ляйбніц відзначив, що тварина сприймає тільки ряд образів, не усвідомлюючи «причини зв’язку перцеїпцій».² Тоді з’явився людський мозок, і вперше психічний зміст міг вербалізуватися — втілитися в слова.³ Не підлягає сумніву, що ця вербалізована мова⁴ є рівночасно установою, суспільним фактом та знаряддям спілкування; мова заразом «внутрішня», як «опора мислення», і «зовнішня», як засіб взаємнення. Крім того, мова має виразову функцію, тобто вона уможливлює приблизне зображення суб’єктивної людини та світу. Цією своєю функцією мова — передусім чинник культури.\nУ рамках цієї розвідки нам доведеться для більшої ясносте штучно розмежувати ці дві форми мови. Двоїстість мови — факт. І кожний франко-канадський письменник мусить зіставити ці дві форми мови з своїм власним досвідом двомовности, тому що дія другої мови може уразити і розкласти їх обох. Мови, мабуть, як казав Ляйбніц, — «найдревніші пам’ятки народів», але вони не вічні. їхня нетривкість віддзеркалює слабість народів. Перед нашими очима згасають культури, і народи поволі асимілюються іншими.\nМи можемо покищо прийняти, що внутрішня мова має логічну першість. Не забуваймо, що дитина розуміє мову, ще поки вона вміє сама висловитись і порозумітися нею. Малятко мусить унутрити і повільно засвоїти мову, поки вона стане знаряддям спілкування. Жан П’яже показав, що «справжня соціяльна мова дитини... (гра) — це в однаковій мірі мова жестів, рухів і міміки, як і мова слів».⁵ Він також спостеріг, що «мова, ще заки вона придбала функцію соціялізувати думку, супроводжує і підсилює індивідуальну дію».⁶\nІ — ВНУТРІШНЯ МОВА\nПрислів’я племени бамбара дуже добре виражає їхню свідомість людської соціяльности. «Що я таке, — кажуть вони, — і що я можу зробити без інших? Я прийшов через їхні руки, і відійду через їхні руки». І дійсно, мозок, свідомість і мова можуть визріти тільки в людському середовищі. Коли людському маляткові у відповідний момент не дати його мову, з нього ніколи не буде повна людина. Дитина, що не навчається мови, втрачає людське обличчя. Учений Норберт Вінер пише: «Отож у випадку мови... слід визнати, що, не засвоївши її своєчасно, індивід соціяльно цілком атрофується».⁷ На жаль, мова не вроджена, а надбана. Мова — вислід колективної творчости і довгого розвитку. Через неї дитина перестрибує тисячоліття. «Кожна нова людина, — пише Поль Шошар, — при народженні така ж беззбройна, як первісна людина, але через мову вона відразу отримує всі людські здобутки».⁸ Дитина, що засвоїла мову, залишає позаду стадію сприймання та образової думки, щоб дійти до вербалізованої мови, тобто до найменування, до речення, до «формального мислення», одним словом, до концептуальної, логічної думки, справжнього знаряддя людського розуму.⁹ Якщо й мова не вичерпує розумового розвитку дитини, то вона все таки відограє величезну ролю. І жоден народ не може дозволити собі на розкіш применшувати важливість мови, яку вбирає в себе дитячий мозок.\n«Коли малолітні діти розпитують про незнаний предмет: „Що це таке?”, — вони питаються і за назвою предмета і ця назва становить для них не тільки символ, але й заразом визначення і навіть пояснення».¹⁰ Слово зачаровує дитину. І вона вірить у його силу, як вірить у силу предметів. Знати назву — це мати привілей і силу деміюрга. Згадайте «древню» людину, для якої «будь-яка інша дія другорядна супроти дії найменування».¹¹ Так поволі дитина починає під кожний образ підставляти назву, поняття. Це стадія номінального реалізму, про яку говорить П’яже. Для Платона, наприклад, найменування було настільки фундаментальним, що він поклав його в основу своєї філософії.¹² Порівняймо думку двох сучасних філософів: для Бріса Парена найменування — це перше судження про існування, а для Марльо-Понті — це не більш і не менш як пізнання. Проте нинішня психологія слушно вважає, що найменування не є спонтанною мовною дією.¹³ Бо тільки подразник предмета даний наперед — подразник слова є наслідком у мовній дії.¹⁴ Для дитини, що навчається мови, мовна ситуація є справжньою школою досвіду. Вона тоді схоплює ті слова, що їх може схопити, і відкидає всі інші. Це, до певної міри, продовження звичок сприймання. Так само, як ми зберігаємо в пам’яті «лиш малесеньку частку інформації, що надходить до нас із зовнішнього світу», — дитина мусить призвичаїтися «добирати» з словесних вісток, що без упину надходять до неї, лише ті елементи, які вона може засвоїти. Теорія інформації, наприклад, підтверджує цю «аксіому» психології.¹⁵ Крім того, слово набирає повного значення передусім у мовному контексті. Отож можна б сказати, що подразник слова вирішальний. І то до такої міри, що для Дж. Г. Міда «ці подразники (слова) є основними елементами розвиненого соціяльного процесу».¹⁶ Дитина «соціялізується», включаючи слова у світ своєї думки. І цей навчальний процес полягає на наслідуванні, дресуванні, набутті звичок. Вживаючи термінології Павлова, мова повинна стати «другою сиґнальною системою умовних рефлексів».¹⁷ Так само для Вотсона: «Мова особливо надається до вироблення таких рефлексів».¹⁸ Так мова автоматизується. Поль Шошар пише, що «мова — це автоматизм, що не потребує свідомости; ми думаємо, не помічаючи того».¹⁹ Навіть наша підсвідомість невпинно послуговується мовою. Отож мова — це мережа численних, часто несвідомих зв’язків зі світом.\n2. Річ, штука чи «як його там»\nВідколи я почав писати, я здав собі справу, що я варвар, тобто в етимологічному значенні — чужинець. Моєю рідною мовою не була французька, а франглійська. Мені доводилося вивчати французьку мову майже як чужу. Мої мовні рефлекси задовго живилися франглійщиною. І моя мовна практика до великої міри визначалася цими рефлексами. Бо коли я навчався мови, мої ближні або не знали французького слова, що відповідає предметові, або вживали англійське слово. Багато предметів мого щоденного життя не мали назви, або їх назва була незугарно й злоякісно скалькована з іншої мови, і то лиш тоді, коли ми вживали самого чужомовного слова. Я формувався серед «речей» і «штук». Я знаю, що «дуже низька частота вживання конкретних слів» — явище, що його можна спостерігати навіть у Франції.²⁰ Коли мова про якийсь предмет, задля економії засобів вживають «відмичку», як штука чи як його там. Але ми цього не робили тільки через економію, а часто з незнання. Нам, синам робітників чи службовців, було особливо гірко. Наш голод на слова, у стадії номінального реалізму, не був заспокоєний. А проте нам належали слова, як вони належать дитині кожної нормальної мовної спільноти. Передавати нам менше слів або передавати кальковані слова означало поглиблювати розрив між нами і світом. Нас обезтілювали. Наш світ був менш широкий. Так нас приречено шукати слова, які не приходили. Я переконаний, що від тієї миті нас охопило глибоке почуття непевности. Бо йшлося не тільки про конкретний словник, про словник зовнішніх предметів, а також про словник наших відчуттів, пристрастей і почувань. Отож наша внутрішня мова була у великій мірі синтезою почуттєвих зображень та слів, що належали до двох мов. Мова такого ґатунку схиляла нас передусім до інтуїтивного мислення. Оскільки ми були багаті на сприйняття, але бідні на поняття, наші мовні структури силою факту були ламкі. Бо слово — завжди елемент ширшої структури. А наша структура була гібридна від самого початку, і на ній же ми мусіли будувати наше засвоєння мови, тобто наш перехід від слова до речення, яке в свою чергу веде до формального мислення. Приймати слово — це більше, ніж збагатитися на один знак, це симбіоза. «Зміст словника віддзеркалює інтереси культури, до якої він належить».²¹ Той, хто виростає в середовищі двомовности, постійно страждає від розумового замішання, від боротьби двох мов, які штурмують мозок; так послаблюються його розумові структури. Мозок мусить мати здорові й міцні структури, перш ніж стикнутися з світом чужої мови. Отож не дивно, що Ремі де Ґурмон писав, що «двомовні народи майже завжди народи неповноцінні».²² Тому французький канадець, як тільки захоче писати, мусить безнастанно поборювати детермінізм рефлексів, що коріняться в його власному періоді вивчення мови. Він мусить наново створити собі мовну практику. Це вимагає постійного й тяжкого зусилля. Його знання .мови і його уважність мусять весь час фільтрувати його рефлекси і його спонтанність. Він мусить знайти нову спонтанність і нові рефлекси. Скільки зусиль і скільки сумнівів ховається за цією значною перемогою — писати пристойно по-французьки. Двомовність середовища і неуцтво вчителів були проти нього від самото дитинства. Сьогодні телебачення може частинно заступити родинне, шкільне і міське середовище. Дитина чує кращу французьку мову. Словник набагато ширший. Світ стає більш приступний.\n3. Речення і концептуальне мислення\nНавчаючися мови, ми вчимося думати; ми переходимо від найменування до речення, а тоді до формального мислення. Тоді як найменування було основою Платонової філософії, речення було основою філософії Арістотеля. І дійсно, мова — це не репертуар слів.²³ Виробляти мовні навички — це не тільки включати кожне слово в ширшу структуру, це плекати самопоширення цієї структури. Мова — це організм... Кожній мовній спільноті притаманна інша структура, яка зумовлює інший спосіб думання. Я думаю так, як мені дозволяє моя мова. Лінґвіст Е. Сапір пише, що «форми нашої мови визначають певні способи спостереження та інтерпретації».²⁴ Зрештою, соціологи знають, як «тяжко відмежувати факти від концептуального знаряддя, за допомогою якого ми їх спостерігаємо».²⁵ Отож, як підкреслив Анрі Делякруа: «Творена мовою, думка творить мову».²⁶ «Мова не на послугах думки, вона є передусім цією думкою, а потім її висловом».²⁷ Отже, чим убогіша мова людини, тим ламкіша структура її думки. Мова формує мозок. Згідно з нейрофізіологом Полем Шошаром, який підтверджує думку психолога Жана П’яже: «Думка людини цілковито залежна від мови, яку вона засвоїла в дитинстві».²⁸ Тільки формальне мислення дозволяє нам орудувати категоріями, уможливлює нам судження, без яких ми не маємо доступу до жадної певности, що не піддається інтуїції, без яких жодна наша дія справді вільна. Мислити — це завойовувати мовою саму дійсність. Саме тому якість мови, яку я засвоїв дитиною, може назавжди визначити розвиток мого розуму.\nЧасто повторюють, що французька Канада не мас мислителів. Хоч, згідно з П’яже і Олероном, мова зовсім певно не творить розуму, вона все таки відограє «центральну ролю у творенні думки».²⁹ Всупереч думці бігейвйориста Вотсона, все наше мислення не зводиться до мови.³⁰ Американський філософ і соціолог Дж. Г. Мід стоїть ближче до П’яже та Олерона, ніж до Вотсона, коли пише: «Хоч раціональне мислення відбувається за допомогою мови, тобто через слова, воно не складається виключно з мови».³¹\nНа щастя для нас у Квебеку, думка і мова «є частиною ще ширшого процесу, а саме: установлення символічних функцій».³² Проте роля мови, як ми бачимо, лишається дуже важливою; тому анемічна мова, засвоєна в дитинстві, хоч і не ослаблює нашого розуму, все таки дає йому менш досконале і менш потужне знаряддя. Ось чому в нас нема або майже нема мислителів. Малярство і поезія є нашими видами мистецтва, нашими найориґінальнішими формами вислову. Наша інтуїтивна думка часто переважала на шкоду логічній думці. Малярство, наприклад, передає дуже суб’єктивні зорові сприйняття. Поезія — свого роду поворот до стадії номінального реалізму. Я зовсім не був би здивований, якби підрахунки виявили, що більшість наших малярів і поетів — сини народу. Я так само не був би здивований, якби виявилося, що автори тих кількох есеїв, що пишуться в нас, — сини буржуа чи професорів університету. Це не означає, що останні мають що сказати, але вони з дитинства мали кращий код. Отож сини робітників чи службовців засвоїли в дитинстві найубогішу мову, найбільш заражену середовищем чи ситуацією двомовности. Не знайдемо серед них багато «мовомоторів». Поет Ґастон Мірон часто казав: «Ми убогі думкою». А проте навіть знаряддя, що його виробляє людина, існує перше як мозкова структура. Зайве знову накреслювати історію причин, що вплинули на деґрадацію нашої мови; історики, лінґвісти, виховники і письменники нам перемелюють її не без виправдання. Колонізовані народи схильні роз’ятрювати рану, як невпинний заклик до втрачених великих вартостей. Це, може, спосіб повільного видужання, перекреслення старих хворобливих звичок, «відгальмування»; це, зовсім певно, вичікування зудару, мутації чи революції.\nII — ЗОВНІШНЯ МОВА\n1. Точка погляду лінґвістики\nДля наукової лінґвістики «мова — це засіб спілкування, який аналізує людський досвід, відмінно в кожній спільноті, за допомогою монем — елементів, що мають семантичний зміст і звуковий вираз...»³³ Отже, мова — не репертуар слів, а радше структура, соціяльний факт. Це код, який дозволяє структурувати певну кількість лінгвістичних елементів, щоб передавати й одержувати інформацію. Проте інформація надавала завжди більш чи менш просякнута забарвленням, «координатами» його власної, індивідуальної мови; так само адресат приймає цю інформацію через свою власну «лінґвістичну свідомість», свою власну, індивідуальну мову. Так, наприклад, знак річка приймається французом; та хоч означник для нас обох тотожний, означуване належить до різних світів. Що ж тоді казати про такі слова, як любов тощо. Ми обидва вживаємо ті самі знаки, та оскільки певні знаки стають для нас символами, наша індивідуальна мова диференціюється. Знаки з вкорінюються в різних психіках. Індивідуальна мова невпинно перетворює означуване без відома адресата. Отже, чим глибше певна кількість означників виражає специфічне середовище, тим більші розбіжності змісту в рамках мовної спільноти. Крім того, слова зношуються. Наприклад, жодна революція не мислима без нових слів.³⁴ Отож ясно, чому лінґвіст Андре Мартіне пише: «Жодна мовна спільнота не складається з одиниць, що розмовляють наскрізь однаковою мовою».³⁵ Якщо спостерігати мовні звички різних суспільних кляс, не залишається сумніву, що «мовна диференціяція» групи (Квебеку), яка майже не мала контакту з мовною спільнотою-маткою (Францією), поважна, тим більш поважна, що ця група користувалася мовним знаряддям іншої епохи, іншого кола людей і мусіла не тільки розвиватись у -відмінному середовищі (географічному, а після Поразки — політично-соціяльно-економічному), але й співіснувати з мажоритарним мовним середовищем. У цьому полягає трагедія Квебеку на мовній площині. Очевидно, структура мови міняється або, іншими словами, сукупність мовних навичок підлягає економічному, соціяльному, культурному чи політичному розвиткові спільноти: живим мовам притаманний розвиток; але коли зливаються структури двох дуже відмінних мов, без відома самого мовця, це вже не еволюція, а розклад мови.\nЛінґвісти спостерегли, що існує «постійна суперечність між людською потребою спілкування і нахилом до максимального заощадження розумової та фізичної дії».³⁶ Це закон мовного розвитку. Інерція пам’яті й артикуляції схиляє нас до заощадження «енерґії, яку ми витрачаємо на мову». Як будь-яка інша чинність, мовна чинність «підлягає законові найменшого зусилля, згідно з яким людина витрачає лише таку кількість сил, яка дозволить їй досягнути накресленої мети».³⁷ Якщо справа стоїть так при вживанні однієї мови, то чи користування двома мовами не є розкішшю, витратою енергії, яка суперечить законові заощадження засобів чи найменшого зусилля? Теорія інформації вчить, що «коли частота одиниці зростає, її форма часто спрощується («авто» замість «автомобіль»); вона також вчить, що «кожна зміна в частоті (мовної) одиниці призводить до зміни її ефективности і дозволяє передбачати зміну її форми».³⁸ Це означає, що мова розладжується, коли її вживати неправильно або вживати дедалі менше. Щоденне життя визначає умови і частоту користування мовою. Щоденне життя невблаганно, математично обумовлює нашу мовну чинність, чи ми того свідомі, чи ні. Бо «закони мозкової дії залежать не від свідомого характеру, а від реакцій».³⁹ Отож у Монреалі, в суто двомовному середовищі, наш мозок щодня вбирає в себе незліченну кількість зорових вражень (афіші англійською мовою), слухових вражень (уривки розмов тощо), масу слів і синтаксичних зворотів, що нам чужі. Якщо наше свідоме знання французької мови майже неіснуюче, якщо ми невпинно приймаємо замасковану англійщину, бо не здатні розпізнати мовну ідентичність всього того, що сприймаємо, — ми ще більше безсилі проти вторгнення цієї мови, яка щодня просякає в нашу підсвідомість. Отож не йдеться про те, чи мозок має досить невронів, щоб вивчити дві мови або десять; проблема двомовности в маштабах цілого суспільства і його установ не стоїть у цій площині; ідеться радше про те, що людина, яка користується кодом, має природну схильність до заощадження засобів.⁴⁰ Тому, коли людина користується двома мовами, одна з них з конечности має менше мотивацій, ніж друга. Через практичну настанову, через економію засобів людина поступово схилятиметься до мови, якою може користуватися з найменшою затратою енергії. Ця схильність тим сильніша, чим легше засвоєння цієї мови і чим більше користування нею зумовлене потребами щоденного життя. Дуже добре висловив це Ремі де Ґурмон: «Мова не має іншої рації існування, крім своєї корисности. Зменшувати корисність мови — це зменшувати її право на існування. Насаджувати на її власній території конкуренційні мови означає незмірно зменшувати її вагу».⁴¹\n2. Погляд мовної соціології\nЩе до «Німецької ідеології» Маркса Ляйбніц розумів, що потреба суспільного життя напевно змусила людину винайти мову. Бож суспільство, як і мова, є мережею співвідношень, так що в дійсності неможливо уявити собі мову інакше, як соціяльний факт. Як підкреслив лінґвіст і соціолог Марсель Коган: «мова має свої власні закони структури і розвитку; з другого боку, вона залежна від інших суспільних факторів».⁴² Отже, мова — по суті, соціяльний факт, установа. «Світ мови, — пише Дж. Г. Мід, — це просто система спільних чи суспільних значень».⁴³ Отже, годі уявити свідомість і мову поза соціяльною маткою. Мова — це сукупність порухів, які ми засвоюємо через звичку. Але для того, щоб існувало спілкування, потрібно, щоб ці значки мали до певної міри незмінний характер. Мова народжується, тому що існує потреба виміни. Саме тому мова може існувати тільки тоді, коли вона становить «спосіб спілкування, оснований на правилах, що незалежні від окремих осіб».⁴⁴ Отож мова — це соціяльний факт, обумовлений потребами виміни, який має своє власне існування. Опанування цього знаряддя, цього коду, настільки конечне, що один соціолог пише: «для людини є лиш один світ, той, який вона схоплює за символічним посередництвом понять... Людина конструює, організує і приймає природу згідно з нормами її мови».⁴⁵ Цей соціяльний характер мови притаманний людині. П’яже каже: «доросла людина мислить соціяльно, навіть коли вона лишається на самоті».⁴⁶ Мовна чинність підсилює взаємні стосунки.\nПригадаймо, що будь-яка людська творчість починається з мозкової та мовної структури. Крім того, «мова не тільки символізує існуючу вже ситуацію чи предмет, вона уможливлює їх існування чи їх появу, бо вона належить до механізму, що їх створює».⁴⁷ Нормально суспільство творить свої слова заразом з установами. Але в Квебеку, коли йдеться, наприклад, про політичні структури, існує непереборне напруження між мовою та установами, бо наша мова прилипла до установ, яких вона не створила, а переклала. У нашій мозковій структурі ніколи не було злиття між установою і її мовним знаком. Отож наша мова не виражає наші політичні структури, так само, як вона не виражає певну частину нашого права та більшість наших економічних установ. Ці речі чужі нашій розумовій структурі, і вони примушують нас пристосовувати нашу мову, перетворювати її на систему перекладених слів. Вже два століття історія нашої мови — це драма тяжкого зусилля пристосуватися. Ми весь час пов’язуємо слова і дійсність, яка не створена нашою власною мозковою і, отже, мовною структурою. (Франція знає і знала цю проблему «пристосовування» мови до новітньої цивілізації, але вона була і є в кращому політичному, економічному, соціяльному і культурному становищі, щоб творити свій власний словник, щоб наново продумати нову цивілізацію). Віктор Барбо слушно підкреслив, що наша мова — не тільки мова доби Відродження, але що Нева Франція успадкувала в ту добу кілька мов, і що вона, ще перед Францією, стала горнилом, в якому здійснилася мовна єдність.⁴⁸ (Нам не завжди бракувало сили і уяви). І з цією мовою доби Відродження ми мусіли з самого початку ввійти в співіснування з мовою переможців. Але наша мова, що великою мірою виражала сільське або традиційне суспільство, була тим більше загрожена, що вона мусіла стати віч-на-віч з новим суспільством і з новими структурами, що міняли обличчя землі. Для багатьох із нас хутір був рідним світом. І ось ми раптом мусіли ознайомитися з містом та індустрією, які нам не належали. Від нас вимагалося не тільки творчости на площині мови, бож для такої творчости треба було перше змінити свою ментальність. Ми були убогі. І наші семінарії, які користувалися вчорашньою мовою, далі випускали тільки священиків і правників. Розрив між нашою мовою і новим середовищем, новим світом — був тотальний. Від тієї миті ми стали думати за посередництвом перекладених понять; понять, що віддзеркалювали дійсність, яку ми не придумали і не створили. Хоча ми й були західнім народом, а не племенем маорі, від нас вимагалось надзвичайно важкого зусилля акліматизації. Де були наші кадри? Тоді справжня двомовність, двомовність боротьби, почала свою роботу.⁴⁹\nIII — ДВОМОВНІСТЬ\n1. Соціяльний факт\n«З одного боку, двомовність виростає безумовно на соціяльному ґрунті, де дві мовні системи існують поруч серед тієї самої групи населення: ситуацію двомовности, отже, можна піддати соціологічній аналізі. З другого боку, члени цієї групи пристосовують свою поведінку до існуючого мовного становища.⁵⁰ Двомовність у своїй суті — соціяльний факт. Парижанин, що знає дві мови, не двомовний. Коли такий науковець, як Пенфільд, робить апологію двомовности, розписуючися про кількість і якість невронів, він по суті розглядає двомовність виключно як індивідуальне явище, під кутом неврофізіології; тим то, річ ясна, він фальшує дані справжньої проблеми. Середовище двомовности — це теплиця, в якій задушуються навіть люди одномовні. У дійсності сила чи слабість мов у боротьбі та їхнє співвідношення — зумовлені позамовними факторами. У середовищі двомовности нема співіснування, а є тільки постійна аґресія мажоритарної мови. І мовна ерозія найжорстокіша передусім у соціо-економічній площині. «Тра жрать!» Сильніший економічно і демографічно мовний колектив невблаганно задушує меншинну спільноту в атмосфері «доброї згоди» та дружби. Бо «мовні інтерференції» завжди виходять з мови мажоритарного суспільства. І ця мовна аґресія паралізує мову меншини. Член меншини відчужений від своєї творчої сили. Отож він займає оборонну позицію, думаючи про захист, не про творчість; і його мовна поведінка чимраз більше підпорядковується бажанню вижити. Від того моменту мова перестає рости природним способом; її замуровано, і вона обертається в мумію. Ця діялектична ситуація загально відома в історії.⁵¹ Лінгвіст Ж. Вандріс, говорячи про мови культурних народів, робить висновок: «Залежно від того, в якому напрямі економічна діяльність переливається через мовну границю, ця границя буде по змозі змішуватися в тому ж самому напрямку. У таких випадках вирішує єдино практичний інтерес, що діє на користь однієї з двох мов, які, до речі, можуть довгий час залишатись у рівновазі».⁵² Тільки «почуття патріотизму», «почуття конфесіональної спільноти» чи «почуття престижу» можуть деякий час утримати рівновагу. Раніше було легше зберегти цю рівновагу, тому що наша спільнота була ще в стадії селянського суспільства і, отже, була відносно ізольована; але від того часу, як Квебек став індустріялізуватися, французька мова мусить день-у-день боротися з мовою, яка обстрілює її кулеметним вогнем інтерференцій. Чого нас вчить соціологія? «Двомовність людини зумовлена соціяльною користю, яку вона черпає з уживання двох мов».⁵³ Отак ми вертаємось до якости мотивацій, які протидіють законові найменшої витрати енерґії. Проте чергування двох мовних систем не може довго втриматися. Соціологи ствердили, що «стійкість соціяльних стосунків поволі усуває двомовність :на користь мовної уніфікації», бо «якщо наявні мови мають різне походження і різний характер, мовна уніфікація відбувається на некористь мовної системи, яка приречена зникнути, оскільки її структура не може допустити інтерференцій інших систем, бо інакше сама себе знищить.... Легше стерти мову з лиця землі, ніж змінити її».⁵⁴ Це спостереження Жоржа Ґране — для нас гостре, як ніж ґільйотини. Ми, в Квебеку, не повинні собі робити ілюзій — ситуація двомовности тимчасова, переходова. Мови, що їх вживають тільки після п’ятої по полудні уже мертві.\nМожна б зробити аналізу багатьох мовних спільнот, які, хоч і не вірять у своє зникнення, непомітно поступилися економічно і демографічно сильнішій групі. Що нам показує останній федеральний перепис населення. Він показує, що кількість двомовних і асимільованих франкоканадців стоїть у прямій пропорції до їхнього віддалення від власної мовної спільноти. Так 46,9% французьких канадців у провінції Нью-Брансвік двомовні, а 9,4% асимільовані. У Ньюфавндланді 83,5% двомовні і 81,6% асимільовані. У Бріт. Колюмбії 91% двомовні і приблизно 62% асимільовані. У самому Квебеку 23,7% двомовні. Ці цифри показують, що двомовність — шлях до асиміляції; до повільної і лагідної асиміляції згідно з усіма правилами англосакського «fair play» ...⁵⁵ Але ці цифри не показують нам одного: стадії розкладу французької мови в Квебеку.\nОдин із найпомітніших фактів у Квебеку — це утотожнення франкоканадцем своєї мови з своїм економічним становищем. Пролетаризація завершилася на шкоду його мові. Усвідомити своє становище пролетаря — це для нього те саме, що усвідомити нижчість своєї мови. І, може, тільки він у Канаді — саме через мову — може почуватися справжнім пролетарем. Престиж Сполучених Штатів важить дуже багато в цьому усвідомленні. По суті англоканадець — це людина, що має «щастя» говорити мовою американця. Наш комплекс меншинности чи меншевартости — не пусте слово. Психіятр д-р Андре Бенуа недавно заявив, що «кількість нервових депресій зростає серед французького і спадає серед англійського населення Монреалю.⁵⁶ Інший психіятр говорив про депресивну структуру особистости франкоканадця, про його нахил до самозвинувачення, нахил, що характеризує колонізовані народи, що їх описали Меммі і Фанон. Для того, хто знає нашу літературу, в цьому немає ніякого сумніву. Один з наших найкращих поетів говорив недавно в одному інтерв’ю про страждання — бути квебекчанином, про страждання — жити у відчужуючому середовищі. Визволивши свою моральну свідомість від задухи янсенізму, франкоканадець здає собі справу, що насправді задихається ціла його свідомість. Проблеми його моральної свідомости творили ширму, за якою він не бачив своєї справжньої недуги: недуги людини, що не живе в гармонії з своїм оточенням. Це дозволяло йому відстрочити мить усвідомлення, мить діягнози.\nа) Наше колективне піднесення\nДосі для французького канадця «вертикальна рухомість» завжди була індивідуальна. Зрештою, вона була можлива тільки через двомовність, яка становила свого роду промивання мозку, перебудову розумового складу. Індивідуальна вертикальна рухомість ніколи бо не загрожує привілеям мажоритарного суспільства. Ця нова еліта дуже добре акліматизується і, крім того, господарі можуть її пересаджувати чи тримати під наглядом. Та сьогодні ми свідки колективного усвідомлення власного пролетарства, і то не тільки економічного, але й культурного і мовного.⁵⁷ Франкоканадці хочуть, щоб вертикальна рухомість була поширена на весь народ. Вони вже більш не погоджуються, щоб їх мова була ознакою колективної нижчости. Ті, що вживали виразу «speak white» — «говори по-людськи» — вважали самі себе за колонізаторів і примушували нас вважати себе за колонізованих, за «білих негрів». Помалу-малу ми зрозуміли, що «місто ділить народи більше, ніж об’єднує».⁵⁸ Ґетто творяться згори. Ми знаємо, що справжня проблема — це проблема нашого колективного піднесення. Отож, відколи ми почали говорити про колективне піднесення, про бажання заробляти на хліб, користуючись нашою власною мовою, нам говорять про англосакське покликання Північної Америки, про культуру цих великих людей, що, за свідченням Арнольда Тойнбі, ізолюють себе в усіх столицях і колоніях, де живуть, тому що бояться заразитися.⁵⁹ Ми дозволяємо собі усміхнутись по-сократівському. Перед такою усмішкою не встоять жодні теорії про мовний «расизм». Ми тут, у французькій Канаді, були північними американцями ще задовго до 1760 року. Наша родинна структура і навіть наше селянське суспільство були північноамериканськими. Вони були до великої міри визначені канадською дійсністю.⁶⁰ І, згідно з Філіппом Ґаріґом, наша рухомість скидалася дуже на рухомість американців; вона свідчила про культурну подібність між двома країнами. Наше суспільство характеризувалося не стійкістю, а «чергуванням міґраційних і колонізаційних циклів».⁶¹ Сьогодні ми пригадуємо собі, що ми почали думати і структурувати наше суспільство як північноамериканські французи. Навіть в очах завойовника ми були канадці.⁶² Так, ми належали і далі належимо до цього континенту. Був час, кажуть люди, коли ніде не розмовляли кращою французькою мовою;⁶³ нині ми бачимо, до якої міри двомовність вульґаризує нашу мову. Ми можемо засвідчити, що двомовність — могила народів. Вона в’їлася глибоко в нашу колективну й індивідуальну істоту. Наше страждання таке ж гостре, як свідомість нашої деґенерації. Мало хто живе в такій напрузі, як ми. А проте колись ми були одним з найвеселіших, найздоровіших і найгордовитіших народів.\nб) Соціяльна нерівність\nСоціяльна психологія показала нам співвідношення між «соціо-економічним становищем, визначеним професією, і кількісними результатами звичайних психологічних тестів».⁶⁴ Якщо класова нерівність завдає шкоди розумовій чинності нижчих прошарків, то чи можна уявити собі справжню соціяльну справедливість, не будуючи її на здоровій мовній ситуації? Поки французька мова утотожнюється з пролетаріятом, із неосвіченістю, поки треба вивчати другу мову, ми знаходимось у стані нижчости і соціяльної нерівности.⁶⁵ Отож соціальна нерівність кондиціонує мозки від самото дитинства. Ми знаємо тепер, що навчання в дитячому садку змінює назавжди інтелектуальні здібності дитини і дозволяє їй досягнути кращих результатів у середніх і вищих школах».⁶⁶ Як бачимо, соціяльна нерівність така серйозна, що, «коли рівень середовища низький, тести розумових здібностей дають дедалі гірші результати».⁶⁷ Якщо диференціяльні фактори клясових груп зумовлені освітніми можливостями, то стає ясним, якою несправедливістю був для нас факт колонізації та його економічні наслідки. Професор Отто Кляйнберґ говорить навіть про «нагромаджені ефекти нижчого оточення». Для франкоканадця конечність двомовности, життя в двомовному середовищі, продовжує соціяльну і культурну нерівність, яка в свою чергу увічнює стан інтелектуальної неповноцінносте.\nФранкоканадський народ стоїть перед дилемою: або він стане на ноги і перебудує цілість свого суспільства, основуючи його на французькій одномовності і осмислюючи його з позицій північноамериканського француза; або він капітулює і дасть себе асимілювати. Чи він захоче жити в справжній федерації, чи вибере самостійність, він мусить наново переосмислити своє суспільство, і то на всіх щаблях. Коли ми починаємо говорити про одномовність, всюди спалахують упередження. Але що це таке — упередження? Мури, за якими люди ховають від себе факти. Як підкреслив Роже Бастід, упередження існує тільки в міру того, як воно виконує певну функцію; «упередження завжди колективне».⁶⁸ Та оскільки англосакси мають досить живе почуття колективносте, вони мають багато упереджень проти одномовности... чужої, нашої.⁶⁹ Англосакси з Квебеку, навіть найрозумніші з них, говоритимуть про несправедливість. Без сумніву вони воліли б, щоб ми асимілювалися, а це замаскована форма ґеноциду. Щоб нас більше захитати, деякі з них говоритимуть про англосакське призначення Північної Америки, про своє континентальне покликання. Знову ж інші замилюватимуть нам очі їхньою технологічною цивілізацією, яку вони плутатимуть з англосакською культурою; а це дозволить їм твердити, що північноамериканська культура мусить бути англосакською. Не забуваймо, що англосакси — спеціялісти інтеґрації, де б вони не були. Їхні міжетнічні стосунки, де тільки можливо, зводяться до питання вищости. Це їхня хвороба... Є англосакси... та інші... У глибині душі вони переконані, що ніхто не повинен би чинити опір процесові асиміляції. Увага! Тут ідеться не так про злиття рас — вони це залишають португальцям — ідеться тільки про мовне проникнення, при униканні дотику плоті. Вони асимілюють згори. Цього повністю вистачає для колонізації, і це так набагато більш витончене, більш «white», більш практичне.\nМи знаємо, що Північну Америку можна осмислити по-французькому, тому що ми почали це робити. Ми знаємо, що нема континентального покликання. Чи Камбоджа має право співіснувати з Китаєм? Данія з Англією і Францією? Ми тут у себе вдома, в Північній Америці, і ми відчуваємо солідарність з її долею. Маленький народ, хоч і має менше сили, не має менше якости. Його неповторність — це вже велике багатство для тих, які вірять у щось інше, ніж у доляр. Отож конечно перебудувати наше суспільство; переосмислити його з позицій північноамериканських французів, квебекчан. Тільки такою ціною французька мова стане мовою повсякденного життя. «Народ завжди говорить мовою своєї ситуації, — казав Моріс Больс. — У міру того, як ми відтворимо французьке економічно-соціяльне середовище, ми знову навчимося розмовляти по-французькому».⁷⁰ Це вимагає всеохопної візії структур, це вимагає воскресіння. Треба, щоб зникло багато стереотипів. Річ ясна, потрібне велике зусилля в економічній площині, щоб ми могли підвищити свою самооцінку і перебрати реальну владу; але якщо наші політики, технократи, профспілковці та професори не усвідомлять собі ваги мовної проблеми, вони сильно ризикують прокинутись одного прекрасного дня із збільшеною економічною потугою, очевидна річ, але будуть вони тоді провідниками зникаючого народу. Наші великі «гуманісти» так сильно хочуть бути реалістичними і серйозними, що перетворюються на несвідомих спомагачів ґеноциду їхнього власного народу. Наша мова — це соціяльна структура, що чекає на свої розв’язки з такою ж нагальністю, як економічна структура. Проблема мови в Квебеку мусить бути негайно політизована. Нині священство вже не врятує мови, бо мова вже більше не зберігає віри. Ті, що сьогодні говорять про «расизм» і про «диктатуру», не мають ніякого відчуття життя, політики чи історії. Чи є більш реалістична постава, як відмовитися вмирати? Та для багатьох сьогодні відмовитися вмирати — це бути непрактичними. Пораженство напевно здається їм найпозитивнішою поставою. Бути цивілізованим — це бути практичним, прагматичним, як англосакси. Слово практичний — це їхнє вмістище, бляшанка найчистішої квінтесенції законсервованого духу. Згода, ми хочемо бути практичні, але по-французькому. Наш образ світу є виявом французької та північноамериканської культур. Ми відчуваємо Америку, вона перейшла нам у плоть. І вона не алергічна до нашої мови. Ми, поети Квебеку, доводимо це. Квебек стане таким, як він себе бачить в уяві.⁷¹ Бо звертання до минулого не додасть нам відваги жити в сучасному. Задовго вже наше бажання жити підмінювалося пам’яттю прошумілих днів.⁷² Цей безнастанний поворот до мертвих подій дав нам тільки бажання вижити. Та коли вже не йдеться про те, щоб вижити, а щоб жити, єдині живі сили — сучасність і майбутність. Треба відмежувати історію від пам’яті; історію мусимо робити руками. Хай нація, що жила пам’яттю, повернеться до пам’яті. Ми — інші люди і маємо інші надії.\nФерман Уеллетт (Fernand Ouellette) — квебецький поет і соціолог\nПереклад з «Liberté» (березень-квітень 1964)\n¹ Brice Parain, Recherches sur la nature et les fonctions du langage, Paris, Gallimard, 1954, crop. 11.\n² У кн. Nouveaux essais sur l'entendement humain (textes choisis), Paris, P.U.F., 1961, стор. 14.\n³ Див. Paul Chauchard, Le langage et la pensée, Paris, P.U.F., 1962, crop. 7.\n⁴ Вербалізовану мову можна б дефініювати як здібність, зумовлену появою «більшого мозку» (див. Chauchard, стор. 7), але не притаманну ніякому спеціяльному органові (див. André Martinet, Eléments die linguistique générale, Paris, Armand Colin, 1961, стор. 11); мова — це «своєрідна конкретизація», «соціяльне і соціялізуюче явище» (див. Gilles-R. Lefebvre, „L’étude de la culture: la linguistique", y кн. Situation de la recherche sur le Canada français, Québec, P.U.L., 1962, crop. 234—235).\n⁵ Jean Piaget, Le iangage et la pansée chez l’enfant, Neuchâtel, Delachaux et Niestlé, 1962, стор. 40.\n⁶ Там таки, стор. 39.\n⁷ Norbert Wiener, Cybernétique et Société, Paris, 1962, стор. 104.\n⁸ Chauchard, стор. 11.\n⁹ Вона «робить ризикований стрибок від суб’єктивности до об’єктивности, стрибок, який багато кому погано вдається». Пор. Jean Furstenberg, La magie des mots, Paris, Plon, 1958, стор. 82.\n¹⁰ Piaget, стор. 193.\n¹¹ Див. Janheinz Jahn, Muratu, Paris, Seuil, 1961, стор. 141.\n¹² Див. Рагаіп, стор. 44.\n¹³ Див. François Bresson, „La signification", у кн. Problèmes de psycho-linguistique, Paris, P.U.F., 1963, стор. 21.\n¹⁴ Див. Pierre Oléron, „Les habitudes verbales", y кн. Problèmes de psycho-linguistique, стор. 101.\n¹⁵ Див. Abraham Moles, Théorie de l’information et perception esthétique, Paris, Flammarion, 1958, стор. 66—67.\n¹⁶ G. H. Mead, L’Esprit, le Soi et la Société, Paris, P.U.F., 1963, стор. 59.\n¹⁷ Див. Paul Chauchard, Le cerveau et la conscience, Paris, Seuil, 1962, стор. 83.\n¹⁸ Див. Mead, стор. 86.\n¹⁹ Le langage et la pensée, crop. 76.\n²⁰ Bresson, цит. тв., стор. 20.\n²¹ Див. Otto Klineberg, Psychologie sociale, tome I, Paris, P.U.F., 1963, стор. 67.\n²² Rémy de Gourmont, Esthétique de la langue française, Paris, Mercure de France, 1955, стор. 49.\n²³ Див. Martinet, стор. 15.\n²⁴ Цит. y Klineberg, стор. 54.\n²⁵ R. Bastide, Les relations sociales au Brésil, в журн. „Bulletin international des sciences sociales“, Paris, 1957, ч. 4, стор. 540.\n²⁶ Цит. y Chauchard, Le langage et la pensée, стор. 8.\n²⁷ Chauchard, Le cerveau et la conscience, стор. 122.\n²⁸ Chauchard, Le langage et la pensée, стор.32.\n²³ Problèmes de la psycholinguistique, стор. 57, 62.\n³⁰ Цит. y Mead, стор. 59.\n³¹ Там таки, crop. 63.\n³² Jean Piaget, „Le langage et les opérations intellectuelles", y кн. Problèmes de psycho-linguistique, стор. 57, і в La psychologie de l’intelligence, Paris, Armand Colin, 1962, стор. 151.\n³³ Martinet, стор. 25.\n³⁴ Див. Georges Gusdorf, La parole, Paris, P.U.F., 1963, стор. 14.\n³⁵ Martinet, стор. 150.\n³⁶ Там таки, стор. 182.\n³⁷ Там таки.\n³⁸ Талі таки, стор. 193—194.\n³⁹ Chauchard, Le langage et la pensée, стор. 70.\n⁴⁰ Спеціяліст-мовник G. K. Zipf навіть назвав одну із своїх книжок: Human Behavior and the Principle of Least Effort (Addison Wesley Press, Cambridge, 1949).\n⁴¹ Rémy de Gourmont, стор. 48.\n⁴² Marcel Cohen, Pour urne sociologie du langage, Paris, Albin Michel, 1956, стор. 36.\n⁴³ Mead, crop. 77.\n⁴⁴ Georges Granai, „Problèmes de la sociologie du langage”, у кн. Traité de sociologie, tome 2, Paris, P.U.F., 1963, стор. 260.\nП’яже y книжці „La psychologie de l’intelligence" (стор. 149) пише: «чистий знак, натомість, завжди колективний».\n⁴⁵ Там таки, стор. 260.\n⁴⁶ Див. Le langage et la pensée chez l’enfant, стор. 40; La psychologie de l’intelligence, стор. 186—187.\n⁴⁷ Мід, стор. 66.\n⁴⁸ Див. „Linguistique", Cahiers de l’Académie canadienne—française, vol. 5, Montréal, 1960; nop. „Les sources". Hop. Lionel Grouix, Histoire du Canada français, tome I, „L’Action nationale”, 1950, стор. 209.\n⁴⁹ Див. Michel Brunet, „Naissance du bilinguisme", y „Linguistique", Cahiers de l’Académie canadienne—française.\n⁵⁰ A. Tabouret-Keller, „L’acquisition du langage parlé chez un petit enfant en milieu bilingue", y кн. Problèmes de ia psycho-linguistique стор. 206.\n⁵¹ Тільки колонізатор чи несвідома колонізована людина проповідують потребу двомовности. Бо навіть у ситуації неоколоніялізму «національні мови зневажені». Колонізатор говорить про двомовність, тому що він не хоче навчитись арабської чи іншої мови. У дійсності двомовність — продовження колоніяльної динаміки. Див. A. Abdel-Malek, La vision du problème colonial pair le monde afro-asiatique, y журн. Cahiers internationaux de sociologie, vol. 35, Paris, P.U.F., 1963, стор. 332.\n⁵² J. Vendryes, Le langage, introduction linguistique à l’histoire, Paris, Albin Michel, 1950, стор. 332.\n⁵³ Granai, т. 2, стор. 275.\n⁵⁴ Там таки, стор. 275—276.\n⁵⁵ Про французькі групи поза Квебеком і про їхню асиміляцію — Див. Raoul Blanchard, Le Canada français, Paris, P.U.F., стор. 113—124.\n⁵⁶ Див. „Le Devoir", 23 березня 1964.\n⁵⁷ На третьому кольоквіюмі факультету суспільних наук Монреальського університету соціолог Жак Барзо говорив про «наслідки індустріялізації в царині мови, зокрема про розподіл праці згідно з етнічним поділом»; потім він підкреслив наше іміґрантське становище. Див. „Le Devoir", 6 квітня 1964.\n⁵⁸ Див. „Bulletin international des sciences sociales", стор. 540.\n⁵⁹ Англосакси дуже добре вміють сіяти згубні міти у психіці чужих їм народів. Проте у власному колі вони задоволяються фактами. Так, наприклад, двомовність є мітом, який не може не йти їм на користь. Так, наприклад, вони говорять про расизм каноніка Ґру, щоб якомога звузити засяг його ідей. Це діялог вовка з ягням.\n⁶⁰ Див. Philippe Garigue, La vie familiale des Canadiens français, Paris, P.U.M. et P.U.F., 1962.\n⁶¹ Там таки, crop. 22.\n⁶² Пор. Michel Brunet, Canadians et Canadians, Montréal, Fides, 1955, стор. 18.\n⁶³ Пор. Lionel Groulx, Fïiisitcire dm Canada français, т. 1, стор. 209.\n⁶⁴ Klineherg, стор. 281.\n⁸⁵ «Треба у виробництві встановити систему, яка не ущемляла б більшости населення, нав’язуючи йому англійську мову як мову технічної і адміністраційної праці». По,р. Jacques Brazeau, у газ. „Le Devoir", 6 квітня 1964.\n⁶⁸ В. L. Wellman, Mental Growth firom Preschool to College, цит. у Psychologie sociale, т. 1, стор. 283.\n⁶⁷ Psychologie sociale, т. 1, стор. 293.\nУ 1962 році Альфред Сові твердив, що «діти буржуазних родин одержують пересічно кращі оцінки, ніж діти робітників. Ми просто стверджуємо цей факт, який, зрештою, можна легко пояснити». Пор. Alfred Sauvy, Mythes et mirages économiques, y журн. „Cahiers internationaux de sociologie, vol. 33, Parfis, P.U.F., 1962, стор. 56.\n⁸⁸ Bastide, crop. 539.\n⁶⁹ Про двомовність y Квебеку, як її бачить чужоземний спостерігач, — див. прекрасну книжку: Michel Bernard, Le Québec change de visage, Paris, Plon, 1964, crop: 161.\n⁷⁰ Maurice Beaulieu, у газ. „Le Devoir”, 16 березня 1964.\n⁷¹ Можна запитати, до якої міри франкоканадський народ перетворився в той образ, що його бачили в уяві англійські канадці. Анрі Жанн пише: «Думка мажоритарної групи схильна уподібнювати поведінку інших меншинних груп до цієї таки думки, яка приписує їм певне соціяльне становище». Для того, щоб нейтралізувати тиск англоканадської колективної свідомости, наше внутрішнє самозображення дуже істотне. Скоріше, ніж ідеологія, народові потрібні символи. Ідеологія приходить згодом, коли символ перетворюється в концепт. Віра в наші прометеївські символи відродження допомагає нам ходити. «Коли вірування колективні, — пише Анрі Жанн, — в міру того, як вони поширюються, вони мають тенденцію здійснюватися, тому що вени визначають поведінку, яка автоматично потягає за собою це здійснення». (Див. Henri Jeanne, Les mythes politiques diu socialisme démocratique, y журн. „Cahiers internationaux de sociologie". 33, стор. 24). Нам треба перетворити наше традиційне досі суспільство в суспільство прометеївське. Нема життя без домагань. Квебек мусить усвідомити собі течію історії; він мусить діяти, творити свою історію. Ніхто інший, лише він, свідчитиме про себе перед людством. Слово належить живим народам. Роля, закроєна на їхню власну мірку, завжди краща, ніж могильне мовчання.\n⁷² Фернан Дюмон підкреслив бажання Ґарно, першого нашого історика, «подолати поразку, щоб нація жила бодай у людській пам’яті». Див. Idéologie et savoir historique, y журн. Cahiers internationaux de sociologie", т. 35, стор. 52.\n[Сучасність, 1969, ч.6, с. 37-53]


Риобет онлайн казино - Fcchayka\nOnline casino Риобет ком являє собою віртуальний клуб, на якому доступні захоплюючи ігрові автомати від знаменитих операторів пз. Це ігри з універсальними сюжетними лініями, які не тільки порадують душі азартних дівчат, але також принесуть їм приємні суми на баланс. Також хочемо вам порекомендувати азартні ігри в Риобет Казино онлайн на реальні гроші.\nЩоб отримати доступ до гри на грошові кошти, потрібно пройти реєстрацію в онлайн казино Риобет. Як тільки аккаунт користувача буде створений, він отримує плюшки від ігрового клубу: справжні ставки і виплати, бонусні пропозиції, різні акції. Саме тут користувач може задовольнити азартну потребу і отримати великі заохочення за активність і ставки на гроші.\nКаталог автоматів на гроші в онлайн-казино\nНа сьогодні ігрові емулятори на гроші стали користуватися популярністю серед клієнтів будь-якого віку.\nОфіційний сайт riobet онлайн казино пропонує широкий вибір апаратів, які відрізняються сюжетом, наявністю джекпоту та іншими функціями.\nНа порталі є популярні вендори, які вже довгі роки в азартній сфері. Вони добре пропрацювали функції апаратів і наділили їх яскравими ефектами і звучанням. Це такі виробники як: igt, pragmatic play, novomatic, endorphina, yggdrasil gaming. За час роботи вендори придумали кілька сотень ігрових автоматів, які забезпечені високими відсотками виплат і приносять величезні виграші.\nАзартний клуб ріо бет пропонує всім гравцям ознайомитися з великим вибором апаратів на будь-який смак. Кожна гра має цікаву тематику. Серед відомих можна виділити: фрукти, пригоди, розслідування, казкові ігри, сімки та інші. На ресурсі реально ознайомитися з такими ігровими апаратами: wild wolf, ice breaker, book of aztec, danger zone, fruit cocktail. У кожній присутній великий відсоток виплат, клієнти на постійній основі отримують великі виграші на рахунок. Це також пояснюється наявністю додаткових функцій: бонуси, безкоштовні обертання, ігри на подвоєння і респіни.\nГра на подвоєння-це шанс збільшити виплати в два рази через вгадування масті карти. Правильна відповідь приносить крутий виграш. У протилежному варіанті виплата обнуляється, і любитель азарту повертається в основну гру.\nПортативна версія віртуального майданчика riobet для ставок з гаджета\nАвтомати на гроші доступні як з браузера, так і зі смартфонів і ноутбуків. Мобільна версія Рио бет в найкоротші терміни запускається на мобільному гаджеті і гарантує якісну графіку і зручний функціонал симуляторів. Версію треба використовувати на сучасних пристроях з os андроїд і ios. Гідність такого режиму гри в тому, що користувачеві не обов’язково перебувати за ноутбуком, щоб грати.\nЗапускати ігрові автомати на реальні гроші можна в будь-якому місці: на роботі, в домашніх умовах або в поїздці. Також апарати реально завантажити на телефон і комп’ютер. Це надає можливість отримати до них доступ, якщо портал заблокований або відсутня мережа.\nПоповнення і виведення грошових коштів в Рио бет\nВідвідувачі, які роблять ставки реальними засобами, можуть використовувати відповідні платіжні сервіси. Найбільш відомі-кредитки. Важливу роль відіграє безпека переведення в готівку з казино Риобет.\nВідвідувачі виділяють наступні чесні методи: visa, мастеркард, маестро, electron. Кешаут з їх допомогою можливий від одного до трьох діб. Також застосовуються аналогічні платформи: qiwi, neteller, moneta. Ru, liqpay, webmoney, yandex. З їх допомогою ви можете перевести в готівку гроші за добу.\nГравці можуть не хвилюватися за публікування результатів фінансових операцій третім особам. За всім цим стежить online casino ріо бет і дотримується конфіденційність даних.


У підсобному приміщенні та на подвір’ї мешканця Оноківців на Ужгородщині виявили 3 кг марихуани (ФОТО) @ Закарпаття онлайн\nУ підсобному приміщенні та на подвір’ї мешканця Оноківців на Ужгородщині виявили 3 кг марихуани (ФОТО)\nЗловмисника затримали та розпочали за фактом злочину кримінальне провадження\nПід час огляду поліцейські виявили велику партію наркотиків рослинного походження. Зокрема, в підсобному приміщенні знаходився поліетиленовий пакет з сухою речовиною, а у приміщенні - 3 картонні коробки та 30 паперових згортків з марихуаною.\nСлідчі інкримінують зловмиснику ч.2 ст.307 Кримінального кодексу України, тобто зберігання наркотиків з метою збуту. Відповідно до санкції вказаної статті підозрюваному загрожує до десяти років позбавлення волі. Усправі триває досудове розслідування, повідомляють у відділі комунікації поліції Закарпатської області.\nТеги: марихуана, Оноківці


Спробую принести перемогу Україні, – Світоліна про матчі з Японією\nСпробую принести перемогу команді, – Світоліна про матчі збірної України проти Японії\nЕліна Світоліна / БТУ\nУкраїнські тенісистки вже готується до матчів за збірну України на Кубку Біллі Джин Кінг проти Японії. Перша ракетка нашої країни Еліна Світоліна радіє поєдинкам на рідній землі.\nРідний корт для Світоліної\nВже 16-17 квітня наші тенісистки вийдуть на ґрунтові корти Elite Tennis Club у Чорноморську. Еліна Світоліна не приховує радісних емоцій від повернення в Україну.\nЦікаво Українські тенісистки опустилися в світовому рейтингу WTA\nЗа словами лідерки української збірної, цей корт для неї не є чужим. У дитинстві Світоліна провела тут багато часу: "Для мене це особливе місце, багато гарних, теплих спогадів. Тут я теж виступала на турнірах".\nУдома завжди грати приємно, відчуття неймовірні. Спробую якомога краще відіграти свої матчі й принести перемогу команді. Я приїхала трошки раніше, тому змогла побачитися з бабусею, з татом, з мамою бачилася тиждень тому. Трошки дивно повертатися сюди й грати за команду, але це приємні відчуття,\n– зізналась Еліна.\nСвітоліна вже готується до поєдинків з сестрами Кіченок, які вже теж прибули у Чорноморськ. Тенісистки тренуються під керівництвом Ольги Савчук.\nТенісистки проведуть свої зустрічі проти Японії не за порожніх трибун. Матчі у Чорноморську зможе відвідати обмежена кількість вболівальників.\nП'ята ракетка світу прилетіла в України з гарними емоціями. Нещодавно 26-річна українка погодилась вийти заміж за французького тенісиста Гаеля Монфіса, який закидав Світоліну подарунками. Спершу він не пожалів грошей на нашу Еліну та подарував їй обручку вартістю у 700 тисяч євро. Після цього українка похизувалась новою розкішною автівкою.\nУ складі збірної України також зіграють Марта Костюк, Катаріна Завацька та сестри Кіченок. Світоліна дотримала обіцянку та прилетіла допомогти своїй команді на турнірі.\nПоза заявкою залишились Леся Цуренко та Катерина Козлова. Обидві тенісистки мають незначні травми та перебувають не в оптимальній фізичній формі.


Дві чернігівські студентки отримали стипендії Кабміну\nП`ятниця, 28 січня, 22:04:16\n27.07.2013 12:33 — Агенцiя\nСеред 88 студентів з-понад 800 вузів дві стипендії призначені чернігівським студенткам. Це Тетяна Івусь, тепер вже студентка 4 курсу хіміко-біологічного факультету Чернігівського національного педагогічного факультету ім. Т.Г. Шевченка, та Дарина Погорілко, студентка 4 курсу юридичного факультету Чернігівського державного технологічного університету.\nРозмір стипендії КМУ — 1100 гривень.\nВтім, наші стипендіатки отримають лише різницю між кабмінівською і звичайною стипендією, адже другий семестр 2012 — 2013 навчального року вже закінчився.


Кальян Wookah Black White Crystal Squares купити в Одесі, Україні\nМагазин кальянів ST-Market»Кальян»Кальяни Wookah» Кальян Wookah Black White Crystal Squares\nБагато цінителів кальянів дають йому дуже високий бал сучасним і стильним пристроїв преміум ряду від бренду Wookah. Це оригінальні кальяни, з незабутнім зовнішнім виглядом і відмінною якістю, часто дорогих елементів. Одним з кращих варіантів для любителів вишуканості, стане купити кальян Wookah Black White в Києві. На нашому сайті представлено безліч моделей цієї преміум серії, а також окремі комплектуючі та аксесуари до них.\nГоловні переваги кальяну\nСеред основних плюсів відомої моделі можна виділити:\nШахту з твердих порід дерева, з внутрішньої сталевою трубкою;\nСтійку форму колби, з красивого чеського скла;\nГерметичне, різьбове з'єднання;\nЦікавий дизайн, поєднання чорної основи з білими розводами;\nКурильні властивості високого рівня;\nПрактичну висоту 64 см.\nНа сьогодні купити кальян Wookah Black White в Одесі або іншому місті України не складе особливих труднощів. Всього кілька кліків потрібно для оформлення замовлення на нашому сайті. Для постійних клієнтів та оптових замовлень діє система бонусів і знижок. Великий вибір дає можливість підібрати варіант на свій смак і гаманець.


Влада Полтави хоче створити систему моніторингу шуму й небезпечних викидів в атмосферне повітря | ГО "Громадське об’єднання Полтава"\nВлада Полтави хоче створити систему моніторингу шуму й небезпечних викидів в атмосферне повітря\nУ Полтаві планують створити програму моніторингу забруднення атмосферного повітря. На першому етапі буде сформована міська комісія з питань здійснення моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря\nНа наступну сесію міськради, що відбудеться 12 березня, винесуть проект рішення «Про утворення комісії з питань здійснення моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря та управління якістю атмосферного повітря на території агломерації міста Полтава». До складу комісії увійдуть різні фахівці у сфері благоустрою. Детальніше про роботу комісії розповіла директор «Інституту розвитку міста» Тетяна Татаріна:\n— В першу чергу буде створена комплексна міська програма контролю за атмосферним повітрям. Вона міститиме багато аспектів, як буде здійснюватися відслідковування і моніторинг стану атмосферного повітря. Робоча група буде напрацьовувати конкретні дії і проекти, які протягом реалізації програми будуть реалізовуватися. Моніторинг повітря проводитимуть за допомогою нашої системи Оаза. Але не тільки. Інспекція із благоустрою пропонує вимірювати показники своїми приладами. Також розглядаємо можливість придбання додаткових пристроїв, а не тільки датчиків, які показують вміст дисперсного пилу. Це і вологість повітря і аналіз інших викидів, шумоміри тощо. У співпраці з екологічною інспекцією області будуть проводитися додаткові консультації стосовно того, яке обладнання потрібно придбати. Це комплексна програма, яка стосуватиметься усіх сфер в місті, які мають вплив на атмосферне повітря. Написання цієї програми залежить від того, як швидко збереться комісія. В цьому році програма уже має бути написана. Далі вона повинна пройти публічне обговорення і затвердження на сесії. Це досить тривалий процес.\nОтже, у майбутньому інспекція з благоустрою отримає можливість вимірювати шум чи кількість шкідливих викидів у повітря. І якщо підприємство порушить норми, то інспекція може виписати припис.\nЗараз у місті є 8 пиломірів. Є приватні підприємці, які хочуть встановити пиломіри на своїх приміщення і підключити їх до загальної системи. В цьому році планують встановити ще 10 датчиків за кошти приватних осіб. «Інститут розвитку міста» хоче розширити цю систему, щоби отримувати більш об’єктивні показники.\nДо складу комісії запропоновані наступні члени:\nЄвген Ричка — заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів (вирішення питань експлуатації та розвитку міського господарства), голова комісії;\nМаксим Малько — начальник Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, заступник голови комісії;\nНеля Соколова — головний спеціаліст Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, секретар комісії;\nТарас Аношкін — старший лейтенант служби цивільного захисту Полтавського міськрайонного управління ГУ ДСНС України у Полтавській області (за згодою).\nТетяна Базилевич — начальник Полтавської лабораторії спостережень за забрудненням атмосферного повітря Полтавського обласного центру з гідрометеорології (за згодою);\nЮрій Голік — завідувач кафедри теплогазопостачання, вентиляції та теплоенергетики, професор Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка», к.т.н., доцент (за згодою);\nНаталія Максюта — аспірантка Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» (за згодою);\nМикола Могілевцев — директор Департаменту з питань цивільного захисту та оборонної роботи;\nВолодимир Овчаренко — лікар з комунальної гігієни Полтавського міськрайонного відокремленого підрозділу лабораторних досліджень ДУ «Полтавський ОЛЦ МОЗ України» (за згодою);\nТетяна Поливод — провідний інженер виробничо-технічного відділу виробничої служби ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» (за згодою);\nСергій Пуголовка — головний спеціаліст відділу з питань транспортних перевезень зв’язку виконавчого комітету Полтавської міської ради.\nВіктор Северин — директор Полтавського міськрайонного відокремленого підрозділу лабораторних досліджень ГУ Держпродспоживслужби у Полтавській області (за згодою);\nНаталія Смоляр — голова Полтавської обласної організації Українського товариства охорони природи (за згодою);\nТетяна Татаріна — директор КО «Інститут розвитку міста» ПМР (за згодою)\nКатерина Хмара — начальник відділу державного екологічного нагляду (контролю) атмосферного повітря Управління державного екологічного нагляду (контролю) у Полтавській області — старший державний інспектор з охорони навколишнього середовища Центрального округу (за згодою).\nНагадаємо, у 2019 році у Полтаві встановили перші датчики забруднення повітря з онлайн-доступом до даних. Наразі ці датчики є частиною сервісу під назвою «ОАЗА.Полтава».


Як носити хустку з пальто: красиво завязати хустку на шию, на голову\nЗавязаний на плечі, шию або голову хустку чудово доповнить образ, додавши в нього нотки вишуканості та романтичності. Головне-не промахнутися з вибором. Обємні, щільні хустки прийнято носити складеними по діагоналі так, щоб утворився рівнобедрений трикутник.\nЩе зовсім недавно хустку стійко асоціювався з бабусями біля під’їзду, а модниці воліли доповнювати свій образ шарфом або палантіном. Але ось він знову на піку популярності і твердження, що він практичний, яскравий і ефектно доповнює пальто аксесуар, стало аксіомою.\nХустка до пальто\nЗав’язаний на плечі, шию або голову він прекрасно доповнить образ, додавши в нього нотки вишуканості та романтичності. Головне-не промахнутися з вибором:\nм’які та спокійні відтінки ідеально підходять до ділового стилю;\nнезвичайні і яскраві принти доречні при створенні неабиякого, крикливого образу впевненими в собі дівчатами;\nмонохромний, незалежно від кольору, підходить абсолютно до будь-якого стилю одягу і не знає вікових меж.\nОб’ємні, щільні хустки прийнято носити складеними по діагоналі так, щоб утворився рівнобедрений трикутник.\nТакож він чудово виглядає при зав’язуванні шалькой, коли бічні куточки виводяться за шию, перехрещуються, повертаються назад наперед і зв’язуються. При повороті цього варіанту можна отримати 3 різних, по-своєму красивих виконання, коли вільний кут розташований спереду, ззаду або на плечі.\nХустки з легких матеріалів можна ще й складати в смужки. Довга гостровуха» версія вийде, якщо два протилежних кута звести до центру і потім повторювати дію з освіченими попередньої маніпуляцією складками до тих пір, поки не сформується смужка необхідної ширини. Коротка — якщо зробити те ж саме не з кутами, а з паралельними сторонами.\nЯк вибирати хустку під пальто\nПопулярність диктує різноманітність: зараз, крім класичного квадрата або трикутника, можна знайти навіть прямокутні, схожі на палантини, або неправильної форми хустки. На експерименти з останніми краще вирішуватися після придбання навичок пов’язування більш звичних форм.\nА ось підбираючи класику важливо враховувати розміри:\nдля носіння поверх одягу можна орієнтуватися на диктуються Луї Вітоном параметри — від 140х140 до 145х145 см;\nякщо ж аксесуар частіше буде носитися під пальто, то краще вибирати моделі зі стороною до 125 див.\nУВАГА! Єдиний хустку, що не вимагає знання тонкощів підбору — павловопосадский. Він підходить до будь-якого стилю і фасону, завжди доречний і прикрашає будь-яку модницю, незалежно від її віку і особливостей фігури.\nВ інших випадках важливу роль відіграють кольоротип зовнішності і форма обличчя дівчини — саме на них варто акцентувати увагу.\nПід зимове пальто рекомендується вибирати здатні зігріти хустки з вовни або її аналогів.\nЛегка, тонка тканина ідеально підходить під літні образи або демісезонне пальто. Наприклад, повітряний шифон відмінно виглядає з кашеміром.\nВАЖЛИВО! Велика щільна в’язка добре поєднується з одягом з більш тонких тканин, але не навпаки. На тлі грубуватого пальто легка хустка просто втрачається, якщо не вгадати з його розміром.\nПри виборі однотонного хустки важливо пам’ятати правила поєднання кольорів (гра контрастних тонів або поєднання близьких за розташуванням у колірному спектрі) і орієнтуватися на них. Аксесуар може бути відмінної від пальто тони. Але якщо він з малюнком, то збіг забарвлення фрагментів візерунка з кольором пальто, ременя, рукавичок або будь-якого іншого елемента способу обов’язково.\nПальто з хусткою на шиї\nСмужка, що утворюється при складанні з орієнтацією на діагональ, може бути пов’язана в характерній для шарфів стилістики:\nпід пояс, яким фіксуються передні куточки перекинутого через шию аксесуара;\nз вільно звисаючими на груди краями обгорненого навколо шиї хустки;\nз м’яким вузлом, непомітно зафіксованим зсередини шпилькою;\nз галстучным вузлом.\nПряма смужка набагато коротшим від попереднього варіанту, але виглядає вишукано, якщо:\nпросто перекинути через шию і спереду скріпити яскравою брошкою;\nпомістити під комір, залишивши нижні кути вільними (цей варіант хороший і з діагональною смужкою);\nпід пальто з відрізний горловиною зробити хомут з круглим вузлом;\nпропустити кінці хустки через погони одягу в стилі мілітарі;\nплетений вузол гарний у поєднанні з застібається під горло двобортним пальто.\nКласичний трикутник, утворений складеним навпіл хусткою, відмінно виглядає, якщо просто перекинути його через шию і:\nпов’язати шалькой, а вільні кінці сховати або залишити видимими;\nпустити під ремінь;\nзафіксувати за допомогою спеціального кільця або гудзики.\nУВАГА! Коли під рукою немає спеціальних пристосувань для хустки — не біда. Звичайна гумка для волосся допоможе закріпити кути, а якщо вона ще й оснащена відповідним бантом може навіть замінити брошка.\nПальто з хусткою на голові\nОдним з найбільш екстравагантних прийнято вважати зав’язування методом «чалма». Найпростіша варіація виконується за допомогою складеного в довгу смугу хустки з довжиною сторони від 110 см.\nДивіться також: Спідниця туту своїми руками: як зробити спідницю туту для дівчинки своїми руками\nНаступні за популярністю — «селянська косинка» і «зірка голівуду», іменовані на заході «капюшоном» за схожість з цим елементом гардеробу. Обидва варіанти виконуються з складеного в трикутник хустки, центральна частина якого розміщується на голові, а вільні кути перехрещуються під підборіддям і заводяться за шию, де й зв’язуються поверх звисає ззаду частини. Єдина істотна відмінність між зазначеними «капюшонами» полягає в тому, що центр при зав’язуванні «зірки» знаходиться на маківці, а у версії «косинка» — треба лобом.\nА знову стає трендом стиль ретро приходить на допомогу дівчатам, які хочуть не представляє загрози для зачіски тепла.\nРізні варіації в стилі пінап або простий обідок з складеного в смужку хустки, що зав’язується в простій вузлик або пишний бант — чарівні способи сховатися від холоду та доповнити створюваний пальто образ.\nВізерунок для берета спицями: прості, складні візерунки, перловий візерунок для берета спицями\nСпідниця з шифону для дівчинки своїми руками: як зшити просту спідницю з шифону для дівчинки\nКилимок із капронових колготок своїми руками: варіанти роботи\nКюлоти жіночі: фото, опис, кому підходять і яка у них довжина