ЗУСТРІЧ СТУДЕНТІВ-ДОКУМЕНТОЗНАВЦІВ ІЗ БЕЛЬГІЙСЬКИМ ДИПЛОМАТОМ | Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу\nЗУСТРІЧ СТУДЕНТІВ-ДОКУМЕНТОЗНАВЦІВ ІЗ БЕЛЬГІЙСЬКИМ ДИПЛОМАТОМ\nЗУСТРІЧ СТУДЕНТІВ-ДОКУМЕНТОЗНАВЦІВ ІЗ БЕЛЬГІЙСЬКИМ ДИПЛОМАТОМ\nУ середу, 17 березня, студенти 3-го курсу гр. ІС-18-1 нашої спеціальності мали можливість на онлайн-парі з «Архівознавства» поспілкуватися з п. Зеноном Ковалем, відомим бельгійським дипломатом українського походження. Зустріч була присвячена темі «Архівна україніка», де п. Зенон розповідав про становлення та діяльність української громади у Бельгії, українські осередки (Український Допомоговий Комітет, Спілку української молоді), українську документальну спадщину закордоном, родинний архів та працю свого батька Омеляна Коваля. Архівні матеріали стали основою для написання книги «Ювілейний альманах (1945-2005) Українського Допомогового Комітету й організованого українського громадського життя в Бельгії», яку видав п. Омелян Коваль у 2009 р.\nПід час зустрічі поважний гість також розповів про свій шлях дипломата, життєве кредо, та розмірковував над питанням збереження української ідентичності закордоном. Насамкінець п. Зенон порадив нашим студентам вивчати іноземні мови, завжди бути собою й слідувати своїй мрії, зберігати пам'ять про своє коріння та розвивати традиції своєї родини.\nОнлайн-зустріч проходила цікаво й позитивно майже дві години. Студенти підготували багато актуальних запитань.\nЩиро дякуємо п. Зенону за можливість поспілкуватися і ближче познайомитись з діяльністю та документальною спадщиною української громади у Бельгії!\nОмелян Коваль (1920-2019) – батько Зенона Коваля, український громадський діяч, член проводу Організації Українських Націоналістів, політв'язень Аушвіцу. Очолював Спілку української молоді (СУМ) у Бельгії, заснував журнал для молоді «Крилаті», видавництво та друкарню в Брюсселі, був секретарем і головою Головної Ради Українських Громадських Організацій Бельгії, одним із президентів Європейського Конгресу Українців, а згодом почесним головою Ради директорів Світового конгресу українців.\nчт, 27/01/2022 - 09:05\nУніверситет вкотре підтвердив високий рівень функціонування системи управління якістю\nср, 26/01/2022 - 15:37\nРекламіст як нестандартна професія галузі\nвт, 25/01/2022 - 15:04


«Чудово, що в нас є такі заклади. І таких центрів потрібно більше, бо "Артек" унікальний. Я також була в «Артеку» в Криму. Це були незабутні моменти моєї юності. І дуже символічно, що я була в таборі в 1994 році, а сьогодні "Артек" відзначає 94-ту річницю», – зазначила дружина Президента.\nЗгідно з повідомленням, Олена Зеленська та Бубка у супроводі генерального директору закладу Сергія Капустіна оглянули Арт-село «Артек» та студії малярства на склі, арт-живопису, графіки; паперопластики та арт-моделювання. Нині в оздоровчому центрі триває пленер під керівництвом українського художника Юрія Пацана. Олена Зеленська також відвідала інноваційний освітній центр – біологічну, хімічну та фізичну лабораторії, а також лабораторію роботехніки.\nДеканоидзе: Паскал напишет рапорт об увольнении с Нацполиции


Країни Східного Сусідства / Україна / Проекти / 2015 /\nМетою соціально-культурного проекту «Can Action» було розкриття талантів молоді, шляхом навчання різним видам мистецтва та створення ними спільних робіт. Соціально-культурний проект «Can Action» реалізується за підтримки представництва DVV International в Україні та Міністерства закордонних справ Німеччини, протягом серпня-листопада 2015 року.\nПід час проекту були проведені майстер-класи для зацікавлених по наступним тематикам: «Основи фотографування», «Основи малюнку», «Основи створення скульптури» та «Основи створення карикатури». Кількість учасників кожного майстер-класу – 10 осіб, участь – безкоштовна. По завершенні проекту проведено чотириденний Фестиваль сучасного мистецтва «Open ART» у Полтавському краєзнавчому музеї. В рамках Фестивалю виставлені роботи учасників майстер-класів та роботи майстрів сучасного мистецтва, а також, тематичні обговорення по зазначеним тематикам.\nЯк кульмінація проекту – створення спільної картини формату 12 кв.м. професіоналами та учасниками майстер-класів.


Пролунав останній дзвоник в школі – інтернаті Світанок : Світанок\nПролунав останній дзвоник в школі – інтернаті Світанок\nОстання п’ятниця травня – особливий день для всіх світанчат. Він розпочався флешмобом від хореографічного коллктиву «Барбарики». Надалі,т із гордістю до майданчику вийшли випускники яких привітала наші гості та друзі з ПАТ «Запоріжсталь», ДФІ, Заводського районного відділу поліції. Святий отець Вадим благословив усіх школярів та побажав легкого життєвого шляху випускникам. Також ми вшанували хвилиною мовчання пам’ять нашого випускника Соловйова Романа, який загинув в боях на Донбасі. Активісти учнівського самоврядування, найкращі учні, спортсмени та таланти школи – інтернату «Світанок» отримали відзнаки та грамоти за свою наполегливість, талант та розум.\nНе обійшлося і без сюрпризів. На останній дзвоник завітала епатажна співачка Inshaya, яка чудовою піснею про кохання привітала світанчат. Після закінчення свята відбулася творча зустріч з нашею талановитою землячкою. Inshaya залюбки відповідала на питання світанчат, заспівала свої пісень розповіла про свій нелегкий та тернистий шлях до слави. Дякуємо Inshaya за візит, за гарні емоції та мотивацію до нових звершень.\nДля випускників готувався особливий сюрприз. Вже другий рік у Запоріжжі організовують благодійну акцію для випускників з інтернатів. Її ініціатори – обласна організація Національної спілки журналістів України разом із волонтером Оленою Ярошенко. Вони допомогли дівчатам із сукнями, а студентки училища моди і стилю довершували образ вечірніми зачісками та макіяжем. Саме тому випускний та вручення свідоцтв про завершення школи пройшло в надзвичайно приємній та красивій обстановці.\nВсім світанчатам веселих та безпечних канікул. До зустрічі у вересні.


Які подруги потрібні кожній жінці? | LIGHT\nЯкі подруги потрібні кожній жінці?\nКраща подруга — не значить єдина. Розповідаємо, з ким ще корисно подружитися успішній жінці і де саме шукати нових приятельок, інформує Ukr.Media. Ми говоримо про тих приятельок з якими можна розділити власні цінності та важливі моменти (які не зрозуміти чоловікам). І всього таких жінок у вашому житті має бути хоча б шість (якщо вже не виходить об’єднати все в одній людині).\nЯкі б не були ваші наміри — тиха вечеря, помпезний похід в театр або вечір у форматі «один келих і все» — з нею все так просто не проходить. Тиха вечеря легко перетікає в найближчий караоке-бар, після театру ви йдете гуляти нічним містом, а ваш один келих непомітно перетворюється на добру пляшку. І головне — вам анітрохи не соромно (та і не повинно бути!). Вона завжди готова скласти вам компанію на будь-якій вечірці, якщо у вашого чоловіка справи, ви можете розмовляти з нею годинами і, зрозуміло, вам з нею завжди весело. Але попереджаємо: не варто телефонувати їй, якщо ви знаєте, що завтра вам рано вставати.\nжінки, подруги, стосунки переглядів: 724


Хімік зіграв перший матч чвертьфіналу Кубка Європи ФІБА - Федерація баскетболу України\nХімік зіграв перший матч чвертьфіналу Кубка Європи ФІБА\nФранцузький Елан Шалон переміг южненський Хімік у першому матчі серії 1/4 фіналу Кубка Європи ФІБА – 115:94.\nГосподарі без зайвих зволікань почали тиснути на гостей. Відкривши рахунок триочковим Евтімова, Елан Шалон закріпив успіх двома очками Хезелла. Та южненцям швидко вдалося наздогнати французів і навіть вийти вперед. У дебюті зустрічі господарі дозволяли собі досить багато помилятися з реалізацією, а от у гостей з цим проблем не було. Та коли французи налагодили реалізацію рахунок почав впевнено змінюватися на їхню користь. Господарі вдвічі переважали гостей за триочковими (43% – 20%) та втричі менше припускалися втрат (2 – 6).\nУ другій чверті хід боротьби на майданчику не змінився. Хімік не дозволяв Шалону задіяти його головний козир – швидкість. Під кінець 10-хвилинки южненці змушували французів багато фолити. Фрейзер та Шоу влучними штрафними зрівняли рахунок. А коли господарі в заключній атаці знову забили, лише неточність Бєлікова з лінії штрафних не дозволила командам піти на велику перерву за рівного рахунку.\nТретя 10-хвилинка почалася для Хіміка не дуже вдало. Господарі вдало застосували триочкове бомбардування – три поспіль влучно. Ще й пройшла стрімка атака. Олег Юшкін змушений був брати тайм-аут. Заспокоївшись гості збили атакувальний запал господарів. Та все ж южненці стали більше помилятися і програли в підсумку чверть в 9 очок. Перевага господарів перед заключною 10-хвилинкою сягнула 11 очок.\nТа переломити хід у заключних хвилинах поєдинку южненці вже не змогли. А коли почала даватися взнаки втома гостей, у господарів усе частіше стали проходити фірмові стрімкі атаки. Перевага французів сягала 18 очок за майже три хвилини до кінця ігрового часу. Відтак Хіміку залишається виправляти становище в наступних матчах.\nДругий матч чвертьфіналу суперники зіграють в Южному 23 березня. Нагадаємо, серія триває до двох перемог.\nЕЛАН ШАЛОН (Франція) – ХІМІК (Україна) – 115:94 (25-21, 23-25, 30-21, 37-27)\nКубок Європи ФІБА 06.12.2017


Не 46 мільйонів… - Львівська газета\n10:46, Пт. - 09 Гру. 2011 444\nУ 1991 році в нашій країні проживало 52 млн. осіб — саме це число тоді з гордістю називали з телеекранів.\nУ 1991 році в нашій країні проживало 52 млн. осіб — саме це число тоді з гордістю називали з телеекранів. Та з року в рік цей показник невблаганно зменшувався: скрута змушувала українців шукати кращої долі за кордоном, люди їхали на кілька років, аби заробити гроші на забезпечене життя вдома. Однак доля вирішувала по-іншому: частина наших співвітчизників укоренилася в близьких чи далеких державах і тепер приїжджає на Батьківщину хіба що як туристи. Серед тих, хто залишився вдома, з кожним роком більшає частка пенсіонерів, а відсоток дітей, попри заходи уряду з метою стимулювання народжуваності, у структурі населення меншає.\nНезабаром нас перерахують\nСкільки нас залишилося? На це запитання має відповісти перепис, який планують провести в листопаді наступного року. Щоправда, кандидат географічних наук Ірина Гудзеляк, яка працює у Львівському національному університеті імені Івана Франка, зазначила в коментарі «Газеті», що час вибрано вкрай невдало. Річ у тім, що саме на листопад традиційно припадає пік міграційних процесів: чимало співгромадян виїжджає на заробітки, тож велика ймовірність похибок під час перепису. ООН, до прикладу, пропонує переписувати населення в грудні-січні, коли люди повертаються додому на свята — саме тоді статисти отримують найточніший результат. Утім, на думку пані Гудзеляк, багато залежатиме і від сумлінності самих науковців, і від рекомендацій, які надасть їм Держкомстат. Наприклад, під час перепису 2001 року постійне населення було враховано також у графі «наявне населення», а саме дельта між цими двома показниками мала б показати найточнішу кількість трудових мігрантів.\nУкраїнський антирекорд народжуваності\nНа 1 січня 2011 року громадян України було лише 45 млн. 778 тисяч. І найсумніше, що того ж таки року наша країна встановила світовий рекорд низької народжуваності — з розрахунку на одну жінку тоді народилося лише 1,1 дитя. Згодом цей показник зріс до 1,5 дитини на сім’ю, однак цього не достатньо навіть для простого відтворення: для цього в одній родині має бути в середньому 2,2 дитини.\nЩоправда, демографічна політика уряду дала певні результати: темпи депопуляції в Україні зменшилися майже вдвічі.\nНас мало, а буде ще менше\nНа жаль, демографічний прогноз для нашої країни, зокрема фахівців ООН, залишається негативним: із року в рік українців меншатиме. Звинувачувати в цьому лише Кабмін не варто. Зрештою, навіть розвинута економіка не рятує від депопуляції. Як приклад І. Гудзеляк наводить економічно процвітаючу Німеччину, де кількість населення зростає винятково завдяки міграції. «Триває глобальна тенденція до скорочення темпів народжуваності, її вже помітно навіть у деяких розвинутих нафтодобувних арабських країнах, де відбувається тільки просте відтворення населення», — зазначила вчений-демограф. Річ у тім, що, порівняно з попередніми десятиліттями, навіть століттями, змінилися демографічні установки населення. Раніше обов’язок забезпечувати батьків на схилі віку лягав на дітей, отож багатодітні сім’ї були гарантією спокійної та ситої старості. Натомість тепер цю функцію перебрали пенсійні фонди.\nЗросла і якість життя: люди переселились із комуналок і підвальних квартир у комфортабельніші помешкання і тепер хочуть, аби їхні діти мали забезпечений старт у житті.\nДослідження демографів свідчать: для того, щоб у пострадянських країнах збільшувалася кількість населення, необхідно, аби щонайменше половина сімей мала трьох і більше дітей. Отже, такі родини потребують особливої підтримки. Зокрема, йдеться про їхнє забезпечення безоплатним житлом, дотації підприємствам, які випускають товари для дітей. Іще одним негативним чинником є невпевненість сучасної молоді в завтрашньому дні.\nКоротке життя українців\nНа жаль, за рівнем і структурою смертності наша країна наближається до держав третього світу. Середня тривалість життя чоловіків в Україні становить 64 роки, жінок — 69. За рівнем смертності наша країна — європейський лідер, і, що особливо прикро, найвищим є показник смертності серед чоловіків працездатного віку. Нещодавно медики вивчали причини короткого віку наших земляків: половина випадків смертності зумовлює рівень життя людей, п’ята частина залежать від генетики й екологічної ситуації та лише 10% — від якості медичних послуг. І хоча, за словами Ірини Гудзеляк, до цього дослідження не залучали колег-демографів, це не заважає деяким урядовцям офіційно користуватися цією статистикою.\nВласне цей показник — коротка тривалість життя — не врахували під час підвищення порога пенсійного віку. Урядовці посилалися на досвід європейських держав. Мовляв, у скандинавських країнах на пенсію йдуть у 70 років, в інших розвинутих країнах — у 65 років. Але ж і тривалість життя там значно довша. Натомість українські чиновники брали до уваги інший чинник — економічне навантаження на одного працездатного. Адже в Україні постійно зростає частка непрацездатного населення, причому насамперед через збільшення числа пенсіонерів. «У такій ситуації держава не мала морального права підвищувати пенсійний вік», — підсумувала І. Гудзеляк.\nМіграційний парадокс України\nЧимало говорять про проблему нелегальної міграції: мільйони українців вирушають у пошуках кращої долі та заробітку в інші, багатші краї. Скільки їх там нині, достеменно не знає ніхто. Можна наводити лише оціночні показники — від 2 до 7 млн. І хоча значна частина українців їде тимчасово, однак дехто згодом таки оселяється за кордоном. «Як правило, період адаптації триває близько 10 років. Якщо протягом цього часу людина зуміла придбати за кордоном житло, знайти хорошу роботу, «перетягнути» сім’ю чи створити нову, то вона так і залишиться там. Якщо ж ні, то, найімовірніше, повернеться додому», — зауважує демограф.\nАле найпарадоксальніше, що при цьому Україна має позитивне міграційне сальдо: до нас їдуть із Середньої Азії. Іммігранти оселяються на Сході та Півдні (в Харкові, Одесі, Донецьку, Запоріжжі) та працюють здебільшого на ринках. Однак найгірше, що з України їдуть молоді, високоосвічені люди, тим самим погіршується інтелектуальний і репродуктивний потенціал нашої держави.\nПопри вищий рівень життя в східноукраїнських областях, демографічна ситуація є кращою в західноукраїнських. Понад те, в кількох областях — Закарпатській, Рівненській і Волинській — спостерігають природній приріст населення. Також ситуація на Заході є кращою майже за всіма демографічними показниками: рівнем народжуваності, смертності. Особливо рельєфно це виглядає на тлі Чернігівської та Сумської областей, де виникла своєрідна «демографічна яма». Ірина Гудзеляк пояснює це двома регіональними особливостями: обидві області розміщені в зоні високої лісистості, крім того, близько до Києва, який приваблює тамтешніх мешканців.\nЗагалом же Україна належить до країн із гіпертрофованою роллю столиці. Посилений економічний розвиток Києва з великими інвестиціями призводить до внутрішньої міграції: навіть випускники хмельницьких шкіл орієнтуються на вступ, а отже, й подальше життя в столиці. Крім Києва, в нашій державі є ще кілька таких регіональних центрів — Одеса, Харків. Ну, а на Заході цю роль відіграє Львів.\nВласне, єдиним негативним демографічним чинником на Західній Україні є міграція. За словами І. Гудзеляк, негативне сальдо міграції для Галичини було притаманне ще за радянських часів.\nПовернення в рідні села\nЗа останні роки в Україні поменшало міст-мільйонників. Цей статус зберігають хіба що Київ і Харків. Натомість Донецьк балансує на межі, цьогоріч статус мільйонника втратив Дніпропетровськ. Кілька років тому Одеса так само вийшла з числа мільйонників, однак опісля там пройшла адмінреформа (приєднали кілька сусідніх сіл, навіть реєстрували безпритульних), отож Південна Пальміра знову повернула собі статус.\nЩодо Львова, то, порівняно з останнім переписом, кількість населення трохи зросла, однак упродовж кількох останніх років львів’ян почало повільно меншати. Для галицької столиці притаманна тенденція багатьох пострадянських міст: кількість людей, які живуть у центрі, скорочується. Зокрема, це можна побачити на прикладі Галицького району: з 2002 року мешканців середмістя поменшало майже на 10 тисяч осіб. Натомість поступово збільшується кількість населення міста-супутника Львова Винників, прилеглих сіл.\nУтім є ще одна цікава тенденція, яку зауважила пані Гудзеляк. Упродовж останніх двох-трьох років чимало городян перебирається в села. Причому йдеться про львівських пенсіонерів, які повертаються в рідні краї, залишаючи квартири у Львові дітям. Аналогічна тенденція — повернення в села — була притаманна для Львівщини в середині 90-х років минулого століття: саме тоді внаслідок масового закриття підприємств чимало містян повернулося на малу батьківщину, щоб там перебути складні економічні часи. Схоже, ситуація повторюється.\nІнфографіка “Демографічна ситуація”\n10:42, Пт. - 09 Гру. 2011 227\n1991 році в нашій країні проживало 52 млн. осіб — саме це число тоді з гордістю називали з телеекранів. Та з року в рік цей показник невблаганно зменшувався: скрута змушувала українців шукати кращої долі за кордоном, люди їхали на кілька років, аби заробити гроші на забезпечене життя вдома


Комплект сигналізації Ajax StarterKit 2 (StarterKit 2 Black) – купити в інтернет-магазині KTC: ціни, відгуки, характеристики\nТип сигналізації: GSMМодель сигналізації: StarterKit 2 Hub 2Тип оповіщення: Push - оповіщення, Оповіщення SMS, Оповіщення дзвінкомКанал зв'язку: Ethernet, GSMЧас роботи в автономному режимі: 15Живлення: 110−240 В від мережі\nВід 503 грн/міс\nAjax StarteKit 2 – стартовий комплект бездротової системи безпеки Ajax. У набір входять інтелектуальна централь Ajax Hub 2, датчик руху Ajax MotionProtect, універсальний датчик відкриття вікна/дверей Ajax DoorProtect та брелок для керування охоронною системою Ajax Space Control.\nКерувати системою можна віддалено за допомогою мобільних додатків на iOS та Android. У кілька кліків можна налаштувати датчики, активувати часткову охорону та перевірити стан кожного пристрою.\n- сертифікована сигналізація професійного рівня надійності Grade 2;\n- можливість під'єднати до пульта охоронної компанії (державної чи приватної);\n- два активні канали зв'язку — GSM та Ethernet;\n- миттєве надсилання сигналів тривоги;\n- сповіщення про порушення безпеки за допомогою SMS, push-повідомлень та дзвінка на номер власника;\n- зручне керування та налаштування за допомогою мобільного додатка на iOS та Android;\n- самостійне встановлення системи за 15 хвилин;\n- перегляд у реальному часі відеопотоку з підключених камер, які підтримують протокол RTSP через програми;\n- додатковий акумулятор для автономної роботи системи протягом 15 годин;\n- радіус роботи системи може досягати 2000 метрів на відкритому просторі, що дозволяє встановити датчики на кількох поверхах будинку чи бізнес-центру.\nМодель сигналізаціїStarterKit 2 Hub 2\nТип оповіщенняPush - оповіщення, Оповіщення SMS, Оповіщення дзвінком\nЧас роботи в автономному режимі15 год\nЖивлення110−240 В від мережі\nКод виробника:StarterKit 2 Black\nМодель сигналізації:StarterKit 2 Hub 2\nТип оповіщення:Push - оповіщення, Оповіщення SMS, Оповіщення дзвінком\nПотужність радіопередачі датчиків:25мВт\nЧас роботи в автономному режимі:15 год\nЖивлення:110−240 В від мережі\nДіапазон робочих температур:-10°С ~ +40 °С°C


Noth!nG Sk[!]lL aQu!red :: МАТРАЦИ В ДИТЯЧЕ ЛІЖЕЧКО\n:: МАТРАЦИ В ДИТЯЧЕ ЛІЖЕЧКО ::\nPosté le: Ven 13 Juil - 17:17 (2018) Sujet du message: МАТРАЦИ В ДИТЯЧЕ ЛІЖЕЧКО\nЯкщо ви маєте бажання купити живописне ліжечко для дітей, вам охоче треба передивитися багато варіантів. Як правило, періодами буває так, що любий варіант, який ви знаходите – кращий, ніж минулий. Якщо ви хочете знайти яскраві великі коляски, але не маєте думок, куди звернутися, можете перейти на Коляски Аngelina ссилку.\nНа kolyasky-angelina.com.ua є велика кількість цікавих варіантів. Через сайт ви можете знайти постіль для немовлят. Якщо ваша мала має будь-які реакції, вам не треба хвилюватися. Вся постіль, яка є в інтернет-магазині дуже гарного рівня якості, виходячи з цього ви зможете бути переконані в тому, що ваша мала буде здорова. Якщо ви потребуєте речі для немовлят, але не маєте думки, де точніше їх замовити, ви цілком зможете зателефонувати в компанію.\nКонсультанти фірми підкажуть суттєві варіанти і проінформують вас по всім питанням. Матраци для діток періодами дуже проблемно знайти. Але з впливом спеціалістів фірми ви зможете знайти добрі варіанти, а у дитинки буде гарний сон і гарне самопочуття.\nНа сайті ви також маєте змогу придбати кофтини для малих. Ви можете замовити штанці для немовлят навіть у тих випадках, якщо дитина ще не народилася. Весь одяг є універсальний і ви маєте змогу придбати його згідно потреби.\nЯкщо вам потрібні комплекти дитячих товарів, якісні речі ви можете замовити дуже швидко, якщо перейдете на лінк інтернет-магазина. Речі організації дуже гарні і на весь каталог йде гарантія. Поставка речей можлива в цікавий для вас час. Оплата речей можлива також зручним для вас способом. Ви зможете здійснити оплату вчасно через платіжні системи або заплатити під час поставки товарів.\nАдміністрація кожного тижня оновлює асортимент одягу на веб-сторінці kolyasky-angelina.com.ua. На даний момент на ресурсі присутній майже весь можливий асортимент товарів для діток і хлопчиків. Тому, там ви можете придбати навіть малі самокати.


IPC » Український переклад Посібника з Верифікації\nЦентр Європейської Журналістики (European Journalism Centre) видав українську версію Посібника з Верифікації (Verification Handbook).\nРоботи з перекладу очолювала Українська Асоціація Видавців (УАВПП), Київ, за фінансової підтримки Фундації Відкритого Суспільства – програма Незалежних ЗМІ (Open Society Foundation — Independent Media).\nУкраїнський Посібник з Верифікації є четвертим у світі офіційним перекладом, після португальського, арабського та іспанського.\nЦентр Європейської Журналістики також отримав фінансування від Фундації Відкритого Суспільства на проведення тренінгу з верифікації в Києві, в якому взяли участь понад 20 українських журналістів з національних та регіональних ЗМІ, де отримали практичну інформацію з того, яким чином перевіряти цифровий контент. Цей навчальний семінар був проведений як частина 10-го навчального модулю Університету Журналістської Майстерності, який УАВПП проводить з 2007 року за підтримки компанії «Кока-Кола Україна».\n«Надзвичайно важливо, щоб українські журналісти використовували сучасний досвід перевірки інформації. Як ніколи раніше, в українському медійному середовищі сьогодні циркулює неймовірно велика кількість неправдивої та спотвореної, фейкової інформації. Таким чином, рівень професіоналізму, на додачу до відповідальності перед суспільством, є критично важливим для журналіста, який прагне бути корисним для своїх читачів та України в цілому. Важко переоцінити важливість та корисність української версії Посібника з Верифікації саме в цей момент історії України», — зазначив Олексій Погорелов, Генеральний директор Української асоціації видавців (УАВПП).\n«Це новий безкоштовний ресурс, який використовується у всьому світі не тільки журналістами, але й багатьма іншими зацікавленими особами з різних галузей, які працюють в міжнародних організаціях з подолання надзвичайних ситуацій або надання допомоги. Зокрема в контексті бурхливих подій, які продовжуються в Україні, ми впевнені, що журналістам необхідно перевіряти увесь контекст та інформацію, які циркулюють у соціальних мережах, щоб вести точні та актуальні репортажі про події, які відбуваються насправді. Ми сподіваємось, що цей посібник допоможе журналістам в України глибше зрозуміти глибину перевірки фактів та верифікації інформації у цифрову еру, і прагнемо озброїти журналістів, щоб вони продовжували повідомляти точну інформацію решті світу», — каже Ріна Цубакі, яка очолює і керує ініціативами “Посібник з Верифікації» та «Журналістика небезпек» в Центрі європейської журналістики в Нідерландах.\nПереклади Посібника з Верифікації на інші мови, включно із французькою, грецькою, сербською, боснійською та хорватською готуються і будуть доступні невдовзі.


В Україні нарахували близько 7,2 мільйона пенсіонерів » Слово і Діло\nНазвали кількість пенсіонерів України\n10 січня 2019, 13:06\nВ Україні зареєстровано 7 мільйонів 190,5 тисяч пенсіонерів.\nПро це свідчать дані Пенсійного фонду, пише «Слово і Діло».\nУ Кабміні назвали причину низьких пенсій українцівГоловною причиною низьких пенсій є зарплати в конвертах, а не демографічна криза, запевняють в уряді. 8 січня 2019, 21:42\nУ ПФУ зазначають, що найбільша кількість пенсіонерів отримують виплати в Приватбанку – 3 586,8 тис. осіб, в Ощадбанку – 2 693,7 тис., у Райффайзен Банку Аваль – 397,4 тис., в інших банках – 512,6 тис. осіб.\nЗазначимо, фінансування пенсій за січень почалося 3 числа.\nЯк повідомлялося, з 1 січня в Україні підвищили пенсії військовослужбовцям та особам, які досягли 65-річного віку й мають великий трудовий стаж.\nРаніше в Кабміні заявляли, що з 2019 року індексація пенсій відбуватиметься в автоматичному режимі.\nПорошенко схвалив підвищення пенсій 12 грудня 2018, 13:09


Гуляємо з новонародженою дитиною: на який день, скільки часу, як зібратися ~ Жіночий сайт "Вона"\nГуляємо з новонародженою дитиною: на який день, скільки часу, як зібратися\nКоли з’являється довгоочікуваний малюк, виникає безліч різноманітних питань у його батьків. Вони пов’язані з доглядом за дитиною, занепокоєнням за його здоров’я, розвиток і загальне благополуччя.\nПоряд з іншими, перед мамою постає питання, на який день можна гуляти з новонародженим. При цьому максимально безпечно і правильно.\nОсь кілька чинників, на які звертаємо увагу, збираючись на прогулянку:\nтемпература на вулиці і погодні умови;\nСпробуємо розібратися детальніше.\nГуляти з новонародженим\nМаленька дитина перші дні, тижні і навіть місяці більшу частину доби проводить у сні. Прокидається, їсть і знову засинає. Його не цікавлять краси навколишнього світу і його різноманіття, тому під час прогулянки він мирно дрімає в колясці.\nОднак гуляти з малюком треба буквально з перших днів життя. Чи Не краще буде вдома, подалі від шкідливих бактерій і мікробів, ризиків захворіти і поглядів сторонніх? Ні, гуляючи з дитиною, ми закаляємо його. Тим самим підвищуємо адаптацію до навколишнього середовища, проводимо профілактику хвороб і підвищуємо імунітет.\nЗагартовування маленьких дітей повітрям повинно відбуватися щодня. Тому збираємося на прогулянку вже після закінчення першої — другого тижня після народження. Загартовування повинне відбуватися поступово, а терморегуляція новонародженого не досконала. Тому враховуємо вуличну температуру не нижче п’яти градусів мінусової позначки. Прогулянок взимку краще приділити особливу увагу і прочитати нашу попередню статтю. У теплу пору, навесні і влітку малюкові, так і мамі, набагато простіше — можна гуляти довше і одягатися легше.\nЯк довго гуляємо на вулиці\nВсе добре в міру. У питанні, скільки потрібно гуляти з новонародженим — головне, не перестаратися. Тому починати прогулянки слід з малого — десяти хвилин в день. Потім потроху нарощуємо час. Завтра — п’ятнадцять хвилин, післязавтра — двадцять, потім — півгодини, далі — годину.\nОптимальний час для прогулянок на свіжому повітрі — півтора — два години. Краще двічі в день. Відомий педіатр Комаровський і зовсім рекомендує перебувати на повітрі максимальний час, особливо при наявності балкона. Гуляючи, можна очистити легені від скупчень побутової пилу і оздоровлюватися, поки вулична температура не впала нижче п’ятнадцяти градусів.\nПерший рік життя — час, коли слід уникати впливу прямих сонячних променів. Хоч сонце — це і першоджерело важливого вітаміну Д, нехай це буде гуляння в тіні, під козирком коляски.\nА недолік вітаміну Д в такі часи року, як осінь чи зима (а також ранньою весною), заповнюємо препаратами, що його містять.\nЗамінима чи прогулянка на вулиці походом в магазин\nДеякі мами вважають свій обов’язок виконаним, коли сходять в торговий центр з коляскою. Вважають це рівноцінною заміною прогулянці. Але при цьому втрачається весь її сенс. Це не правильно, а навпаки. Основи загартовування — повітря + сонце. А як вони заповнюються в закритому приміщенні?\nПричому в магазині працює кондиціонер, а температура відрізняється від вуличної. Дитина може спітніти, переохолодитися і застудитися. Підвищується небезпека підхопити вірус в людному місці.\nТому можна забігти в магазин по дорозі, щоб придбати необхідний товар. Але не бродити по ньому годинами з коляскою, замінюючи таким походом повноцінну прогулянку по вулиці.\nЗамінити прогулянку можна провітрюванням будинку, якщо за вікном негода з вітром, дощем і низькою температурою. В інший час — йдемо гуляти!\nПорада для мам: не потрібно приходити з коляскою на дитячий майданчик, сідати на лавку і нерухомо сидіти, з тугою поглядаючи на околиці. Набагато корисніше буде для фігури пройтися спортивним, бадьорим кроком по вулицях міста. А краще — парках і алеях з деревами, насыщающими повітря киснем. Так, поєднуючи користь для себе і дитини, прибираємо непотрібні жири, змінюючи їх на пружні м’язи.\nЯк одягти на прогулянку малюка\nЗ тим, скільки гуляти, ми вже визначилися. Тепер розберемо, як підготувати малюка до знаходження на вулиці. Який би ні був час року, оптимальна температура — від -15 до +25° С. А 80° — поріг допустимої вологості. Зверніть увагу, що навесні погода переменчивее.\nКеруємося правилом: + один шар. Це означає, що дитя має бути одягнена на один шар одягу тепліше, ніж мама. Тканини повинні бути натуральними. Причому спочатку на прогулянку збирається мама, а потім одягаємо дитину і відразу виходимо з дому.\nІснує дві небезпеки для дитини при прогулянці:\nВизначити, що дитині не комфортно, можна за такими ознаками:\nповедінка: занепокоєння — плач, крик, кректання, потім млявість, апатія;\nколір шкіри: блідість із синявою при переохолодженні; почервоніння — при перегріві;\nзовнішні прояви: м’язова тремтіння, «мурашки — пупиришки», озноб — при переохолодженні, вологість шкіри, сухість слизових оболонок рота — при перегріві.\nЯкщо малюк розгарячений і покритий потом після променаду, то в наступне гуляння можна надіти менше одягу при таких же погодних умовах.\nОдяг не повинна приносити якийсь дискомфорт, сковувати рухи рук і ніг дитини.\nВзимку не потрібно закривати рот, тим більше — ніс, дитині шарфом. Ця процедура запобігає приплив свіжого повітря, роблячи перебування на вулиці марним проведенням часу.\nЛіто — час, коли новонароджений повинен бути максимально роздягнений. Можна обмежитися распашонкой, підгузником, чепчиком і носочками. Щоб уникнути перегріву краще планувати прогулянки в менш задушливе, ранковий або вечірній час.\nХвороба і прогулянка — чи можна суміщати\nГоловний чинник, що перешкоджає виходів на вулицю для прогулянки — наявність якого-небудь захворювання. Це хвороби, які супроводжуються температурою вище 37,5 °С. А також пов’язані зі строгим ліжковим режимом або ризик заразити оточуючих.\nУ разі недавно перенесеної хвороби, гуляти починаємо після того, як зникли основні симптоми захворювання.\nЩо знадобиться на прогулянці\nІснує перелік речей, які краще мати в наявності на прогулянці.\nДля новонародженого малюка знадобляться наступні предмети, щоб:\nПити. Візьміть для дитини пляшечку, наповнену холодною водою, щоб напоїти малюка в разі виникнення спраги. Для себе — окрему пляшечку з рідиною — мінеральною водою, чаєм або соком.\nВитерти. Одноразові вологі серветки — необхідна річ на прогулянці, щоб протерти дитини або власні руки в разі забруднення. Також можна брати з собою чистий рушник або пелюшку для додаткової гігієни.\nВкрити. Невеликий плед — те, що стане в нагоді, якщо на вулиці несподівано стане прохолодніше.\nПереодягнути. В теплу пору року — влітку, пізньою весною або ранньою, оксамитової осені, можна брати з собою пару підгузників, щоб переодягнути новонародженого. Знадобляться змінні повзунки і сорочечки.\nРозважити. Брязкальця, запасна пустушка — для дитини. Книга або планшетний комп’ютер — для себе.\nКоляску краще придбати в комплекті з протимоскітною захистом, дощовиком і теплим чохлом-накидкою для ніг.\nПоки малюк маленький, його складно нагодувати на вулиці. Годувати груддю в людному місці — не зовсім естетично, а сумішшю — практично нереально, адже потрібно враховувати стерильність посуду і температуру їжі. Так що перекушувати краще в домашніх, спокійних умовах. А потім можна прогулятися знову.


Наступний найкращий письменник Америки Веллс Тауер - Блог Yakaboo.ua\nСаме “наступним найкращим письменником Америки” прозвали майстра короткого жанру Веллса Тауера після першої опублікованої книги оповідань. Він вважає, що людям потрібна література, яка робить їх життя хоч трохи значнішим, а світ повнішим. У світі, на його думку, є брак задоволень і яскравості, і завдання письменника полягає в тому, щоб дати їх і донести до людини так, щоб вона повірила.\nЩоправда, герої опублікованої в 2012 році російською мовою збірки «Дверь в глазу» суцільно принижені, злі та самотні, але розповідає про них Тауер з великою любов’ю і ніжністю, відчуваючи неймовірну емпатію до людських істот. Його оповідання – в основному про чоловіків, які поступилися своїм слабкостям: скривджених синів, перших чоловіків, розгніваних братів, винних і зломлених, але таких, що незграбно намагаються зробити когось щасливим, закохатися або принаймні хоч зрідка не відчувати себе розчарованими. Не можна сказати, що вони хороші хлопці, але вони нешкідливі. У той час як деякі читачі знаходять героїв оповідань Тауера огидними або жорстокими, сам автор стверджує, що вони звичайні люди, які жадають звичайних речей: ніжності, людського ставлення, безпеки.\nНа становлення письменника вплинули американський прозаїк Річард Йєйтс і майстер проникливого аналізу повсякденного життя пересічних американців Джон Чівер, чиї великі твори відрізняються глибиною, пригніченістю, а короткі оповідання – ретельною структурованістю і завершеністю.\n“Оповідання тільки показують весь жах того, що має статися. Перш ніж я почав писати щось годяще для публікації, я писав історії, які закінчувалися всілякими руйнуваннями і насильством. Можливо, я читав забагато Фланнері О’Коннор, у якої все закінчується ударом блискавки”.\nПро себе письменник говорить, що швидше є прихильником традиційного опповідання, в якому присутня напруга і щось відбувається. Йому подобаються Едгар Аллан По, Антон Чехов і Деніс Джонсон, у яких головна дія відбувається за хвилину, Володимир Набоков, Волкер Персі, Бен Маркус, коли не треба намагатися написати про щось.\nТауер перебуває не в найкращих стосунках із технологіями, відгукуючись вкрай різко про всесвітню павутину. Своє ставлення він пояснює тим, що варто що-небудь бовкнути, як це відразу ж потрапляє до чийогось блогу, роздувається і одного разу цитується журналістом під час інтерв’ю.\n“Мережа токсична відносно зосередженості, якої вимагає письменницька майстерність. Складно одночасно намагатися написати вдале речення і вибирати туфлі”.\nНезважаючи на те, що Тауера відносять до письменників молодого покоління, його твори вільні від згадок сучасної поп-культури і гаджетів, за винятком пари мобільних телефонів. Його розповіді “аналогові”. Вдома у нього два столи – один для журналістської роботи, з інтернетом, а другий для усамітненого письменства. Пише він зазвичай вранці і тільки після першої години дня перебирається за “онлайн-стіл”.\n“Я починаю писати, коли в голові визрів план, і думаю, що зараз все піде легко. Але, звичайно, це не так. Доводиться займатися самонавіюванням і дозволяти історії бути такою, якою вона хоче бути”.\nВідмінність у написанні журнальної замітки і оповідання письменник бачить у тому, що в першому випадку текст закінчується тоді, коли скаже редактор, у другому – це щось невловиме, що робить сам процес хвилюючим і все одно залишає текст недосконалим.\nТвори Веллса Тауера публікуються в таких престижних виданнях, як The New Yorker, Harper’s, McSweeney’s, The Paris Review, GQ і The Washington Post Magazine.\nТеги оповідання Уэллс Тауэр\n14 thoughts on “Наступний найкращий письменник Америки Веллс Тауер”


27 Березень 2020, 19:06\nРік тому, уранці 27 березня 2019 року, в Криму пройшли масові обшуки в будинках кримських татар. Пізніше очевидці цих подій назвали дії співробітників російської ФСБ облавою.\nУ результаті обшуків російські силовики заарештували і оголосили звинувачення в тероризмі 25-м людям, пізніше стало відомо ще про чотирьох фігурантів цієї справи, які перебувають у розшуку. Деякі фігуранти так званої другої сімферопольської «справи Хізб ут-Тахрір» перебувають у Сімферопольському СІЗО, ще частина очікує початку розгляду справи по суті – в ізоляторі Ростова-на-Дону.\nНаразі «друга сімферопольська група Хізб ут-Тахрір» є наймасовішою за кількістю людей, які одночасно проходять у одній кримінальній справі в Криму. Захисники заарештованих у «справі Хізб ут-Тахрір» кримчан вважають їхнє переслідування мотивованим за релігійною ознакою.\nУ 2003 році Верховний суд сусідньої Росії заборонив міжнародну ісламську політичну організацію «Хізб ут-Тахрір» як терористичну. Представники організації називають своєю місією об'єднання всіх мусульманських країн в ісламському халіфаті, але вони відкидають терористичні методи досягнення цього і кажуть, що піддаються несправедливому переслідуванню в Росії і в анексованому нею Криму.\nПро те, кого затримали рік тому і як живуть їхні сім'ї зараз – у фотогалереї Крим.Реалії.\n1 Записка на холодильнику в будинку одного із заарештованих, 27 березня 2019 року\n2 На фото – Білял Аділов, релігійний діяч і батько вісьмох дітей. Його затримали в своєму будинку в селищі Кам'янка. Після арешту його дружина роздрукувала фотографію чоловіка і поставила на найвиднішому місці в кімнаті\n3 Більшість затриманих 27 березня до арешту займали активну громадянську позицію. На цьому фото – громадський журналіст Осман Аріфмеметов. Під час чергового судового засідання Аріфмеметов підкреслив, що його переслідують за журналістську діяльність і справа проти нього має політичне забарвлення\n4 Це – Ремзі Бекіров, громадський журналіст ініціативи «Кримська солідарність»\n5 Серед затриманих були також і правозахисники. Наприклад – Риза Ізетов. Він захищав декількох одиночних пікетувальників, які були оштрафовані в 2017 році\n6 Після торішніх арештів 55 дітей у Криму залишилися без батьків. Березень 2019 року. На фото – Сабріє Бекірова, дружина Акіма Бекірова. Тут вона зі старшою дочкою, а через шість місяців після зробленого фото у них з Акімом народився син\n7 Дочка Владлена Абдулкадирова бавить молодшу сестру. Маля народилося за 17 днів до арешту батька\n8 Тяжкохворий Джеміль Гафаров розповідає в суді про те, що йому не надають медичну допомогу. У Гафарова інвалідність II групи. У слідчому ізоляторі він перебуває вже рік\n9 Ще один фігурант «справи другої сімферопольської групи» Яшар Муедінов у Київському районному суді міста Сімферополя. Його заарештували в його будинку, що в селищі Айкаван. Без нього в родині залишилися вісім дітей\n10 Мама з дочкою. Це Фатіме Янікова – дружина Фархода Базарова. Перебуваючи на волі, Фарход займався передачами для в'язнів\n11 У родині Фатіме Яникової в один день забрали трьох родичів: чоловіка, її рідного брата і брата її чоловіка\n12 Раїм Айвазов зі своїм адвокатом Марією Ейсмонт під час суду. Айвазов був затриманий під час перетину адмінкордону з Херсонською областю на пункті пропуску «Каланчак». Пізніше він розповідав, що російські силовики вивезли його вночі в поле і «імітували розстріл»


Юрій Тупиця: «Футбол тримається на чотирьох китах»\nІнтерв'ю Тренерський штаб Юрій Тупиця: «Футбол тримається на чотирьох китах»\nКореспондент сайту Футбольної асоціації студентів міста Києва взяв інтерв’ю у Юрія Івановича Тупиці, старшого викладача кафедри Фізичного виховання Гуманітарного інституту Університету імені Б.Грінченка, що очолює збірну команду з футболу університету.\nКор: Юрію Івановичу, ваша команда вийшла до півфіналу Кубку по міні-футболу серед команд ВНЗ м. Києва. Які чинники посприяли цьому успіху і як ви оцінюєте шанси Вашої команди на здобуття трофею?\nЮ.І.: Ніхто не очікував від нас такого результату, навіть я, адже команда нашого університету вперше бере участь у змаганнях такого рангу. Проте, одним з головних чинників успіху я б назвав роботу керівництва нашого університету, зокрема ректора Віктора Олександровича Огнев’юка. Саме завдяки Віктору Олександровичу наша футбольна збірна має змогу тричі на тиждень тренуватися на стадіоні «Оболонь», також у наше розпорядження було надано університетський басейн для занять із загальної фізичної підготовки. Загалом, ректорат робить усе можливе, щоб команда ні в чому собі не відмовляла.\nВелику роль у наших успіхах відіграла і профспілкова організація на чолі із Оксаною Володимирівною Перепельченко. Під патронатом профспілки було проведено презентацію команди перед усім університетом, тож гравці змогли відчути, що їх підтримує кожен – від ректора до звичайного студента. Від організації нам було надано увесь інвентар, необхідний для тренування.\nНе варто забувати, що в нашому університеті проходить турнір на кубок ректора серед збірних інститутів. Саме цей фактор дає змогу формувати університетську збірну з найкращих гравців, оскільки є можливість бачити їх у дії. Усе це і стало запорукою нашого успіху. Але зараз усі наші думки про півфінал із Національним університетом фізичного виховання і спорту України. Звісно, вірогідність нашого виходу до фіналу не є дуже високою, адже наші опоненти мають і інфраструктуру, і багаторічні традиції, проте наша команда зробить все можливе задля перемоги.\nКор: Як Ви вважаєте, якщо гравець має талант гарного володіння м’ячем, чи означає це, що йому відомі всі премудрості міні-футболу?\nЮ.І.: Особисто я вважаю, що міні-футбол тримається на чотирьох китах: фізична підготовка, тактична підготовка, технічна підготовка і, найважливіша, психологічна підготовка, адже якщо гравець добре розуміється на усіх, навіть найтонших аспектах гри, але, що називається, «перегорів», то він може просто забути всі свої навички від хвилювання. Не треба далеко ходити, навіть видатні спортсмени , що отримують величезні гроші, можуть не впоратися зі своїми нервами, що вже казати про студентів?\nКор: Очевидно, що Ви багато уваги приділяєте психології, тож чи маєте Ви які-небудь мотиваційні секрети, як налаштувати Ваших гравців на гру?\nЮ.І.: Насправді, моїх гравців уже не потрібно налаштовувати на гру, ви, може, здивуєтесь, проте з них вже потрібно збивати настрой. Адже хлопці гарячі, кров в жилах грає, так вони постійно піддаються на провокації і отримують жовті та червоні картки. А загалом атмосфера в команді чудова, перед кожною грою хлопці налаштовуються криком:«Один за всіх, і всі за одного!»\nКор: Одним з названих «китів» виявилася тактична підготовка. Чи вважаєте Ви команду Університету імені Б.Грінченка тактично гнучкою?\nЮ.І.: Тактика – це не лише схема та манера гри, весь футбол складається із неї. Наприклад, ми маємо двох гравців, що отримали червоні картки, а ще кілька «висять» на жовтих. Отож, я й кажу хлопцям, щоб вони грали обережніше, не фолили і не велися на провокації, адже нам нема буде ким грати півфінал! Якщо ж казати про тактику на майданчику, то із командами, що слабші за нас, ми граємо із позиції сили у свою гру, а із командами, що сильніші, намагаємося грати у пресинг та дуже щільно, не давати опонентам приймати м’яч та розвертатися із ним, бити по воротам.\nКор: Як Ви оцінюєте рівень проведення чемпіонату та кубку загалом?\nЮ.І.: Футбольна асоціація студентів міста Києва робить дійсно велику справу, адже проведення турнірів такого рівня відволікає студентів від лінощів та шкідливих звичок, а також заохочує до спорту і здорового способу життя. ФАСК робить не «показуху», а дійсно виховує молодь Києва у фізичному на патріотичному руслі.\nАвтор: Денис Віленський


Прокурор Василь Ковалюк - про вбивства і корупцію на Коломийщині - Дзеркало Коломиї\n6 Бер 2019, 11:28\nЗустрітися з коломийським міжрайонним прокурором, керівником місцевої прокуратури для висвітлення діяльності цієї служби – річ далеко непроста. Зустріч з журналістом неодноразово зривалася внаслідок нагальних прокурорських справ.\nЗа випадковим збігом обставин мала зірватися й остання з домовлених зустрічей, – прокурор Василь Ковалюк щойно отримав повідомлення про подвійне вбивство в Семаківцях. Але під вечір ми таки зустрілися в його кабінеті.\n– Загалом рівень злочинності у 2018 році на Коломийщині зменшився на понад двадцять відсотків порівняно з 2017 роком. 2019-й почався погано – у Семаківцях вбили жінку і її співмешканця. (На час підготовки цього матеріалу вбивцю затримано. Ред.). Статистично минулорічна картина така: 50 злочинів з розрахунку на 10 тисяч населення сталося в Коломиї і 43 злочини в районі. Мали й одне навмисне вбивство – в жовтні у Гвіздці знайдено тіло молодої жінки. Вбивцю затримано. Внаслідок тілесних ушкоджень дві людини померли. Так, восени у Малому Гвіздці від побиття помер чоловік. Там був конфлікт у стані алкогольного сп’яніння. Важкий злочин також вчинили двоє колишніх військовослужбовців у Коломиї: познайомившись на вулиці з 16-літньою дівчиною, заманили її до себе на квартиру й там зґвалтували. Вони дотепер знаходяться під арештом, тривають судові засідання.\n– Василю Петровичу, резонансні злочини, пов’язані з насильством, у коломиян “на слуху”, а що скажете про злочини “прихованого” характеру – зловживання службовим становищем, корупційні дії тощо? Чи таких на Коломийщині не зафіксовано?\n– Насильство – це не обов’язково нанесення тілесних ушкоджень чи зґвалтування. Трапляються й рідкісніші. Наприклад, торік викрито групу осіб, які під прикриттям нібито реабілітаційного центру з лікування від алкогольної та наркотичної залежності утримували фактично в рабстві понад двадцять осіб, змушуючи на себе працювати. Шістьом зловмисникам оголошено підозру в скоєнні злочину за двома статтями: “незаконне позбавлення волі” та “торгівля людьми”. А щодо корупції, яка вас цікавить, то в даний час ведеться кілька кримінальних проваджень, пов’язаних з незаконною порубкою лісу, незаконним виділенням землі, а також неправомірними діями у бюджетній сфері. Так, директор одного з комунальних підприємств району складав і видавав працівникам неправдиві табелі обліку використаного робочого часу.\nмітки: Василь Ковалюк, вбивство, коломийський міжрайонний прокурор, Коломия новини, корупція, новини Коломиї, основне, Прикарпаття, прокуратура Коломия, прокурор Коломия\nКультура (3042) Афіша (539) Фото (892) Інтерв'ю (100) Медицина (146) Політика (1782) Технології (437) Здоров'я (203) Відео (1089) Авторські колонки (204) основне (181) Новини (24795) Економіка (1993) Суспільство (14050) Кримінал (1629) Статті (1269) Туризм (665) Спорт (1060) Пишемо новини разом (195) Історія (112)


Що треба знати власникам домашніх тварин…\nОпубліковано: 05.05.2021, 17:57\nМи живемо з домашніми тваринами «пліч-о-пліч» протягом багатьох століть. Вони стали повноправними членами сім’ї у багатьох родинах. Домашні тварини допомагають побороти самотність, покращити настрій. Люди, які тримають домашніх тварин, як правило, мають більш низький рівень холестерину і кров’яного тиску. Існує навіть окремий вид терапії, так звана, пет-терапія. Це індивідуальна або групова активність, до якої залучають тварин для покращення самопочуття пацієнтів.\nЗ іншого боку, тварини теж можуть хворіти, і деякі з цих хвороб дуже небезпечні для людини. У цій статті ми розглянемо деякі хвороби, що передаються від домашніх тварин людині, і розповімо, як їх уникнути.\nЗа даними медичних фахівців існує близько 40 серйозних захворювань, переносниками яких є тварини. Хвороби, що передаються людині від тварин називаються зоонозами.\nЛептоспіроз. Це інфекційна хвороба, спричинена збудником –бактерією Leptospira. Переносниками лептоспір у природі є гризуни (щури, миші), рідше домашні тварини – собаки.\nЛюди заражаються через контакт з водою, їжею або ґрунтом, що містить сечу інфікованих на лептоспіроз тварин. Безпосередньо у тіло людини збудник лептоспірозу може потрапити через тріщини, порізи, рани на шкірі чи слизові оболонки (очі, ніс, рот). Вживання інфікованої їжі та води також може спричинити захворювання. Від людини до людини захворювання не передається. До симптомів відносять високу температуру, сильний головний біль, озноб, болі в м’язах, блювоту, пожовтіння шкіри та очей, діарею і висип. Лептоспіроз може призвести до печінкової недостатності, утрудненого дихання, пошкодження нирок, інфекції головного і спинного мозку та навіть смерті.\nПрофілактика лептоспірозу. Ризики захворіти на лептоспіроз суттєво зменшуються, якщо люди будуть уникати перебування та ловлі риби у потенційно зараженій воді, контактів із хворими та інфікованими тваринами, проводити щеплення домашніх (та сільськогосподарських) тварин проти лептоспірозу, у приватних будинках захищати воду для пиття та продукти харчування від доступу мишовидних гризунів, проводити заходи щодо знищення гризунів у особистих помешканнях тощо.\nСальмонельоз. Хворобу викликає велика група бактерій сальмонел (Salmonella), які стійкі у зовнішньому середовищі. Захворювання характеризується ураженням органів травлення з розвитком синдрому інтоксикації. Одне з джерел зараження людини – контакт з фекаліями тварин, хворих на сальмонельоз. Симптоми захворювання: підвищення температури, головний біль, слабкість, нездужання, біль в животі, нудота, блювання, діарея. Сальмонельоз призводить до серйозного ураження нирок у маленьких дітей.\nГельмінти широко розповсюджені. Цьому багато в чому сприяє велика кількість бездомних тварин, які є резервуаром паразитів, а також висока стійкість паразитів і специфічність їх життєвого циклу. Для зараження одними глистами тварині достатньо проковтнути яйця паразита, які можуть бути в вуличному бруді, пилу, на одязі та взутті людини . Для зараження іншими – обов'язкова наявність проміжного господаря, що містить паразита. У ролі проміжних господарів виступають кровосисні членистоногі, миші та інші дрібні гризуни, риби, сільськогосподарські тварини (корови, вівці, свині). Розглянемо деякі з гельмінтозів.\nТоксокароз. Це паразитарне захворювання, зумовлене нематодами, які паразитують у кишківнику собак (Toxocara canis) або кішок (Toxocara mystaх). Найчастіше хвороба передається дітям через контакт із домашніми тваринами. Симптомами токсокарозу є: характерні висипання на тілі, набряк обличчя, лихоманка, збільшення лімфатичних вузлів. У частини хворих токсокароз викликає біль у животі, блювання, метеоризм, проноси тощо.\nЕхінококоз. Це паразитарне захворювання, зумовлене збудником стьожковим гельмінтом (Echinococcus granulosus), яке характеризується утворенням в печінці, а також легенях та інших органах паразитарних кістозних утворень (множинних або солітарних). Основним джерелом захворювання є інфіковані дозрілими ехінококами собаки, які виділяють у навколишнє середовище із випорожненнями яйця гельмінта. Зараження людини відбувається під час контакту з хворою собакою або внаслідок вживання овочів, води, забруднених яйцями ехінокока. Клінічні прояви ехінококозу зумовлені локалізацією паразита (печінка, легені, шкіра, стінка шлунка) та його розмірами.\nЗагальна профілактика гельмінтозів. Виявлення і лікування хворих, гігієна водопостачання, харчування і особиста гігієна. Запобігання фекального забруднення навколишнього середовища тощо.\nФеліноз (у побуті – хвороба котячої подряпини). Це гостре інфекційне захворювання, збудником якого є мікроорганізм Bartonella henselae. Резервуаром для інфекції є кішки (особливо сіамські), адже збудник хвороби є представником нормальної мікрофлори порожнини рота у котів.\nСимптоми хвороби: на місці укусу виникає утворення, ззовні схоже на укус комах, можуть збільшуватись найближчі до місця подряпини лімфовузли, підвищуватись температура.\nПрофілактика. Навіть найдрібніші подряпини слід обробляти і слідкувати за їх загоєнням. Особливо це стосується дітей.\nТоксоплазмоз. Це інфекція, викликана збудником Toxoplasma gondii. Вона поширена серед пташок та ссавців. Проте саме домашні кішки стають найкращим середовищем для існування цього збудника.\nЗаразитися нею можна через екскременти домашнього улюбленця. Наприклад, під час прибирання котячого туалету. Також токсоплазмозом можна захворіти при обробці сирого м'яса, або вживаючи погано проварене або просмажене м'ясо (особливо баранина, свинина).\nЗ метою профілактики токсоплазмозу необхідно: не вживати в їжу м’ясні продукти, яйця без достатньої термічної обробки (прожарювання, проварювання); дотримуватись правил особистої гігієни при догляді за тваринами, особливо кішками; ретельно мити руки після контакту з землею; не вживати в їжу немитих овочів, ягід.\nСказ. Це гостре особливо небезпечне вірусне захворювання, спричинене нейротропним вірусом сказу (англ. Rabies virus із роду Lyssavirus). Характеризується розвитком своєрідного енцефаліту зі стрімким пошкодженням центральної нервової системи\nНайчастіше спостерігається у диких тварин або підібраних з вулиці. Передається через кров, слизову та слину через укус. Людина заражається під час укусу хворої на сказ тварини, або коли слина потрапляє на слизові оболонки чи пошкоджену шкіру, через подряпини. За даними ВООЗ, у 99% випадків захворювання та смерті людини від сказу джерелом збудника є собаки та кішки.\nЯкщо вас укусила чи лизнула безпритульна або дика тварина, негайно зверніться до лікаря! Зволікання може коштувати життя! Найкращий спосіб вберегтися від наслідків – це вакцинація. Зверніться за консультацією до сімейного лікаря.\nЯк же власникам домашніх тварин захистити себе від хвороб, які можуть переносити їх улюбленці?\nБільшість хвороб передаються від домашніх тварин людям через укуси, подряпини або прямий контакт. Щоб уникнути травм, у першу чергу треба навчити свого собаку або кішку не кусатись.\nНіколи не залишайте маленьку дитину наодинці з твариною.\nРегулярно водіть свого вихованця до ветеринара та вакцинуйте свою домашню тварину необхідними щепленнями.\nМийте руки з милом під проточною водою після чищення лотка і перед кожним прийомом їжі.\nУникайте укусів і подряпин та не дозволяйте вашим домашнім улюбленцям облизувати ваші порізи чи рани.\nСлідкуйте за гігієною свого улюбленця: купайте тварин після прогулянки – мийте їм лапи й черево; не дозволяйте вихованцям розташовуватися на диванах і ліжках; не дозволяйте своєму вихованцеві пити з унітазів тощо.\nЯкщо вас вкусила або пошкрябала ваша домашня тваринка без ознак хвороби, запам'ятайте:\nШановні громадяни! Відомості, наведені в статті, носять інформаційний характер. Для одержання ґрунтовних консультацій звертайтесь до медичних фахівців. Будьте здорові!\nПри написанні статті використана інформація сайтів https://moz.gov.ua, https://compendium.com.ua


Термальні води Закарпаття в турі з Києва ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ | EtnoSvit\n* Доплата на святкові виїзди: 150 грн/ос\n° Дати виїздів: 14.04 / 22.04 / 29.04 / 06.05* / 12.05 / 19.05 / 02.06 / 10.06* / 16.06 / 24.06 / 25.06* / 30.06 / 07.07 / 14.07 / 21.07 / 28.07 / 04.08 / 11.08 / 18.08 / 21.08* / 25.08 / 08.09 / 22.09 / 06.10 / 13.10* / 20.10…\n° Маршрут: Київ – Житомир – Рівне – Чинадієво – Мукачево – Берегово – Ужгород – Лумшори – Синевир – Пилипець – Київ\n° Код туру: ТБ28228\nТермальний тур Закарпаття із Києва “Веселка Закарпаття” – чудова нагода провести вихідні пізнавально та з максимальною користю. Ви побачите красу і буяння природи, неповторні карпатські пейзажі, озеро Синевир, культурні та архітектурні пам’ятки, а також відчуєте, що таке релакс по-закарпатськи, відвідавши термальний басейн та скупавшись в чанах з мінеральною водою.\n° Ціна туру:\n– Котеджі з вигодами на 2-3 номери – 2850 грн/ос\n– Котеджі з вигодами в номері – 3050 грн/ос\n– Дати з * — святкові виїзди – доплата 150 грн/ос\n° Тривалість: 5 днів / 4 ночі / 3 активні дні\n14.04 / 22.04 / 29.04 – тур проводиться за програмою «ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ + цвітіння сакури в Ужгороді»\n06.05 / 12.05 / 19.05 – тур проводиться за програмою «ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ + Долина нарцисів»\nУ зв’язку з коротким світловим днем від листопада по квітень подорожуємо за програмою «7 ЗИМОВИХ ЧУДЕС ЗАКАРПАТТЯ»\n1 ДЕНЬ20:30-20:45 Зустріч туристів у місті Київ, ст.м. Житомирська та виїзд комфортабельним автобусом в Закарпаття.\nТермальний тур Закарпаття із Києва\n› Санаторій Карпати. Відвідування палацу Шенборнів.\n› Мукачево. Екскурсія містом та замком Паланок.\nПереїзд в Бене. Поселення в садиби зеленого туризму в Берегівському районі. обід (включений до вартості).\nЗа бажанням виїзд на факультативну екскурсію “Берегівські вина+термали” (250 грн. дорослі, 200 грн. діти)\nПовернення в садиби зеленого туризму в Берегівському районі. Вечеря. Ночівля\n3 ДЕНЬ Сніданок в готелі.\nВільний день або факультативна екскурсія ” Ужгород + релакс в Лумшорах” .\n(450 грн. дорослі, 400 грн. діти до 12р.)\nПротягом факультативної екскурсії ми відвідаємо місто Ужгород та Ужгородський замок, після обіду нас чекають чани в Лумшорах. Термальні води Закарпаття\nНезважаючи на маленький розмір, село є найпопулярнішим в окрузі. Славу йому приніс каскад водоспадів на річці Туриця (висота найвищого каскаду доходить до 12 метрів), а також, Лумшорські чани і мінеральні джерела з високим вмістом сірководню.\n4 ДЕНЬ Сніданок. Звільнення номерів. Термальні води Закарпаття\nБуйволина ферма під Виноградовом. Смакуємо Закарпатські сири та знайомимось з буйволами.\nПідйом на канатно-крісельній дорозі на гору Маковиця (за наявності вільного часу). На Вас чекають неймовірні краєвиди на полонину Боржаву.\nПереїзд до Національного природного парку “Синевирська поляна”.\nВідвідування одного з семи чудес України – озера Синевир.\n– Пилипець. Прогулянка до водоспаду Шипіт. (з кінця вересня не відвідується)\nВ зв’язку з коротким світловим днем, водоспад Шипіт з кінця вересня буде замінено на:\n– Реабілітаційний центр для бурих ведмедів “Синевир”. Знайомство з ведмедями.\nВиїзд до Києва. Нічний комфортний переїзд.\nРанній приїзд до Києва з масою вражень, безліччю фото та гарним настроєм.\nВартість регулярного туру по Закарпаттю за 1 особу в грн.:\nПроживання в садибах зеленого туризму (зручності спільні на 2-3 номери) – 2850 грн.\nПроживання в котеджі з вигодами в номері – 3050 грн.\nДіти до 12 років – 2700 грн.\nОдномісне розміщення в номері – доплата +600 грн.\nДоплата на святкові виїзди: +150 грн/ос\nУ вартість ВХОДИТЬ: Термальний тур Закарпаття із Києва\n+ харчування – 2 сніданки / 1 обід / 2 вечері,\n+ супровід представником туроператора,\n+ екскурсії згідно програми туру (окрім факультативів),\nУ вартість НЕ ВХОДЯТЬ і додатково оплачуються: Термальний тур Закарпаття із Києва\nВартість факультативних екскурсій: Термальний тур Закарпаття із Києва\n– факультативна екскурсія Берегівські вина+ термали: дорослі – 250 грн., діти до 12 років – 200 грн.\n– факультативна екскурсія ” Ужгород + релакс в Лумшорах”: дорослі – 450 грн, діти до 12 років – 400 грн.\nВартість вхідних квитків: Термальний тур Закарпаття із Києва\n– палац Шенборна: загальний – 30 грн., школярі – 15 грн.;\n– Мукачівський замок: загальний – 100 грн., студенти та пенсіонери – 70 грн., діти до 14 років – 50 грн.;\n– новий термальний басейн «Жайворонок» у Берегові: загальний, пенсіонери, студенти – 220 грн., діти від 120 до 150 см. – 110 грн., діти до 120 см. – безкоштовно, оренда шафки – 30 грн.;\n– Ужгородський замок: дорослі – 100 грн., пенсіонери – 75 грн., студенти – 70 грн., діти шкільного віку – 40 грн., діти дошкільного віку – безкоштовно;\n– буйволина еко-ферма: екскурсія + вхідний квиток 30 грн., дегустація сирів – 60 грн., дегустація м’ясна – 60 грн.;\n– канатно-крісельна дорога на г. Маковиця: загальний – 100 грн., діти до 12 років – 80 грн.;\n– озеро «Синевир»: загальний, пенсійний – 30 грн., студенти і школярі – 15 грн.;\n– водоспад Шипіт: загальний – 20 грн., діти – 10 грн., діти до 10 р. – безкоштовно.\ntel: 097-7304745; 050-6429011\netnosvitmanager@gmail.com Viber: 0689768840\nХочемо подякувати вам за подорож у Карпати. Дуже було цікаво. Дякуємо Юлі і Роману за такі змістовні і цікаві екскурсії. Будемо всім вас рекомендувати.\nОльга → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 13.10.2021\nБули в турі ‘Веселка Закарпаття’.\nАнґела, ґаздиня помешкання, де нас оселили, вище всіх похвал. Готує бомбезно. Оселя дуже затишна. Гід на висоті. У нас був Олег. Це було неперевершено. Повне занурення у місцеву історію. До того ж глибокі знання історії, оздоблені гумором. Слухати приємно і ніякої нудьги. Керівник групи Людмила- це окраса нашого туру, до того ж професіонал у своїй справі. Також хочу відзначити високу кваліфікацію водія Віталія. Всім трьом окрема особлива подяка. Програма була настільки цікавою, що 3 дні промайнули як 3 хвилини. Дякую всім мешканцям Закарпаття за гостинність. ‘Етносвіту’ успіхів та процвітання.\nОлександр → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 29.07.2021\nВеселка Закарпаття +Карпаты )) поездка была 22 -26. 07.2021 Была очень интересная программа,много чего увидела и узнала нового. Все было на высоком уровне!!\nЛев наш организатор группы ..ему большое спасибо!!! Очень ответвенный человек и с чувством юмора !!Отдых прошёл на позитиве и в прекрасном настроении!!! Супер!!! Советую!!!\nЛюбовь → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 22.07.2021\nДуже вдячна за чудову подорож:”веселка Закарпаття”керiвнику Людмилi,за органiзацiю екскурсiй,чутливiсть,доброту,а також неперевершеному гiду Вiктору:за цiкавi знання,енергетiку. Будемо ради знову зустрiтися.\nTina → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 01.07.2021\n1.07.-5.07.2021 Веселка Закарпаття.\nЦе була неймовірна поїздка на свій День народження!Чудові краєвиди, цікаві історичні місця,професіонал своєї справи гід Людмила і закоханий у свій край місцевий гід Віктор,а також приємні супутники зробили цю подорож незабутньою!!! І , звичайно, непомітний ангел нашої поїздки, шофер Ігор.Всім дякую!!!Окрема подяка Людмилі за увагу та подаруночок на День народження.\nМарина → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 01.07.2021\nСьогодні знайшла хвилинку, щоб написати подяку за цікаво проведені вихідні на Пасху в Закарпатті. Дякую керівнику групи Людмилі. Екскурсовод Роман Славік – людина, яка закохана в свою справу.\nВалентина → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 30.04.2021\nЛюбов з першого разу,такі дрібниці як на столі Паска і яйця крашанки для нас туристів в світлий день Пасхи це така турбота,що всім рекомендую Етносвіт.Люди з агенства чарівники,тур просто королівський за таку ціну.\nТатьяна → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 30.04.2021\nДякуємо. Веселка Закарпаття дуже гарний тур. Окрема подяка нашій господині Мар’яні, яка приймала нас в межах зеленого туризму. Керівник групи Людмила та гід Роман дуже професійні та людяні. Враховуючи, як важко догодити всім туристам, Ви молодці!!!\nСветлана → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 30.04.2021\nЭкскурсовод Людмила просто кладезь информации, после которой невозможно не влюбиться в Карпаты и загореться желанием снова сюда вернуться. Спасибо!\nИрина → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 30.04.2021\nМи дуже раді що провели ці дні з дуже яскравими емоціями!Що хочеться приїхати іще,і побувати в інших класних і красивих місцях)\nАліса → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 30.04.2021\n15.10-18.10 Веселка Закарпаття. Дуже сподобався тур, особливо організатор Анастасія та гід Роман. Дуже насичена та цікава програма, а які краєвиди. Природа та атмосфера дуже захоплює. Бажаю успіхів та процвітання. Щиро дякую Анастасії та Роману. Буду подорожувати ще)\nЮлія → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 15.10.2020\nВзяв тур ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 15-19.10.2020. Все дуже сподобалося, гіди супер на 5 ++. Можливо поїду ще))\nАнатолій → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 15.10.2020\n«Веселка Закарпаття» – це неймовірний тур! Я з дитиною 13 років у захваті від усіх екскурсій, які ми відвідали. Від краєвидів та історичних пам’яток Закарпатського краю. Долини, смереки, річки та неймовірні схили залишаться у моїй пам’яті та душі на все життя. Обов’язково буду рекомендувати цей тур друзям. Особливо чудових та таких вже рідних гідів як Анастасії та Роман Славік . Дякуємо Вам!!! Ви найкращі.\nВікторія → ВЕСЕЛКА ЗАКАРПАТТЯ 15.10.2020\nГоловна → тури Україною → тури з Києва → тури в Закарпаття → термальні тури → термальний тур Закарпаття із Києва 3/ термальний тур Закарпаття 11*/ 10.20


Народний Герой України, розвідник 24-ої бригади Юрій Сергійчук, позивний Сирота: “На війні я знайшов усе: родину, друзів, кохання”| Информационное агентство "ДОНБАСС"\nНародний Герой України, розвідник 24-ої бригади Юрій Сергійчук, позивний Сирота: “На війні я знайшов усе: родину, друзів, кохання”\nРік тому житель Волині запропонував стати його дружиною Надії Богович, бізнесвумен з Івано-Франківська, яка з початку війни також захищає країну. Пара знову вирушила на війну у чергову ротацію.\nВсі, хто дізнавався, що я їду на інтерв’ю до Сироти, дивувалися і казали: “Та Юрко ні з ким не говорить”. А коли вже після розмови я переказували деякі подробиці, бійці, які знають Сироту, дивувалися: “Та як це він тобі так багато всього розповів?” Впевнена, мені просто пощастило, що у розвідника був час, і хоча до нього приїжджали бійці, ми переривалися на декілька хвилин, вони обговорювали ситуацію, планували наступні дії, і Юрій знову повертався до своєї розповіді. А ще, напевне, за шість років війни у нього накопичилося стільки спогадів і думок, що ними вже хочеться поділитися.\nЧоловік не випадково носить позивний Сирота. Він ріс на вулиці, а потім у дитячому будинку. І на війні до нього тягнуться такі самі люди, які не мають родин… “Не даремно кажуть, що добре саме сиріт у розвідку брати, – пояснює Юрко. – Їм немає чого втрачати, за ними ніхто не буде сумувати. Тому таким віддавали першість під час відбору у спецзагони”.\n– 25 бійців нашого добровольчого підрозділу “Сапсан”, включаючи мене, пішли на контракт, – відповідає Юрій. – Все дуже просто: гроші потрібні, та й добровольцям ніяк не давали статус учасників бойових дій. Погоджуючись на пропозицію командира бригади, я передусім думав про хлопців, щоб їхні інтереси були враховані. З полковником Валерієм Федоровичем Гудзем ми познайомилися під Торецьком понад рік тому. Спочатку до нього в підрозділ пішов Май – Володимир Майборода, і ми почали разом працювати. А взимку ми майже нічого не робимо, коли лежить сніг, для розвідки немає роботи. Знаючи це, комбриг попросив нас приїхати до його бійців, потренувати розвідників. Вже тоді ми почали говорити про можливість увійти в бригаду. Та й чому нам бути не задоволеними один одним? Ми завели бійців 24-ої бригади на ферму під Мар’їнкою минулого літа, разом сіру зону зачистили.\nЯ в цих місцях був ще в 2017 році. І вже тоді говорив: давайте працювати по фермі і сірій зоні, можемо пройти вперед. Ми б вже тоді добре розвернулися, бо противник був ослабленим. За нашими даними, в окопах було багато місцевих, які не хотіли воювати. Але ніхто тоді не підтримав нашу ініціативу. А Валерій Федорович погодився. Хоча він тричі не пускав нас туди, переживав, щоб не нарвалися на засаду. Тільки після того, як аеророзвідник пролетів, ми все добре роздивилися, тоді дав добро іти туди.\nКоли ми зайшли в будівлі ферми, знайшли підтвердження, що і в 2016, і в 2017 роках там були вороги. Пізніше хіба що снайпери приходили та інколи звідти стріляли з крупнокаліберної зброї, бо ми знайшли гільзи 12.7 та 14.5. Ще були МОНки, старі гранати.\n– Навіть не знаю, чому вони туди не заходили. Звідти їм би легше було до наших позицій підходити, могли б Мар’їнку контролювати. Але хто перший – той і правий.\nГотуючись до заходу, ми шукали, звідки по нас може вдарити артилерія. Знайшли місця, де могли бути їхні міномети, прорахували цей момент. Також наші артилеристи навелися на ту будівлю, куди ми йшли. Якби там виявилася засада – можна було б її відразу накрити. Звичайно, небезпека була б тоді, що наші ж вдарять по нас, але ми домовилися, що за моєю командою будуть працювати.\nМи вийшли ранком-раненько, вдосвіта. Нам потрібно було пройти по відкритій площині велику відстань. Спочатку зайшли в одну будівлю. Там лишилася група евакуації та прикриття. У другій будівлі – фермі – залишилася контролювати все навкруги друга група. Я з третьою групою бійців дійшов до крайньої будівлі, де цілком можливо могла бути засада. Її не було. Тому ми тихо зайшли, зовсім непомітно. Ми планували залишитися на фермах довше, ніж дві доби, але були сильні морози, ми почали мерзнути. Адже йшли дуже легко вдягнуті на випадок можливого бою.\n– Ні, поки ми там були, вони навіть не здогадувалися, що сіра зона вже не така й сіра. Викрили зайняту нами позицію вже під час перебування на фермі іншого підрозділу. В селі Олександрівка, яку контролювали вороги, на той час ми спостерігали на чергуванні двох жінок. Бачили: приходить на позицію жінка, перевдягається у військову форму, бере зброю і йде чергувати. Після того, як ворог зрозумів, що ми вже контролюємо Олександрівку, по суті, зайшли на околицю Донецька, посилив свої позиції людьми.\n– Перший раз – коли стався Іловайський котел. Рвонула туди як волонтер. Тоді у мене ще були кошти, які я вкладала в армію. Купляла і ганяла військовим джипи, безпілотники. Ніколи не забуду Іловайський котел і чорні мішки в польовому госпіталі. Хлопці в рюкзаках приносили куски загиблих. Від когось залишилася рука, хтось ногу знайшов… Найстрашніше на війні це втрати. Загибель друзів…\n– Я не у війні, в людях розчарований, – відповідає Юра. – Як додому приїжджаю, мені погано. Дебільні запитання ставлять, тому не хочеться виходити ні в місто, нікуди.\n– У будь-який момент я могла поїхати на роботу за кордон, – каже Надія. – А як дивитися в очі батькам та дітям тих, хто був поранений, хто загинув? Колись Сирота казав: не треба нас визнавати, визнайте їх, хай родини знають, що вони – сім’я героя, віддайте добровольцям шану на рівні держави. Це найважливіше! Мама нашого загиблого бійця Фугаса стала нам рідною. Такого немає, щоб вона не передзвонила раз на день і не спитала, як наші справи.\n– Фугас підірвався під час виходу групи, в сірій зоні, – розказує Юрій. – На той час ми вже контролювали ферми та частину території, прилеглої до Петровського району Донецька. Ця місцевість буквально нашпигована мінами. Почувши, що спрацювала одна з них, ворог привів у дію дистанційні вибухові пристрої, і чотири будинки навколо місця підриву нашого товариша, в які ми могли зайти, буквально злетіли в повітря. Та група встигла вчасно відійти в безпечну зону і винести Фугаса.\n– Підірвавшись, Фугас врятував всю групу, – каже Надія. – Але з його втратою важко змиритися. Він також засновник нашої розвідгрупи “Сапсан”, з перших днів ми всі були разом. Мама Фугаса приїхала до нас у Мар’їнку, і побувши трохи, послухавши хлопців, сказала: “Надю, я тобі трохи заздрю. Коли я відпустила сина на війну, йому було лише двадцять років. І що ми там спілкувалися: подзвонить інколи… Ви тут про нього більше знали, ніж я. Телефоную якось йому: чи є у тебе в що вдітися, їсти? Мамо, – відказує, – у нас тут є мама і тато. Все нормально”. Якось він втік від мами на війну в шльопках і футболці. А вже було холодно. Ми зустріли його на вокзалі, і я не могла зрозуміти чого він роздягнутий. “Так треба”, – відказав. Ладно. Вділи, взули… Дуже шкода хлопчину… І при цьому величезна вдячність до нього. Бо він врятував усіх інших. Вимовити, донести свій біль до тих, хто цього не переживав і не проходив, неможливо.\n– Буває, що новенький боєць, коли бачить, як я готую їсти, питає: “Ой, Надю, що ти можеш, крім борщів?” А я заходила в Донецьк, вивчала там обстановку… Багато чого було… Питаю таких новачків: “Ти хочеш зі мною чимось помірятися? Якщо хочеш щось дізнатися, може, я тобі щось розкажу, навчу чогось”…\nНадія піклується про бійців, як про власних дітей. Тому у вільний час завжди готує їм щось смачне, але й на виходи іде на рівних з чоловіками\n– У нас у підрозділі багато сиріт – десь 60 відсотків, – зауважує Надя.\n– Так випадково сталося, – наче ніяковіє Юра.\n– Коли в “Правому секторі” почався розкол, ми були на позиціях у Мар’їнці, – продовжує жінка. – Хлопці називали Юрка командиром і самі вирішили, що будуть воювати тільки з ним. Ми відокремилися і зробили свою групу. Власну базу вирішили зробити у Водяному, знайшли там хату, де розташувалися. Взяли туди лише свої власні речі, не мали навіть пачки макаронів. Переїхали відразу восьмеро, але через тиждень нас уже було 14. Двоє залишалися на базі, а інші працювали в Пісках, тримали позиції. А до нас постійно підтягувалися інші хлопці. Та база існує до цих пір. Там і волонтери ночують, і хлопці знають, де можна знайти їжу, відпочити трохи. А коли у серпні позаминулого року були сильні пожежі, наша вулиця не постраждала, ми не дали вогню піти далі. Ще й дідусю-сусіду врятували хату.\nЯ веду зошит з даними всіх наших хлопців, записую членів сім’ї, чи є діти. На всі свята намагаємося передавати дітям наших бійців смаколики, які нам доставляють волонтери. Тому знаємо відділення нової пошти кожного бійця. Також я записую групу крові кожного, розміри одягу та взуття, кому дзвонити, якщо що. І от записую я дані, і чую: у мене немає кому повідомляти про мою загибель, під березою мене закопайте… Другого питаю і знову: немає кому телефонувати. Сирота, сирота… У того батьки повмирали, той із інтернату, той відсидів, бо в дев’ять років залишився сиротою, а мама була наркоманкою, то він вкрав булочку – і сів на три роки по малолітству. Вернувся – вкрав блайзер, сів ще на чотири роки. Таке життя… Не знаю, чого саме сироти до нас тягнуться. Чи тому, що командир сам сирота…\n– Моя мама була інвалідом І групи, глухоніма. Тато вчитель, викладав математику і малювання в школі в селі, звідки я родом. Він відмовився від мене, ще до мого народження. Мами не стало в 1996 році. Мені тоді було 12 років. Але я пішов від мами раніше, жив на вулиці. Так що досвід виживання у мене є. Нас зібралася група дітей. Разом і жили. Влітку спокійно, вільно, а взимку ховалися по підвалах, де є теплі труби.\n– Самостійність. Це велику роль грає. Тому і виживав завжди.\n– Ні. Якось у Ковелі на автовокзалі мене побачили люди з нашого села, сказали, що мама померла. Тоді я попросився, щоб вони мене забрали і відправили в дитячий інтернат. У мене ж ще брат молодший є. Через нього я і посварився з мамою. Вона пила сильно і малого якось вдарила так по голові, що він відключився, аж вм’ятина була. Я думав, убила. Після того малий став інвалідом. Йому тоді років три було. Я раз приїжджав до нього в інтернат…\n– Та ніким… В Чехії працював на будівництвах, піддони збивав, був простим робочим. Війни навчався на війні. Багато що взяв у нашого покійного командира Семена. Зараз постійно прислухаюся до свого комбрига. Розвідник не може бути ефективний сам по собі, як Рембо. Це завжди група. У нас є плазуни, групи прикриття, медики, евакуація, АГСники. Хоча, звичайно, багато залежить саме від командира, його інтуїції, терплячості, слуху. Рішення потрібно приймати швидко, іноді в зовсім несподіваних ситуаціях.\n– Під Жованкою поле МОНками було натикане, що город буряками засаджений. І то Юрко примудрився там зробити тропу, – додає Надія.\n– Головне все робити, не поспішаючи, акуратно.\n– Я повернувся в Україну в 2014 році. В Майдан, чесно кажучи, не дуже вірив. Але коли там почали гинути люди, це мене вже зачепило. Відразу після цього мої друзі, які, як і я, також виховувалися в дитячих будинках, почали мені дзвонити і просити допомогти, бо знають: коли ми разом служили в армії, у мене непогано все виходило. Саме на ці прохання я і зреагував. Я мав їхати під Іловайськ. Але у мене… лопнув апендицит. І я потрапив у лікарню.\n– У Львові в Нацгвардії. У нас був хороший командир, колишній афганець. Він багато чого мене навчив, по лісах нас поганяв. У нас був окремий взвод, який тренували, навчали. Ми не замітали плац і не фарбували траву. Я служив у 2001 році, коли в Україну приїздив папа Римський, коли в Америці підірвали башти-близнюки. Саме тому нашій підготовці надавали багато уваги.\n– У мене було таке бажання. Після дитячого будинку армія мені підходила ідеально. Їжа, форма, житло, ще й платять якусь копійку, – звичайно, це був непоганий шлях. Але друзі запропонували роботу в Чехії, тому я й поїхав за кордон.\n– Так. Хтось в “Азов”, хтось – в 79-ту бригаду… Багато хто із них вже загинув…\nПісля лікування я пішов у військкомат, хотів призватися офіційно. Але мені сказали, що не беруть людей! Тоді чомусь багато кому відмовляли. Друг підказав: “правосєкі” беруть всіх бажаючих. Пішов до них, але вони на війну відразу не відправляли, тому я потрапив в “Азов”, допомагав хлопцям у Широкиному. Восени і взимку 2014 року були сніги, вітрюган. У ті час ходити можна було, куди хочеш, не було так заміновано, як зараз. В якийсь момент я сильно промерз, вирішив поїхати відпочити. І мене набрав друг, який знаходився в “Правому секторі”: є робота, приїжджай. Семен набирав людей якраз для заходу в Опитне. Я і поїхав з ними. Це було в кінці лютого 2015 року… Ми почали лазити по Бутівці, Опитному, Водяному, Пісках… Під командуванням Семена був до його смерті у 2016 році. Його загибель настільки мене вразила, що пропало бажання воювати. Але ж залишалися хлопці, з якими ми вже стали справжньою командою. Вони мене підтримали.\nМи заходили до сепарів навіть в окопи. Був момент, коли мусили пройти через їхні “секрети” і зайти з другого боку терміналу до аеропорту. По наших позиціях в Опитному регулярно працював ворожий танк. Ми ніяк не могли зрозуміти, звідки він вискакував. Потім вичислили, що він проїжджав через розбитий термінал. Коли ми це зрозуміли, зайшли через Жаби, по дорозі нікого не чіпали , просто розвідували. Але коли танки виїхали і почали працювати, ми з ПТУРів їх підбили. До нас доєдналися танкісти 93-ої бригади, почали працювати по наших координатах. Саме тоді був поранений Гіві. Ми навіть не знали, що він приїхав в аеропорт. Дізналися про це пізніше. А ще наш ПТУР влучив у заправку, де загинули відразу 13 сепарів, наскільки я знаю.\nЩе якось вибили сепарів, які сиділи на вишці біля аеропорту, і взяли там “язиків”. По злітці ми їхали на візках, які роблять для ремонту машин, на колесах така. Трава біля злітної полоси була висока. І пацани придумали, що під цим прикриттям можна добратися до терміналів. Візочок легенький, тихий. Таким чином ми доїхали до метеовишки. Нас було троє. Їхали, лежачи на пузі. Таким чином нам вдалося залізти у ворожий окоп.\n– Ні, це було пізніше, коли ми вже створили свою групу, напроти Пісків. Від пожарки в бік позиції “Мурашник” іде ліс. Там ворог створив непогану позицію, яку активно укріплював. Ми пішли подивитися, наскільки там все облаштовано, хотіли взяти “язика”, щоб дізнатися, що там планується…. Коли з’явилися люди і побачили нас, вони самі сказали: без стрільби. І віддали свою зброю. Не пручалися. Це вперше я взяв людей, які не давали нам відсіч. Там був підполковник десантно-штурмової якоїсь бригади з Ростова – у нього було посвідчення. Він пропонував нам великі гроші, щоб його не чіпали. Я відмовився. Взяли ми і його заступника. Ми думали, що там на позиції працюють звичайні копачі – роблять траншеї та бліндажі, а якраз прийшли дивитися роботу ці командири.\nБагато хто каже: я б їх убивав. Але ж ми не звірі. Навіщо я буду вбивати людину, яка здається? Для чого? Мусить бути якась етика війни.\n– По суті, все найважливіше я тут і знайшов, – відповідає Юрій. – Ця війна дала мені родину. Я завжди жив сам, у мене нікого не було. А зараз – є сім’я, друзі, побратими. Ми з Надею ще не одружені, але плануємо.\n– Пропозицію мені зробив на Жованці, – посміхається Надія.\n– Але потім загинули Май, Футболіст… Не було коли одружуватися…\n– дивуюся я.\n– Хлопці красиво все зробили, – Надя залюбки згадує той день.\n– Всі були задіяні, – каже Юра. – Вісім чоловік, – він також відчутно радіє тому, що все вдалося. І навіть починає посміхатися. Що, кажуть, неможливо зазвичай побачити…\n– Я готувалася до дня народження, – говорить наречена. – Не звертала уваги на те, що хлопці щось там шепочуться. Виявляється, Юрко довго збирав гроші на обручку. Від держави нам приходило по п’ятсот гривень на місяць – така була допомога добровольцям від Івано-Франківської області. В один прекрасний вечір мене розвели – корочок від пляшки обрізали і приміряли мені на пальці. “Надя, в тебе пальці товсті, не мішають стріляти?” – хихотіли хлопці. А я повелася, не розуміла, що то вони цілу спецоперацію провертають. Запихала пальці в той корок.\n– А я потім тричі їздив по обручку. Все не те мені здавалося, міняв безкінечно, – додає Юрко. – Надя вже думала, що я когось маю в Торецьку…\n– А що я могла подумати? Відколи ми познайомилися на війні, постійно разом. А тут – їде кудись. У якихсь справах. Що за справи щодня можуть бути у нього у мирному Торецьку? Та ще й зі мною три дні не говорив. Що це таке? Думала: певно, вже на день народження скаже, що крапка нашим стосункам. Ну добре, – вирішила, – почекаю. А це він набирався сміливості, щоб зробити мені пропозицію.\nПерший тост “Кока-коли” випили за моє здоров’я, другий за друзів, третій, як водиться, – за загиблих. А на четвертий Юра піднімається. Ну, думаю, про любов буде говорити. А він несе голубу лілію. А я обожнюю лілії. Голубу – особливо. Де він аж там знайшов саме таку квітку? Я обняла, поцілувала Юрка, та й сідаю. Але всі встають, включають романтичну музику. Хтось знімає на телефон. Я не розумію, що відбувається, а Юрко стає на одне коліно і каже: “Виходь за мене!” Я розплакалася, як дура, і сказала “так”. А потім загинув Май… Позаминулого літа на Жованці все прилітало… Гаряче було. Футболіст мав бути у нас свідком. І він загинув. Тепер Фугас… Треба рік чекати.\n– Після втрати Мая та Футболіста ми на якийсь час перестали працювати, – додає Юрій. – Нас берегли, дали час оговтатися… Але ми завжди були гарячими, готовими іти хоч чорту в зуби. Втрати мали лише від снайперів – саме так загинули Шах і Діллі.\n– Випадкова назва, – каже Надія. – Хотіли назвати на честь Баті, але нам не дали добро. Якось ми їхали з Пісків, і по машині почали бити уламки – неподалік лягали міни. А в машині нас семеро людей. Сирота кричить: “Давай газу”, а Фішер за кермом відповідає: “Ми і так летимо, як сапсан”. Коли виїхали, я залізла в інтернет почитати, що то за птах. А це найшвидший сокіл, якого ніхто не може обігнати, який в полюванні має ідеальні зір та слух. Дзьоб у нього такий, що одним ударом убиває іншу птаху у повітрі. Нам таке підходить. Так і вирішили. До того нас сиротами називали. Але ми не сироти – ми “Сапсан”. Навіть шеврон відповідний зробили.\nЯкраз тоді на позиції біля нас заїхали Май, Футболіст… Ми з ними багато роботи зробили, здружилися страшенно. Хлопці були в батальйоні “Донбас” і якраз створювали взвод розвідки, набиралися досвіду. Пам’ятаю, ми разом залізли до сепарів в окоп. Май заскочив у траншею до ворогів і завалив двох відразу. Він же здоровий. На вихід ішов, як слон, але виявився дуже спритним. Коли ми вже обговорювали цей вихід, пам’ятаю очі Мая. А слухаючи хлопців, розуміли, що дивимося на себе – колишніх. Ми самі такими були. Емоцій після виходу море. А ще коли трофеї є! Очі горять. Май завжди дякував Сироті, що він його вчив. Дуже шкода, що загинув він, Футболіст, Цинк… Хороші хлопці були.\n– Причому на одній і тій самій позиції, але в різний час. Перший раз в лице прилетіли уламки від РПГ. Один до цих пір лишився в повіці – лікарі не можуть витягнути, бо, кажуть, тоді повіко впаде. Заборонили його чіпати. Другий раз зазнав поранення, коли хлопці загинули…\n– І знову в голову прилетіло, – додає Надія. – У Юрка була одна контузія, дві баротравми. І два поранення. Обидва в голову.\n– Тоді Гуцул, Док, Легат і Яр загинули, – каже Юрій. – Ми планували зайти на басейн і вийти до Скелета на промці – хотіли взяти ворожу позицію. Але сталося так, що по нашому будинку сепари весь час били артилерією. Ми планували вийти на світанку, о третій ранку, провели підготовку. Але почалися прильоти. Ми сиділи в будинку, пили чай, каву, хтось сів футбол подивитися. Тут чути – бух! Впало перед будівлею. Другий раз – бух! Ще ближче. І – в будинок. Я відключився. Відкриваю очі – пилюка така стоїть. Десь лише мигає ліхтарик. І тут знову постріл САУ. До арти танк підключився, міномети. Пилюка трохи присіла. Я побачив рух і Ярика під ногами – давай затягувати його в безпечне місце. Побіг туди, де спали хлопці. Повертаюся і бачу – Ліван, грузин, також витягає поранених… Кажу: треба вивозити. Першою партією вивезли вісім поранених. Я вже знав, що Легат помер. Ярик помер пізніше в шпиталі – уламок прилетів йому в голову. Дока знайшли – у нього в спині велика дірка була… Я виїхав, коли всіх поранених погрузили. Медик мені голову перемотав, та й таке. Більше мене турбував забій грудей. Я ніколи бронік не носив, а в той момент чомусь одягнув. І він якраз прийняв удар. Мене кинуло об стінку. Багато кого посікло бетоном.\nЗ лікарні я втік. Мене залишили в Костянтинівці, ввечері привезли, зашили голову, покололи, покапали ліки, а вже на другий день мене приїхали і забрали.\n-А другий раз втік після похорону хлопців, – додає Надія. – Юрка відправили в лікарню, але він поїхав звідти зустрітися з хлопцями, після чого попросив мене: забери мене, бо ми їдемо на дев’ять днів до пацанів. Все. Відлежав. А через два місяці почав жалітися: я нічого не чую, у мене пищить у вухах. Але як можна дикого звіра загнати в клітку і тримати? Що буде тій клітці?\nТого літа у Юри міозит розігрався, ребра зростаються. Зранку доводилося його піднімати з ліжка. І попри все це він все одно ішов на виходи. Але ж треба за своє здоров’я переживати. Ніяк йому це не розтлумачу.\nНаприкінці минулого року в Харкові Юрій Сергійчук отримав високе недержавне звання Народний Герой України. На сцені оперного театру розвідник був дуже зібраним і згадував своїх загиблих побратимів\n– Я слідкую за дисципліною в нашій групі, – покивавши головою, продовжує розказувати про підрозділ Юрко. – У мене не можна пити. Якщо комусь це стає вкрай необхідним, відправляю бійця на відпочинок. Людський фактор враховую обов’язково. Комусь іноді потрібно розслабитися. Але я нікого не примушую жити за нашими правилами, але їх і не можна порушувати, перебуваючи в групі. Буває, що ми можемо поїхати посвяткувати чийсь день народження, наприклад, в Курахове, на спокійну територію. Але на війні немає місця порушенням режиму і порядку.\n– Вирішуючи, чи варто іти на контракт, ми всі разом сіли і все обдумали: ми не готові війну лишити, будемо воювати далі, тому давайте підемо на контракт, це дасть змогу отримувати зарплатню, оформити поранених. Але війна залишається нашою особистою справою, доки ми не здобудемо нашу перемогу. Дідусь у тій родині, де я виховувалася, дійшов до Берліна, до Рейхстагу, отримав нагороди…\n– Я про свого дідуся казати не буду, бо він крав сало і в німців, і у руських… – додає Юрко.\n– Мій дідусь помер у 96 років. Ми якраз на Пісках були, – продовжує Надія. – Не встигала ніяк з ним попрощатися. Коли я приїжджала з війни, завжди розпитував мене, цікавився, дивувався, як поводять себе росіяни: “Ми ж з ними їли з однієї тарілки. В голові мені все це не вкладається”. Він мені сказав: “Історію, Надю, писала не держава, а ми”. Ось і ми зараз пишемо свою історію. Мені 40 років. І я відчуваю, що тільки починаю жити.\nКоли я проходила підготовку з бельгійцями, дізналася, що у них парамедик не може працювати, якщо не має підготовки з військової психології. Парамедик має вміти розпізнати захворювання своїх бійців навіть за жестами. Мене це страшенно зацікавило, і я почала це вивчати. Тепер придивляюся до наших хлопців більш уважно, особливо, коли вони їдять. Кожна хвороба дає свій жест. Торкання носа чи чола, потягування, червоніння після гарячої їжі, – все це має значення. Потім почала вивчати для себе мову жестів і читання по губах. На виході на відстані п’ятдесяти метрів можна зрозуміти, про що сепари говорять хоча б приблизно. Чи вони тебе побачили, чи ще ні, чим зайняті, що планують. Навіть коли ми нікуди не ідемо, немає у нас операцій, сиджу в інтернеті, щось вивчаю. Я цим всім живу.\n-Зараз ми знову повертаємося на війну, – підсумовує Юрко. – Це наша робота і наш вибір, який ми зробили шість років тому. І маємо завершити розпочате перемогою. Тільки так.\nВсі чотири Народні Герої України, яких ви бачите на цьому знімку, пілот Василь Мулік (крайній зліва), розвідник Юрій Сергійчук, позивний Сирота (біля нього), командир 1-ої штурмової роти Дмитро Коцюбайло, друг ДаВінчі (третій зліва) та доброволець Юрій Ульшин, позивний Грек (крайній справа), з першого дня війни і дотепер захищають Україну. Знайомством з ним пишаються головний редактор сайта Цензор.НЕТ Юрій Бутусов та харківський бізнесмен Всеволод Кожемяко, який постійно допомагає штурмовій роті. Внук відомої акторки Ади Роговцевої Матвій Скляренко захоплюється легендарними бійцями.


Гарантований покупець | «ДЕСЯТИРІЧКА» ЗА ДВА РОКИ, або ВНЕСОК ГАРАНТОВАНОГО ПОКУПЦЯ У ВУГЛЕЦЕВУ НЕЙТРАЛЬНІСТЬ УКРАЇНИ\nНещодавно Гарантований покупець досягнув нової висоти – сума виплат за «зеленим» тарифом перетнула позначку у 80 мільярдів гривень. Завдяки цьому частка «чистої» генерації в енергобалансі України за два роки зросла понад як у два рази – з 3,7 % у 2019-му до 9 % у 2021-му. Чому 80 мільярдів за два роки – це визначально?\nДо позначки у 3,7 % електроенергії з відновлювальних джерел (ВДЕ) Україна йшла довгих десять років (з 2009 до 2019 року). Для досягнення цього показника за десять років держава заплатила за «зеленим» тарифом 77 млрд грн. В той час, як Гарантований покупець від початку своєї діяльності підтримав «зелену» енергетику колосальною сумою у 80 млрд грн, не отримавши на це ані копійки із бюджету.\nІ поки годинник справний – це сприймається як належне. Разом з тим, високі показники Гарантованого покупця – це результат злагодженої та ефективної роботи команди фахівців та керівництва держпідприємства. Колектив, як і всі процеси, на підприємстві побудували з нуля і у вкрай стислі терміни. За цей час Гарантований покупець і його команда зарекомендували себе як прозоре державне підприємство нового зразка — з бездоганною діловою репутацією, проактивною позицією та орієнтацією на результат. А результат – це забезпечення інтересів держави та допомога у розвитку електроенергії майбутнього — тієї, яка вироблена з відновлювальних джерел.\nРобота Гарантованого покупця – не статична. Ми працюємо в умовах, коли все постійно змінюється. Кількість договорів, укладених між підприємством та виробниками за «зеленим» тарифом, зросла з 300 до понад 900. Кількість змін до документів, що регулюють нашу діяльність – незліченна. Оперативна адаптація до змін та результат як ключовий показник – це фундаментальна позиція керівництва та принцип роботи, за яким діє кожен працівник Гарантованого покупця.\nЗавдяки цьому не тільки забезпечується зростання частки ВДЕ у енергобалансі України. Наша робота – це ключ до виконання цілей Національної економічної стратегії, Green Deal («зеленої угоди»), Паризької кліматичної угоди та світової мети вуглецевої нейтральності.\nОкрім забезпечення «зеленого» переходу, Гарантований покупець є ключовою ланкою механізму, який забезпечує доступність електричної енергії для побутових споживачів.Виконуючи ПСО для населення, Гарантований покупець заплатив постачальникам універсальних послуг 7,4 млрд грн. Це – наш безпосередній внесок у доступну ціну електроенергії для кожного українця.\nГарантований покупець запустив нову систему прогнозування генерації з ВДЕ – для найточніших даних та найкращого управління своїм портфелем. В той час, як відхилення прогнозних та фактичних даних виробників в середньому перевищують 30 %, Гарантований покупець має у своєму розпорядженні прогноз, похибка якого – в межах 5 %. В найближчій перспективі підприємство планує надавати такі прогнози учасникам своєї балансуючої групи. І це лише мала частина сервісів та послуг, які підприємство створює для виробників.\nНаразі ми виконали «десятирічку» за два роки – зростання частки ВДЕ і виплати, що перевищують показник попереднього десятиліття, говорять самі за себе.


Чоловіча термобілизна купити в Україні - МАГАЗИН АМУНІЦІЇ\nВзуттяКурткиШтани і шортиКостюмиКофтиФутболки, полоСумки, рюкзакиРеменіРукавиціНа головуГодинники\nТермобілизна швидковисихаюча. ESDY. Чорна\nТермобілизна швидковисихаюча. ESDY. Олива\nТермобілизна швидковисихаюча. ESDY. Чорний мультикам\nТермобілизна швидковисихаюча. ESDY. DPM\nТермобілизна — це різновид спідньої білизни, що не потребує додаткового одягу під собою. У наш час вона є незамінним елементом гардеробу, адже полегшує життя не лише під час активного відпочину, походів, риболовлі чи полювання. Термобілизна — ідеальна й для повсякденного використання.\nОсновне завдання термобілизни полягає не стільки у збереженні тепла, скільки в можливості регулювати тепловий баланс шкіри. Відповідно — зігрівати, коли холодно, й охолоджувати, коли спекотно. Процес терморегуляції можливий завдяки виведенню зайвої вологи.\nПід час вибору комплекту термобілизни варто враховувати, що призначень у неї — кілька:\nДля активного відпочинку: виготовляється як з натуральних матеріалів по типу бавовни, так і з синтетичних на зразок поліестеру чи поліпропілену. Тут важливо зауважити: що менше натуральної частини, то більш практичним є термобілизна для спорту чи будь-якого іншого активу. Пояснення просто: натуральні тканини поглинають вологу, а штучні — відштовхують.\nДля пасивного відпочинку: як правило, пошив здійснюється з натуральних тканин. Її головна задача у тому, аби не відводити вологу, а максимально зберігати тепло. Ідеальна для риболовлі, ночівлі у кемпінгу.\nГлобально існує два різновиди матеріалів для термобілизні: синтетичні та натуральні.\nСинтетичні тканини швидко сохнуть, адже хімічні волокна в основі виробу має гладкий поверхневий шар, що відштовхує воду. Це крутий варіант для тих, кому термобілизна необхідна для занять активними видами спорту.\nШтучні матеріали складаються зазвичай із комплексу волокон — поліестеру, нейлону та поліпропілену. Вони забезпечують термобілизні м’якість, легкість та стійкість до пошкоджень та зношування.\nлегка та м’яка;\nпроста у догляді: легко прати й не потрібно зайвий раз віджимати;\nдовго зношується та завжди сідає по фігурі.\nОсобливістю натуральних тканин — зокрема вовняних — є те, що вона не плавиться, що актуально для військових та любителів походів. До того ж, вони довше зберігають свіжість та краще утримують тепло.\nАктуальним рішенням зазвичай стає комбінована термобілизна, що поєднує у собі як штучні, так і природні матеріали.\nНа що звертати увагу при виборі термобілизни для чоловіків\nПід час вибору термобілизни треба врахувати кілька факторів. Найперше — матеріал. Якщо будете багато рухатися, обирайте синтетичні чи комбіновані форми. Переважно сидітимете — обирайте натуральні матеріали.\nЗагалом існує чотири типи термобілизни, виходячи з характеристик яких, легко визначитися з вибором.\nСуперлегке: для спекотних періодів.\nЛегке: для літніх видів спорту.\nТепле: для зимових активностей.\nСупертепле: для великих морозів і екстремальних ситуацій.\nКожен із типів різниться матеріалами й технологіями виробництва. У термобілизні для холодної пори тканина покликана відводити вологу, зберігаючи тепло тіла. Зазвичай виробляється вона з комбінованих матеріалів по типу поліпропілену у суміші з бавовною.\nСуперлегка та легка термобілизна виробляється для літніх активностей, тож має непогано охолоджувати. А отже, виробляється із синтетичних компонентів.\nЯкщо термобілизна потрібна вам не для підкорення вершин, походів чи спорту, а просто для життя на кожен день — обирайте білизну з бавовни, синтетики чи комбіновані варіанти. У цьому випадку грають роль лише ваші особисті вподобання.\nВажливо: якщо знаєте, що часто мерзнете восени та взимку, віддайте перевагу флісу або білизні з вовною.\nІ головне — пам’ятайте: вам не треба стояти в чергах у Києві, Дніпрі, Одесі чи іншому місті, аби купити якісну термобілизну. Ви можете просто зайти в інтернет-магазин. Просто замовити необхідний комплект. І просто насолоджуватися якістю.