Глава 9. Етнічний ВИМІР МІГРАЦІЙНИХ ПРОЦЕСІВ - О. М. Куць етнополітологія\nГлава 9. Етнічний ВИМІР МІГРАЦІЙНИХ ПРОЦЕСІВ - О. М. Куць етнополітологія\nГлава 9. Етнічний ВИМІР МІГРАЦІЙНИХ ПРОЦЕСІВ\nЗдається, зовсім недавно закінчилися нелюдські випробування комуністичним експериментом над багатостраждальним українським народом. Спочатку нас винищували у громадянській та Вітчизняній війнах, депортували до Сибіру і на Північ, морили голодом. І ніхто до цього часу не підрахував, скільки ж втрачено в такий спосіб наших людей. Здебільшого слід погодитись з думкою, яка побутує: це комусь і дотепер вигідно, щоб ми не знали правди. Достовірно й те, що цифра наших втрат сягає не одного десятка мільйонів чоловік. Але на цьому наші втрати зі здобуттям незалежності не припиняються.\n^ 9.1. Причини та особливості еміграції з України\nСтає гірко, образливо за народ, нашу країну, коли усвідомлюєш, що минуло стільки років од часу здобуття незалежності, а й досі живемо й працюємо у глибокій, затяжній системній кризі. За часів президентства Л. Кучми Україну поглинула глибока системна криза у всіх галузях життєдіяльності: політичній, економічній, соціальній, екологічній, духовній. Незважаючи на гучні запевнення можновладців про райдужні зміни в економіці, реально в Україні рік у рік знижувався рівень як промислового, так і сільськогосподарського виробництва. На 2003 р. ВВП на душу населення в Україні складав 600 дол. Це в чотири рази менше, ніж у Росії. У Німеччині цей показник дорівнює 25 тис. дол., у Польщі – 4,5 тис., в Болгарії – 1,55 тис. дол. За рейтингом ООН, за рівнем ВВП на душу населення Україна посідала 102-ге місце в світі (2003 р.) [17: 3].\nПочинаючи з 1998 р., в Україні призупинилося падіння і спостерігається зростання виробництва. Але темпи розвитку були занадто повільні і не змогли вивести країну на рівень досягнень передових держав. Чи був прогрес у політиці, яка мала суттєво впливати на економіку? Розкрадання, корупція, бюрократизм, «касетні» та «кольчужні» скандали перетворили Україну в державу з несприятливим інвестиційним кліматом. Якщо порівняти польську економіку, то за останнє десятиріччя західні інвестори вклали в неї 40, а до нашої лише 4 млрд. дол. США. Постійна міжпартійна боротьба, виснажливі змагання за президентський трон чи крісло прем’єра, безкінечні зміни міністрів та уряду в цілому аніскільки не додають авторитету нашій країні у світі. Жодна із майже сотні партій так і не змогла здобути підтримку в народі. Це тому, що кожна з них відстоює не інтереси народу, а суто власні чи корпоративні інтереси. За таких умов, очевидячки, минуть не роки, а десятиліття, аж поки світова спільнота визнає Україну стабільною і демократичною державою.\nТривала системна криза, так звані ринкові перетворення, які здійснювались часто людьми безпринципними й ненажерливими, довели до відчаю мільйони тих, хто чекав кращого у вільній Україні. Зупинилась донедавна могутня промисловість, доведено до вимирання село, заростають бур’янами родючі землі, мільйони людей опинилися на межі виживання і жебрацтва, – і в той же час купка людей, привласнюючи державне майно в ході «прихватизації», розпродуючи за безцінь заводи й рухоме майно держави, казково збагачувалась. За міжнародними стандартами більшість населення бідує, а частина попросту недоїдає. І це під зловісні демонстрації купання в розкошах і марнування ресурсів країни невеликою купкою нуворишів. «Як могли нібито цивілізовані люди пограбувати собі подібних, кинути їх у новий голодомор і злидні, та ще й хизуватись цим зі сторінок привласнених ЗМІ ситими пиками, лізти у владу», – запитують люди.\nВажка праця робітників, яким «пощастило» ще десь заробляти копійку, стреси та невпевненість у завтрашньому дні службовців, пияцтво, паління та наркотики призвели до скорочення середньої тривалості життя чоловіків на десять років порівняно з жінками, і тепер вона коливається в межах 63 років.\nОднією із ознак кризового стану країни є низька народжуваність; за рівнем життя Україна посідає одне із останніх місць у світі. Відбувається безпрецедентне, як для минулого часу, скорочення тривалості життя (на 2003 р. 108-ме місце в світі). До основних причин зниження народжуваності вчені-демографи відносять соціально-економічні – ті, що пов’язані з рівнем життя людей, насамперед із сферою праці. Ціна робочої сили у нас фактично дорівнює нулю. У заробітку працюючих не закладено коштів, яких би вистачило на утримання двох і більше дітей, тобто аби підтримувався хоча б щорічний баланс померлих і народжених дітей. Заробітна плата працівника промисловості на одну годину становить в Україні лише 3 грн. 26 коп. або 0,6 дол. США, що вдвічі менше, ніж у Чехії, та в 53 рази менше, ніж у Німеччині. Офіційний рівень безробіття у 2002 р. становив понад 11 % (3 млн. осіб) [17: 4]. Розмір середньомісячної заробітної плати у нас нижчій за рівень цілковитих злиднів (4 дол. на особу за добу, за оцінками ООН).\nВражаюча соціальна нерівність і несправедливість у розподілі доходів та багатств стали джерелом політичної нестабільності, гальмом відродження та підтримки постійного економічного ефективного зростання й належного добробуту населення. Усе це є показником того, що політична система ще не відповідає тим умовам, які б робили її ефективною, а владу – легітимною.\nВ Україні як не було, так і немає поки що єдиної всеукраїнської ідеї побудови та розвитку держави. Така безвихідь цілком влаштовує владу, яка сплелася з тіньовими структурами нашого суспільства. Нехтуючи такими загальнолюдськими цінностями, як порядність, чесність, патріотизм, владоможці цинічно занижували в сотні разів вартість державної власності, скуповуючи її практично за безцінь. А щоб загальнолюдська мораль не заважала розкрадати державу, її просто зневажали, ігноруючи закони. Чи є можливість у найближчому майбутньому відродити справедливість? Утім, спершу запитаймо, чи зацікавлені в цьому тіньові структури? Звичайно, ні.\nВражають результати «реалізації» програми Л. Кучми щодо подолання бідності в нашій країні. Тільки за офіційними даними понад 13 млн. населення відноситься до категорії бідних. Поряд із жахливою екологічною ситуацією бідність негативно позначається на здоров’ї людей. Щорічно наша спільнота недораховується внаслідок смерті майже 400 тис. осіб. Смертність удвічі перевищує народжуваність. У бідній країні злиденна й медицина, дедалі більше хворих на гепатит, туберкульоз, онкологічні та венеричні хвороби.\nРазючим показником недовіри до кучмівської влади є те, що мільйони українців змушені тікати, залишаючи Україну в пошуках заробітку, і поневірятись в якості нелегальних емігрантів чи біженців. За неофіційними даними, понад 7-8 млн. наших співвітчизників (а це принаймні четверта частина незатребуваних продуктивних сил суспільства) вимушені чекати кращої долі за межами держави. Наших нині можна зустрічати повсюди: на збиранні цитрусових у Греції, на нафтових платформах Норвегії, на будівництві хоромів для «нових руських» у Підмосков’ї чи елітних готелів у донедавна забороненій гулагівській зоні екзотичних Соловецьких островів, на газоносних родовищах Сибіру. За даними, приведеними Уповноваженим Верховної Ради з прав людини Н. Карпачовою наших мігрантів перебуває у Польщі понад 300 тис., в Італії та Чехії – по 200 тис., мільйони їх в Росії. Біля 90 % наших заробітчан з вищою освітою [18: 15].\nЗ утворенням ЄЕП і вільним рухом робочої сили й капіталів наші провідники сподівалися, що спільний ринок з Росією допоможе випровадити за межі України на заробітки та постійне проживання всіх незадоволених олігархічним режимом.\nНайгострішою проблемою Н. Карпачова назвала втрату висококваліфікованої робочої сили. Якщо на підготовку одного фахівця з вищою освітою Україна витрачає 20 тис. доларів, то в разі його міграції інша держава збагачується на 200 тис. доларів. Перспектива розвитку будь-якого суспільства проглядається насамперед через призму науки й освіти. Саме тут – мозок нації, її майбутнє. А Україна тим часом за роки реформ втратила дві третини наукового потенціалу – через закриття наукових закладів, відплив кращих фахівців за кордон. Майже 6 тис. докторів наук та кандидатів наук іммігрували до США, Росії, Ізраїлю, Німеччини, щороку понад 90 тис. кваліфікованих спеціалістів з вищою освітою виїздять на чужину в пошуках заробітку. Наприклад, у 2004 р. за межами країни працювало майже 30 % вітчизняних вчених. За оцінками експертів, таким чином країна щорічно втрачає до 1 млрд. доларів США, а за 15 років тільки в Сполучених Штатах Америки запатентовано понад 10 відкриттів, зроблених на основі здійснених в Україні наукових досліджень [42:5].\nВтрата інтелекту неминуче призводить до великих суспільних збитків. Утім, в нас це стало традицією. За часів царизму і пізніше до метрополій виїжджали для самореалізації найталановитіші земляки від Миколи Гоголя та Івана Козловського до Сергія Корольова – можна подати незліченну низку славетних імен. На жаль, таке «відсмоктування» конкурентноспроможних на ринку праці людей з високими якісними характеристиками досягло небачених масштабів саме за часів незалежності.\nУ статті «Всі дороги ведуть до Риму» Л. Рибенко на сторінках газети «Літературна Україна» від 9 вересня 2004 р. розповіла про безрадісну картину становища заробітчан, які на майдані італійської столиці демонстрували маленьку Україну: «Стояла довжелезна шеренга жінок з табличками на грудях – «Шукаю роботу». Досить було глянути на обличчя, щоб зрозуміти, що особливої надії на успіх вони не мали... Волаюча безвихідь: «Роботу! Будь-яку!». І ще спостерігала – переважно це були обличчя інтелігенток середнього віку...».\nСором й ганьба тим політикам і можновладцям усіх рівнів державного управління, хто «вболіває» за долю українського народу та його інтереси, про заробітки наших жінок. Доведені до безвиході сотні тисяч жінок дітородного віку нині шукають відради в західних та близькосхідних борделях. Квіт нації, молоді вродливі українки, котрі, коли й повертаються із заморських наймів, то вже, напевно, втратять потяг до гармонійного подружнього життя, ніколи не забезпечать суспільство майбутнього повноцінним потомством.\nМи нарешті засудили сталінський геноцид проти українського народу початку 30-х рр. минулого століття. І правильно зробили. Але тепер треба засудити й геноцид сьогоднішній, чи знову чекатимемо 70 років? Адже за 12 років (1991-2003 рр.), слушно зауважує віце-президент Академії економічних наук України М. Білопольський, населення України скоротилося на 12 млн. чол. (4 млн. померли, 8 млн. виїхали за кордон)\nА виїхали найбільш працездатні, молоді й енергійні люди, котрих нам так бракує для відродження народного господарства. Із втратою такої потужної робочої сили Україна щорічно втрачає як мінімум 10 млрд. валюти. А найстрашніше те, що ми цих людей можемо втратити назавжди [42: 5]. Не можна не погодитись також із думкою О. Рогожина, який на сторінках газети «Зеркало недели» від 23 березня 2003 р. пише: «Видно, комусь дуже не хочеться, щоб в Україні працювали енергійні люди, які багато в чому розібралися за кордоном. Легше управляти убогими, пригніченими, лінивими, які тільки п’ють та скаржаться на життя. Так спокійніше».\nНа міжнародній конференції «Права людини в Україні» (2002 р.) підкреслювалось, що трудова еміграція з нашої країни сприймається тепер як питання національної безпеки. Більшість українців-нелегалів зіштовхується за кордоном зі шкідливими, часто рабськими умовами праці, стає жертвами злочину або опиняється у в’язниці: як бачимо, щоб упасти в песимізм, безнадію, не треба вже багато зусиль (неукраїнська влада вже постаралася) – саме безпросвітне і безнадійне життя підштовхує на покірне згасання безхребетної нації. Залишити Батьківщину бажають найпотрібніші їй громадяни. Фонд «Демократичні ініціативи» та Київський міжнародний інститут соціології у 2004 р. здійснили соціологічне опитування щодо прагнення українців емігрувати. З’ясувалося, що бажає емігрувати третина населення України. Найбільше охочих емігрувати до Росії і Німеччини (7-8 % до кожної із цих країн), потім до Канади та США (приблизно 4 % до кожної). Близько 60 % залишилися б в Україні, – певною мірою цей показник можна вважати одним із індикаторів рівня патріотизму. Тоді можна сказати, що жінки більш патріотичні, ніж чоловіки, сільські мешканці «більш патріотичні», ніж міські. Зі зростанням віку «патріотизм» збільшується, а зі зростанням рівня освіти – зменшується. Таким чином, найбільш схильні до еміграції молоді люди з вищою освітою (тобто ті, хто найбільш потрібен для розбудови сучасного українського суспільства). Серед респондентів до 30 років з вищою освітою висловили бажання емігрувати близько 66 %. «Народна газета» від 3 березня 2004 р., коментуючи цю нерадісну статистику, робить висновок: «Ще кілька років урядування, подібного до кучмівського, і жити в Україні не хотітиме ніхто».\nСучасну еміграцію з України відносять до четвертої хвилі. Інститут досліджень діаспори (м. Київ) провів «круглий стіл» на тему «Четверта хвиля міграції», на якому було сказано, що кожний четвертий емігрант виїжджає до Росії. Так само четверта частина емігрантів осідає за кордоном назавжди. Хто саме і куди їде – питання не другорядне і залишається здебільшого невідомим. На цьому зібранні було повідомлено географічний характер мігрантів: мешканці Волинської та Рівненської областей беруть курс на Білорусь, Чернігівської і більшості східних областей – на Росію, а постачальниками дешевої робочої сили для областей Чехії, Словаччини, Португалії, Іспанії Італії, Греції тощо є переважно прикарпатські області.\nПроцес еміграції з України має свої особливості. Розглянемо цю проблему на прикладі Канади. Чи навчила історія нащадків? Дослідники поділяють еміграцію до Канади на чотири хвилі. Щороку 7 вересня канадці українського походження відзначають як день приїзду перших двох українських емігрантів за кордон. Це були Василь та Іван Пилипіви із села Небелів, що тепер на Івано-Франківщині. 1891-й рік вважається роком початку масової імміграції українців до Канади, яка тривала до 1914 р. і привела за океан понад 200 тис. українців. Переважну більшість становили вихідці з Галичини, Буковини та Закарпаття – земель, що входили до складу Австро-Угорської імперії. Вони осіли в основному в степах Західної Канади, де потрібні були хлібороби і дешева робоча сила, а також і лісоруби, і шахтарі. Головні причини виїзду за океан – перенаселення, безземелля і безробіття.\nЛюдей приваблювала обіцянка канадського уряду надати 64 гектари землі за 10 доларів. Щоб отримати сертифікат на підтвердження власності, потрібно було викорчувати, виорати і засіяти 14 гектарів упродовж 3 років; одночасно належно збудувати хату і мешкати на своїй ділянці. В іншому разі іммігранти втрачали право на землю. Більшість з них приїжджали цілими родинами. Отож, мали змогу зберегти мову, традиції та обряди. Всюди виростали православні та греко-католицькі церкви, народні доми і читальні «Просвіти».\nОсновна маса іммігрантів не вміла читати й писати. Але вони були національно свідомими людьми. Заснували українські школи для дітей. 1907 р. побачила світ перша українська газета в Канаді – «Червоний прапор», 1910 р. українські вчителі почали видавати часопис «Український голос», який і досі виходить у Вінніпегу. Канадський уряд пішов назустріч іммігрантам: створив на їх прохання двомовні англо-українські школи, які діяли до 1914 р. Нині за океаном відзначають великий внесок перших українських поселенців у розбудову Канади. Вони розорали сотні тисяч гектарів цілини для вирощування ярої пшениці (озимину в континентальному кліматі не сіють). Іммігранти привезли з собою українську пшеницю, яка була схрещена з канадською. Оскільки новий сорт дозрівав за 88 днів, то майже виключалася небезпека вимерзання. Наслідок спричинив економічний бум в Канаді на початку XIX ст.\nПісля перерви, викликаної Першою світовою війною, з 1920 р. по 1930 р. до Канади ринула друга хвиля українських іммігрантів. Цього разу прибули не тільки селяни, а й робітники, представники інтелігенції, ветерани армії Української Національної Республіки. Після розпаду Австро-Угорської імперії Галичина була окупована Польщею, Буковина – Румунією, Закарпаття – Чехословаччиною. Тут українців також спіткали тяжкі економічні умови, які ще не раз призводили до масового виїзду за океан. З другою хвилею прибуло понад 67 тис. чоловік. Вони оселилися не лише у степах Західної Канади, а й у великих містах східної частини країни, де знаходили роботу на фабриках та заводах.\nПочинаючи з 1947 р., Канада ще кілька разів відчиняла двері для іммігрантів з Європи. Тоді сотні тисяч українців перебували в таборах для біженців та військовополонених у Німеччині, Австрії, Бельгії, Великобританії. Серед них було чимало «гастарбайтерів» – людей, вивезених з України під час Другої світової війни на примусові роботи в нацистську Німеччину; значну частину становили колишні вояки УПА, ветерани української дивізії «Галичина», яким вдалося прорватися на Захід й уникнути ліквідації радянськими спецслужбами. Після закінчення Другої світової війни більшість із них категорично відмовилася повертатися на батьківщину. Ще свіжі були в пам’яті великий голодомор 1932-1933 рр. й сталінські чистки 1937-1939 рр., в яких загинули мільйони українських селян, робітників та інтелігенції. Людей третьої хвилі української міграції канадський уряд вважав політичними біженцями. Серед них було багато вихідців із Східної України.\nТретя хвиля тривала з 1947 по 1953 р. Упродовж цього короткого часу до Канади прибули 37 тис. українських іммігрантів, а в Сполучені Штати Америки – 180 тис. Цього разу серед прибульців була велика кількість інтелігенції та науковців. Вони сприяли розвиткові українського політичного, громадського та релігійного життя в діаспорі [4: 319-321].\nЦих іммігрантів об’єднувала відданість ідеї незалежності України і відновлення української суверенної держави. Вони постійно виступали проти русифікації української мови та культури. Різко протестували проти ув’язнення чи фізичного нищення українських дисидентів. Водночас радянська влада гостро виступала проти представників цієї української діаспори, називала їх зрадниками батьківщини, націонал-фашистами. Українська діаспора створила в Канаді сильну громадську та релігійну спільноту – Конгрес українців Канади, який є членом Світового конгресу українців.\nА з 1980 р. почали приїжджати в Канаду представники четвертої хвилі українських іммігрантів. Спочатку прибули майже 10 тис. українців з Польщі. А під час горбачовської відлиги чимало українців скористалося можливістю відвідати родичів у Канаді. Багато хто з них задекларував себе біженцем і залишився за океаном.\nЧетверта хвиля дуже відрізняється від трьох попередніх. Після того, як Україна стала незалежною, Канада не надає українським іммігрантам статус біженців. Воно і зрозуміло: тепер українці можуть легально виїжджати за океан, якщо задовольняють умовам канадської імміграційної служби. Посольство цієї країни в Києві інформує: з 1985 по 2000 р. з України прибуло майже 30 тис. іммігрантів. Більшість людей подалася в дорогу через скрутні економічні умови, що настали після розвалу Радянського Союзу. Основна їх маса має вищу освіту або технічну спеціальність, володіє англійською мовою, що дає змогу знайти роботу в Канаді. Прибульці намагаються одразу влитися в канадське суспільство і не знаходять спільної мови з представниками старої імміграції. У багатьох із них світогляд залишається радянський, а їхня розмовна мова – російська. Четверта хвиля викликала шок у старої української діаспори, оскільки вона не очікувала такого байдужого ставлення до української мови, культури і традицій.\nТа, незважаючи на всі непорозуміння між поколіннями, нова імміграція поступово знаходить себе. Відроджується в неї любов до своєї мови і культури. Вона починає зближуватися зі старою імміграцією. Представники нової хвилі вже роблять поважний вклад в українське громадське і культурне життя в Канаді. Чимало нових іммігрантів працює в українських об’єднаннях і установах у галузі освіти, культури, релігії, спорту та бізнесу. Їх внесок не тільки зміцнює українську діаспору в Канаді, а й забезпечує її майбутність у ХХІ ст.\nТрудова імміграція четвертої хвилі має певні особливості. По-перше є група найзахищеніших емігрантів, які постійно або тимчасово перебувають на законних підставах на території іноземної держави та мають відповідний дозвіл на працевлаштування. Ці громадяни України працевлаштовані на основі двосторонніх договорів і угод про працевлаштування, укладених з Україною певними державами. По-друге, значна частина громадян України набула статусу легально працюючих, наприклад, у Греції, Португалії та ін. після прийняття в цих країнах національного законодавства, яке дало змогу оформити працевлаштування на законних підставах значній частині нелегальних мігрантів. Такі особи мають можливість реалізувати свої права на пристойну винагороду за працю, право на медичне обслуговування тощо. По-третє, нелегальні емігранти, які в країні перебування юридично практично не захищені і не мають зв’язків з Батьківщиною, оскільки вони виїхали з неї нелегально і уникають контактів з її представниками. Таких емігрантів більшість, а їх безправна праця «бажана» і вигідна для роботодавців країн перебування.\nІ ще, чому із західноукраїнських земель найбільше трудових емігрантів, навіть серед військових-контрактників у зарубіжних бойових формуваннях? Тому що це найбідніший край нашої держави. Хмельницька область, наприклад, – одна з найбідніших в Україні. Середня зарплата тут – 367 гривень /2004р./ борги із зарплат – одні з найвищих у державі – 52 млн., з них 33,5 млн. гривень в агропромисловому комплексі. І ті гастарбайтери чи військові ідуть туди не задля романтики – їдуть заробити кошти. Вони інакше не мають де заробити – на рідній землі і в рідній країні. Чи варто запитувати, чому ці люди подалися в далекі і чужі землі? Напевно, слід запитувати інших і про інше. Чи може називатися демократичною й цивілізованою держава, в якій її громадяни не можуть і не мають можливості заробити на пристойне життя? [24:8].\nПопри все українець має залишатися патріотом. Прикладом слугують попередники. Юні канадці, діти українських батьків, здебільшого були не тільки україномовними (перша, рідна мова в дитинстві – українська), а й справжніми українофілами: вони знали нашу історію, культуру, сповідували традиції, співали пісні. Їм було справді важко, у школі вони, окрім усіх інших обов’язкових предметів, вивчали те, що належить знати канадським дітям про Канаду. А ще ж довкола них панувало англомовне середовище. Англійська ставала мовою щодення, але батьки не здавалися, українська лишалася домашньою мовою, нею і в ній жили українські родини. Надія Яцик, донька відомого канадського мільйонера-мецената й культуролога, який вклав мільйони доларів в українське національне відродження, згадує: «Сотні тисяч батьків постійно говорили українською вдома та везли своїх дітей в українські школи. Найголовнішою метою наших батьків було зберегти рідну українську мову й українську ідентичність поза кордоном України». Тож, чи зможе сучасний зденаціоналізований українець виявити такі палкі патріотичні почуття до своєї батьківщини? Час покаже.\nЯк уже говорилося, соціально-економічні негаразди спонукають українців шукати кращої долі за межами своєї Батьківщини. Особливо це стосується наших жінок, толерантність для яких має свій відтінок в іноетнічному середовищі, зокрема, йдеться про шлюб на тлі ілюзії. Відомо, що найбільшим скарбом нашої країни є жінки – працьовиті, гарні, освічені. Це давно визнано і в нас, і за кордоном. Проте багато наших берегинь залишаються багатством непоміченим. Нерідко їхні марні спроби влаштувати особисте життя супроводжуються порадою: «Шукай іноземця, хіба не бачиш: перевелися в нас чоловіки». Та чи завжди інтершлюб є синонімом щастя?\nСкладність шлюбу з іноземцем полягає в тому, що доводиться розв’язувати багато проблем і витрачати сил, оскільки в цьому разі потрібно налагоджувати стосунки не тільки із супутником життя, а й з його оточенням, мовою, традиціями, ментальністю населення його країни. Чимало людей із власного досвіду знають, скільки суперечок з приводу проведення весіль, виховання дітей тощо виникає навіть у вихідців із різних регіонів України або сільських та міських мешканців. Що вже казати про тих, хто виріс зовсім у різних умовах.\nТому тим жінкам, які збираються провести подружнє життя з іноземцем, важливо, на наш погляд, мати наступне уявлення про своє майбутнє. Насамперед, не від’їжджати за кордон, зовсім не знаючи мову народу, серед якого планується проживання, – для цього має бути мінімальний словниковий запас до 200-300 слів. А буде ще краще, коли перед виїздом буде пройдено курс вивчення потрібної вам мови. Оскільки після того, як ви перетнете кордон, може скластися така ситуація: ви мовою не володієте, отже, вас потрібно буде возити на курси, можливо, кудись далеко, а чоловік працює, і в нього не буде на це часу. Ви мусите добре знати, куди їдете. Обов’язково дізнайтеся, чи не воює ця країна, які в ній закони, де розташоване українське посольство або консульство. Надзвичайно важливо вивчити історію, культуру, моральні цінності народу, до якого належить ваш обранець. Усе, що пов’язано з різницею в ментальності, зазвичай сприймається важко, і треба знати, із чим саме доведеться зустрітися. Наприклад, ваш чоловік – протестант, для нього законом є відвідування церкви щонеділі, йому подобається жити аскетично, замкнено. Чи приймаєте ви такий спосіб життя? Це може видатися казуїстикою, але на нашій планеті й досі є місця, де після смерті чоловіка його дружина переходить у спадок братові померлого або й за життя не заборонено помінятися дружинами з кимось іншим. Чи, скажімо, вийти на вулицю й тричі повторити: «Я розлучаюся» – достатній аргумент для того, щоб вважати себе вільним і незалежним від дружини. Про деякі особливості життя своєї країни наречений вам може не сказати, тому що для нього це норма: він завжди так жив, так живуть всі, хто його оточує, але для вас це може стати категорично не прийнятним.\nВиникає проблема міжнародних шлюбних агентств. Чи варто користуватися їх послугами? Так, у Харкові можна на видних місцях прочитати оформлений за кращими зразками реклами плакат. Зв’язуючись з цими агентствами, ви дуже сильно ризикуєте, адже відомо, що тепер жінок часто вивозять за кордон з аж ніяк не гуманними намірами. Якщо ви маєте справу з такого роду посередниками і з вами нічого поганого не трапилося, вважайте – пощастило. Але й відсотків 90 ймовірності, що на вас чекає якась прикра несподіванка: приїхавши, ви зустрінете ще кілька дружин свого майбутнього чоловіка чи його родичів, налаштованих категорично проти вашого шлюбу, або ще гірше: вас кудись продадуть, забравши документи. Навіть наважившись на таку ризиковану поїздку, ви мусите мати із собою гроші на квиток додому. І не віддавайте свій паспорт нікому.\nНе варто також спокушатися на твердження, що нібито шлюби з іноземцями щасливіші від наших. Більшість фахівців цієї проблеми, офіційних державних установ цього напрямку називають міжетнічні шлюби з виїздом за кордон не більш вдалими, а більш ілюзорними. Місцеві сімейні союзи у нас на виду: ось сусідка з сусідом... А що відбувається за морями-океанами, ніхто не бачить, поїхали – й кінці у воду. Колишні наші громадяни не вважають за потрібне, приїхавши додому в гості, скаржитися на погане життя, вони вважають, що ця справа нікому не потрібна. Ці жінки приїздять гарно одягнені, з фотографіями біля автомобіля або фешенебельних будинків (часто чужих) і хочуть, щоб усі думали, що все у них добре. За цим не завжди ховається істинне благополуччя.\nІ ще. Такий шлюб, якщо він невдалий, важче розірвати з певних причин. Проживши чимало років за кордоном, адаптувавшись до обставин, – і повернутися в Україну, де все втрачено. Не їхати ж на порожнє місце? А ось дітей варто направляти в українські навчальні заклади, та й самим не забувати свої рідні краєвиди, періодично приїздити в гості.\nУтім в імміграції активно діючого населення України життєво зацікавлена Російська Федерація. Зішлемося на думку експерта РФ Є. Примакова, висловлену в газеті «День» від 7 грудня 2002 р. Він проблему стрімкого зменшення населення Федерації назвав однією з головних загроз. Через народжуваність, яка стрімко знижується, і падіння тривалості життя людей, – значною мірою викликане поганим харчуванням, повсюдно поширеним палінням і зловживанням алкоголем , населення Росії зменшується майже на мільйон осіб на рік. Мало робиться (якщо взагалі робиться) для того, щоб впоратися з демографічною кризою, і її не можна врегулювати тільки за рахунок збільшення народжуваності, хоч це, без сумніву, важливий чинник.\nБільше того, криза посилюється через нерівномірний розподіл населення по території Росії, з густотою практично близькою до нуля на Далекому Сході та в Сибіру. Вакуум ніколи не зберігається надовго. Але чим може Росія дозволити собі контрольовану і продуману імміграцію? Зрештою, у США щороку додається по мільйону громадян із Латинської Америки, головним чином з Мексики, а населення Італії щорічно збільшується на 90 тис. чоловік за рахунок вихідців з Африки.\nВідмінність у підходах зводиться до наявності чи відсутності диплома – диплома про освіту. Коли добре освічений кваліфікований іноземець емігрує до США, він або вона можуть сподіватися на відносно швидке отримання громадянства. З другого боку, іноземці, які не володіють досить розвиненими навичками, повинні старанно попрацювати декілька років для того, щоб отримати довідку про постійне проживання. У Росії подібна градація відсутня.\nЗаселення Сибіру українцями склалося історично і нині вважається доцільним; інакше східні регіони будуть все більше засвоюватись вихідцями з Азії, особливо з Китаю, що неминуче призведе до подальших ускладнень зі зростаючою могутністю Китайської держави. Перед українцями, як і в минулому, стоїть проблема створення могутньої Росії, але не на користь своїй Батьківщині.\nНе зайве зупинитися на становищі наших співвітчизників-нелегалів, зокрема, в Росії. Журналіст Віктор Тимошенко з цього приводу провів цікаве журналістське дослідження і розповів на сторінках газети «Голос України» від 5 листопада 2002 р. під рубрикою «Пригоди «гастарбайтерів» у Росії». На 2002 р. у Москві налічувалося близько півтора мільйона громадян із 124 країн світу. З них 80 % – з Туреччини, В’єтнаму, Китаю, Афганістану, колишньої Югославії. Частка нелегалів з країн СНД становить лише 20 %. Цивілізовані турки і югослави зводять незрівнянні палацові ансамблі та замки в столиці, прикриваючись відповідним рішенням московського уряду і маючи захист з боку дипломатів своїх країн. «Дахом» для решти є місцеві корумповані чиновники та військові всіх без винятку силових відомств. Кільцеві дорожні магістралі, ремонти теплотрас, міський транспорт, будівництво об’єктів «соцпобуту», дач, приватних маєтків, базари, торгівля товарами ширвжитку, продуктами, дешевим турецьким одягом – це робота, зокрема, й наших співвітчизників-українців.\nДля того, щоб офіційно надати «гастарбайтерові» роботу, московському роботодавцю потрібно викласти на папері відповідне прохання і направити його до найнижчої ланки міської влади – до управи чи префектури, які, у свою чергу, підготують прохання до галузевого комітету, а потім до Міжвідомчої комісії, очолюваної віце-мером Москви. Тамтешні чиновники вимагають від робітників і роботодавців купу довідок, зокрема й страхових медичних полісів, відрахувань до бюджету. Процес офіційного наймання робітників-мігрантів триває 2-3 місяці. Крім міліції, митниці, прикордонників і податківців, українця, котрий хоче заробити грошей у сусідній дружній державі, на вокзалі чи в аеропорту чекає чиновник міграційного обліку та контролю, який, дізнавшись, що ви їдете не в гості до рідної сестри, а на роботу, в від вас десятки документів, довідок, заповнених суворо за формою.\nЗвісно, через це вся іноземна робоча сила в Москві перебуває «в тіні». І подобається це, передусім, роботодавцям і чиновникам, які «суворо» стежать за виконанням нових законів. І якщо процедура реєстрації в російській столиці спрощена, то ситуація з робітниками-іноземцями стає дедалі складнішою, навіть непередбачуваною. Українця-роботягу може кожен образити: не заплатити за роботу зовсім, оштрафувати і помістити до «клітки» міліцейського відділення до «з’ясування особи». Ну й під завісу, вже на вокзалі, коли передчуваєш зустріч з рідною Батьківщиною, вокзальний рекет відбере останні зароблені «зелені».\nДо речі, про «зелені». Російська митниця не дозволить громадянинові України вивезти з Росії американські долари, євро, динари, песе – коротше кажучи, все, що не є російськими дерев’яними рублями. Такий закон прийняла Державна дума для «нерезидентів» країни. Рублі, будь ласка, вези – понад сто мінімальних зарплат, але іншу іноземну валюту ти мусиш залишити в Росії.\nЯкщо буде створено в межах ЄЕП тільки зону вільної торгівлі за російських, тобто в 2-3 рази нижчих за світові, цін на нафту, газ, вугілля, то Україна залишиться без значної частки доходів від транспортування російської нафти, газу, електроенергії, за 2-3 роки знищить вугільні шахти (адже російське та казахське вугілля значно дешевше нашого) тощо. Будуть втрачені можливості експортувати свою продукцію до країн, що є членами Світової Організації Торгівлі, бо товари, виготовлені з використанням дешевих енергоносіїв, матимуть меншу собівартість. Зменшення експортних можливостей наших підприємств не уникнути. Наших безробітних, кількість яких потроїться після масового закриття підприємств, приймуть підприємства Росії. Тоді прибутки від роботи наших громадян на російських підприємствах поповнятимуть не наш бюджет, а російський і використовуватимуться для поліпшення освіти, охорони здоров’я, пенсійного забезпечення, розвитку культури й науки Росії, а не України. Все це сприятиме денаціоналізації й змосковщенню України, втраті її суверенітету.\nУ жовтні 2003 р. у Російській Федерації вступили у дію поправки до Закону про громадянство Російської Федерації. Ці поправки закону спрямовані на спрощення порядку отримання російського громадянства окремими категоріями людей, зокрема тими, які народилися на території СРСР, громадян колишнього СРСР, які прибули до Росії з держав, що входили до складу Радянського Союзу, а також осіб, які закінчили середні спеціальні або вищі навчальні заклади в Російській Федерації та які є нині громадянами держав, що входили до складу СРСР. Максимально спрощена процедура отримання російського громадянства пропонується також для ветеранів Великої Вітчизняної війни. Федеральний закон встановлює можливість отримання російського громадянства громадянам держав, що входили до складу СРСР, які проходять не менше трьох років військову службу за контрактом у Збройних силах РФ тощо. Під дію нових поправок підпадають за ознаками народження і навіть за ознаками освіти значна кількість мешканців таких регіонів, як Крим, які є сьогодні територією іншої держави та населені громадянами не Російської Федерації.\nРосійське нововведення розраховане передусім не тільки на людей, котрі вже проживають у самій Росії, а й населення регіонів, схожих за низкою особливостей із Кримом – Придністров’я, Прибалтики, Північного Казахстану, Північної Грузії, деяких регіонів Середньої Азії, Білорусі. Відомо, що за межами РФ проживало в часи СРСР біля 25 млн. етнічних росіян, які й тепер суттєво впливають на етнополітичні процеси країн близького зарубіжжя. Мета спрощеного отримання громадянства – перенесення впливу на сусідні держави зі сфери психологічної до політико-правової. Поправки до вищеназваного закону мають більше імперсько-політичний підтекст, сутність якого полягає в посиленні дестабілізаційних аспектів у сусідніх країнах, заручниками яких постає російське етнічне населення, яке в них проживає. Але чи зможе Росія забезпечити мільйони своїх співвітчизників, які будуть повертатися на свою батьківщину? Сумнівно. Адже стан соціально-економічного розвитку РФ не спроможний дати пристойну роботу, належний добробут новоприбульцям. Лідер Конгресу російських громад Криму С. Шувайников, коментуючи цей закон, заявив: «Кампанія з отриманням російського громадянства в інших країнах – це не де-юре, а де-факто нібито-референдум про довіру Росії. Але той, хто залучається до неї, є політичним провокатором»[19: 2].\n^ 9.2. Проблеми української діаспори\nУкраїнці, незалежно від того, де вони проживають, становлять невід’ємну частину українського етносу. Тому, створюючи необхідні умови для відродження і демократичного розвитку національних меншин в Україні, українська держава вперше в історії отримала можливість проявити піклування про українську діаспору і прагне того, щоб відповідні держави адекватно реагували на ці процеси.\nТермін «діаспора» (грец. – «розсіяний») означає розселення значної частини представників народу (етноспільноти) за межами країни його походження. Діаспори утворюються переважно шляхом насильницького виселення, загрози геноциду, дії соціальних, економічних та політичних факторів, а в окремих випадках – під впливом кліматично-природних катаклізмів [4: 464].\nУкраїнська діаспора класифікується на східну (в країнах колишнього Радянського Союзу) і західну. Остання протягом десятиліть зберігала свою національну ідентичність і в умовах відірваності від історичної Батьківщини продукувала значні культурні v цінності. Лише з набуттям Україною незалежності вони долучаються до загальних здобутків української культури. Утім, східна діаспора, на відміну від західної, сьогодні мало вивчається і потребує більшої уваги з боку науковців та Української держави в цілому.\nОстаннім часом представників українського етносу, які постійно мешкають за межами нашої держави і мають громадянство іншої країни, називають «закордонними українцями». Закордонний українець – це особа, яка проживає за межами України, має українське етнічне походження, зберігає українське культурно-мовне самоусвідомлення і не є громадянином України. Тут чітко і справедливо відзначається принаймні чотири принципові положення, які єднають зарубіжну діаспору з етнічною Батьківщиною, сприяють усвідомленню українцями себе як єдиного етносу. По-перше, українське походження – це належність особи або її предків по прямій лінії до української національності та визнання нею України Батьківщиною свого походження. По-друге, культурно-мовне усвідомлення – знання людиною історичного та сучасного надбання України, володіння українською мовою в обсязі, достатньому для спілкування, а також робота в громадській або релігійній організації української діаспори. По-третє, організація української діаспори – офіційно зареєстроване в іноземній державі об’єднання громадян цієї країни або осіб без громадянства української національності чи українського етнічного походження, які проживають за межами України. По-четверте, правовий статус закордонного українця – визначення в законодавстві України прав, свобод та обов’язків українців, які проживають за межами України і не мають громадянства України.\nПолітико-правове врегулювання проблем діаспори буде сприяти подоланню сформованому у радянські часи стереотипу, про закордонних українців Заходу як «прислужників імперіалізму», «буржуазних націоналістів», адже замовчувалися реалії, завдяки яким вони зберегли відчуття спорідненості до українського походження, маючи на чужині все необхідне для національно-культурного розвитку (українські школи, вузи, культурні та релігійні центри та ін.), не були обмежені в правах щодо економічної й політичної діяльності, у тому числі й у вищих ешелонах влади і управління. Нині вони надають суттєву допомогу в питанні зміцнення зв’язків України із зарубіжними країнами, розв’язання проблем українського відродження на етнічній Батьківщині.\nЧисленні громади української діаспори в США, Канаді, Аргентині, Австралії, Західній Європі багато зробили і роблять для своєї праматері України з метою досягнення та зміцнення її незалежності як засобами впливу на свої уряди, спрямовані на підтримку молодої української держави, так і безпосередньо матеріальною і духовною допомогою.\nСхідна діаспора українців на території колишнього Радянського Союзу нараховує, за офіційною статистикою (1989 р.), до 7 млн. чол. Якщо ж урахувати, що за різних обставин багато українців у документах були змушені зазначити іншу національність, то справжня кількість їх є більшою. У багатьох регіонах українці живуть компактно, деякі географічні місцевості мають відповідні неофіційні назви, як, наприклад, «український екватор», що йде через Кубань, казахську цілину, Алтай аж до Примор’я. У 20-ті р. XX ст. на Північному Кавказі мешкало понад 3,2 млн. українців, або 37,1 % людності регіону. Тут функціонувало близько 600 україномовних шкіл. На Далекому Сході українці складали більшість населення цього регіону і були об’єднані у 24 національні райони, з яких складалося національно-державне об’єднання «Зелена Україна» (Зелений Клин). У роки радянського тоталітаризму українців східної діаспори було позбавлено прав на національний розвиток, насильно асимільовано й русифіковано.\nЗа сучасних умов українці, розкидані по всьому світу, одержують державну підтримку, а покращення відносин із діаспорою має стати національним пріоритетом. Стаття 12 Конституції України проголошує, що держава дбає про задоволення національно-культурних і мовних потреб українців поза межами країни. У Верховній Раді України на обговоренні знаходяться декілька проектів Закону «Про закордонного українця», в яких накреслені заходи щодо розширення можливостей більш тісних контактів між етнічною батьківщиною та зарубіжним українством. За короткий термін українці східної діаспори утворили в багатьох місцях національно-культурні центри, подекуди отримують допомогу з боку держав, на території яких проживають. Національно-культурні товариства Росії об’єдналися у федерацію. Уперше за всю історію українсько-російських відносин «Об’єднанням українців Росії» та Міністерством у справах національностей розробляються основні напрямки федеральної програми державної підтримки української культури в цій країні. Програма покликана сприяти реалізації національно-культурних потреб та громадських прав етнічних українців, які мешкають на території Росії. Згідно з російським законодавством тут утворена національна культурна автономія українців на підставі їх добровільної самоорганізації з метою самостійного вирішення проблем збереження самобутності, розвитку мови, освіти, мистецтва. Українці на російських просторах створили свої осередки.\nНині, з утвердженням незалежної України, йде поступовий процес відродження уявлень етнічних українців – колишніх громадян Росії – про свою етнічну Батьківщину. Українців у четвертому чи п’ятому поколінні (перші поселенці прибули до Сибіру двома пароплавами з Одеси через Сінгапур та Нагасакі в 1883 р. з Лівобережної України) живуть у цих краях добре інтегрованими у російське суспільство і мають викривлене пропагандою Росії уявлення про Україну або досі мислять категоріями СРСР. Інколи говорять про її незалежність як тимчасове явище.\nАле все-таки процес пішов. Українці Далекого Сходу мають 6 громадських організацій, близько 20 колективів художньої самодіяльності, лише одну українську радіопередачу (м. Спаськ-Дальній), одну газету, один недільний клас (на Камчатці). З України сюди ще недостатньо поступає певна частка літератури, інколи приїздять представники, від яких наші земляки дізнаються про справи у новій державі. Етнічні українці Росії живо цікавляться питаннями повернення чи поїздки в Україну, висловлюють претензії до владних структур.\nНайбільше нарікань на українські владні інстанції стосується оформлення документів і набуття українського громадянства, бездіяльності посольства України в Росії (яке, за словами С. Остапа – прес-секретаря Української всесвітньої координаційної ради, – у кращому разі відповідає через кілька місяців або, в гіршому, просто ігнорує звернення громадян, які проживають за кордоном), висловлюють непорозуміння факту відсутності консульства України на Далекому Сході, адже такі мають, наприклад, Німеччина та Великобританія, але хоча німців та англійців у регіоні значно менше, ніж українців. Українська влада мусить розробити механізм, за яким українська діаспора Росії отримувала б різнопланові новини, довідкову та історичну літературу. Важливо задовольнити попит далекосхідних українців, які прохають відкрити тут консульство України, ввести курс українознавства в Далекосхідному університеті, відкрити Українську церкву Київського патріархату у Владивостоці, налагодити передплату періодики тощо.\nТурботою української національно-культурної федерації є пробудження національної свідомості українців, розвиток освіти і культури українською мовою, відновлення та збереження пам’яток української історії та культури на теренах РФ. На державному рівні ставиться питання про задоволення таких потреб українців в Росії, які відповідно мають росіяни в Україні.\nРозкуто і дружньо посилюють свою національно-культурну ідентифікацію українські громади в Прибалтиці. Влада Латвії, Литви та Естонії законодавчо зробила багато для пробудження й зростання національної свідомості українців. У 2002 р. почала функціонувати Ризька середня україномовна школа в складі 12 класів, що нараховували 327 учнів, які виборюють право відвідувати Україну під девізом «Наша земля – Україна», активно беруть участь у Міжнародному конкурсі з української мови імені П. Яцика. У Литві користується популярністю телевізійна програма українською мовою «Трембіта», яку за допомогою уряду створює українська громада. Газета «Голос України» від 4 листопада 2002 р. повідомляла, що різноманітна тематика програми є не лише способом дізнатися про життя своїх співвітчизників на етнічній Батьківщині, але й засобом збереження української мови й культури українців Литви.\nУ зв’язку з цим на державному рівні важливо прискорити прийняття закону «Про закордонного українця», проект якого перебуває на розгляді у Верховній Раді. Цей документ має визначити статус закордонного українця, тобто наявність в особи предків українського походження по прямій лінії, його національну й мовну ідентичність; правовий статус, порядок в’їзду та перебування в Україні, зокрема, з метою навчання і навіть працевлаштування або одержання притулку чи громадянства та ін. Турбота української держави про зарубіжних українців буде сприяти поліпшенню іміджу України, а український етнос буде переконаний, що в нього є власна держава, завдяки якій він не лише захищений, але й почувається рівним серед світового співтовариства.\nНеобхідна також посилена увага за виконанням Програми «Українська діаспора», розробленої Державним комітетом у справах національностей та міграції. Головною метою програми є створення надійного та ефективного механізму міжнародно-правового захисту інтересів зарубіжних українців, розв’язання комплексу проблем їх національно-культурного розвитку. Серед принципів реалізації цієї програми варто відзначити:\n– безумовне дотримання міжнародних документів про права людини й національних меншин;\n– непорушність територіальної цілісності та невтручання у внутрішні справи країн розселення українців;\n– захист прав української національної меншини в контексті загальновизнаних прав людини;\n– державне регулювання процесів співробітництва з діаспорою;\n– задоволення її різноманітних потреб.\nОсновними напрямами державної етнополітики щодо реалізації програми є: внесення до різного типу міжнародно-правових документів положень про всебічний захист і підтримку українців у країнах їхнього розселення; укладання двосторонніх угод про задоволення потреб зарубіжних українців у галузях освіти, науки, культури, інформаційного та пенсійного забезпечення, туризму, спорту, добровільного повернення в Україну тощо.\nУ своїй політиці щодо української діаспори наша держава неодмінно керується загальновизнаними нормами міжнародного права, зокрема, принципом непорушності територіальної цілісності і невтручання у внутрішні справи інших держав, невикористання української діаспори у якості п’ятої колони з метою досягнення своїх інтересів.\nЕфективним засобом забезпечення прав національних меншин в Україні, як і зарубіжних українців, є укладання двосторонніх (міждержавних, міжвідомчих) угод з країнами, які мають етнічно споріднене з меншинами України населення. Такі угоди дають можливість обом країнам впливати на окремі питання існування «своїх» етнічних меншин у сусідній країні. Підписані угоди про співробітництво з питань міжнаціональних відносин України зі спорідненими за функціями відомствами Угорщини, Республіки Молдова та Литовської Республіки вже дають позитивні результати. Аналогічні угоди діють майже з усіма країнами, що утворилися на теренах колишнього Радянського Союзу.\nОперативно ставити й розв’язувати питання національних відносин допомагає діяльність міжурядових двосторонніх комісій з питань забезпечення прав національних меншин. Наприклад, позитивною виявилась робота двосторонньої українсько-словацько-угорської комісії з питань національних меншин. Такі ж інституції працюють і з деякими іншими державами.\n^ 9.3. Імміграція в Україну і питання громадянства\nЯк зазначає О. Піскун, проблема біженців і вимушених переселенців є однією з найголовніших в СНД, на теренах якої зареєстровано 2,7 млн. біженців, вимушених переселенців, внутрішньо переміщених осіб. Автор відокремлює 5 основних факторів, які визначають сучасні міграційні процеси: 1) дестабілізація соціальної ситуації, що супроводжувала розпад СРСР (етнічні конфлікти, зростання національних чинників у розвитку самостійних країн і громадянські війни); 2) глибока економічна криза, стрімкі темпи інфляції і, як наслідок, різке падіння життєвого рівня; 3) дія важелів ринкових відносин, приватизаційні процеси, комерція та ринок праці; 4) помітна регіональна різниця в рівні соціально-економічного та політичного життя, соціальної стабільності та національної терпимості; 5) лібералізація життя, політика «відкритих дверей» та зміна правових підходів до міграції [21: 179-180].\nЗі зростанням міжнаціональної напруги на колишньому пострадянському просторі, кількості етноконфліктних зон та військових дій збільшується потік вимушених переселенців та біженців до України, продовжується повернення колись репресованих українських жителів. Дослідники вказують на декілька сучасних імміграційних течій в Україну.\nПерша течія – це добровільне повернення етнічних українців, а також репатріантів – кримських татар, вірмен, німців, поляків та інших, які раніше з різних причин вибули з України, зокрема внаслідок етнополітичних репресій. Відомо, що примусові переселення сталінщиною за національною ознакою здійснювалися в таких жорстких умовах, які невідомі світові. Фактично мав місце етноцид стосовно цих етноспільнот. Масове повернення депортованих на історичну Батьківщину, розв’язання проблем їхнього облаштування, адаптації та інтеграції в українське суспільство не мають аналогів у міжнародній практиці. До того ж Україна самотужки розв’язує вкрай не прості та фінансово місткі проблеми облаштування депортованих. Однак із наростанням системної кризи в другій половині 90-х рр. кількісний показник цієї течії зменшився. Але проблема цим не вичерпується. Репресовані та незаконно виселені в інші регіони колишнього Радянського Союзу в минулому в місцях поселення вклали свою частку праці в економічне зростання, пустили глибоке коріння, брали участь у створенні нових незалежних держав. Один із варіантів розв’язання цієї складної проблеми - договірні стосунки зацікавлених країн, згідно з якими слід ставити питання про відшкодування і виплату компенсації країні, куди виїздить емігрант, або самому переселенцю.\nДруга течія – втікачі з «гарячих точок», де палають етнічні конфлікти та війни, а також із місць порушення прав людини та територій націй, де є вияви ксенофобії, етноциду, негативного ставлення частини населення країни або окремих його груп, до певних етноменшин.\nТретя течія – перебування в Україні іноземців, які приїхали колись на навчання або на роботу за міждержавними угодами СРСР і з різних причини не можуть, а подекуди й не хочуть повернутися додому й шукають у нас притулку.\nЧетверта течія – транзитна, здебільшого нелегальна міграція на Захід. Щороку державний кордон України перетинають мільйони осіб (скажімо, у 1995 р. – 79,7 млн.). Наша територія інтенсивно використовується для нелегального транзиту мігрантів «третіх країн» контрабанди наркотичних речовин, зброї, людей. Серед затриманих порушників на кордонах України ця категорія осіб постійно зростає, і кількісно вона нараховує десятки тисяч, ускладнюючи криміногенну ситуацію і посилюючи міжетнічну напругу.\nП’яту групу іммігрантів становлять особи, які в’їжджають до нашої країни для працевлаштування. В основному це представники народів Середньої Азії, Кавказу, де наявний надлишок робочої сили [21: 225-229].\nЗ урахуванням проблем міграції у 1996 р., відповідно до Закону України «Про біженців», була розпочата процедура розгляду заяв шукачів притулку про надання їм статусу біженця в Україні [23: 133-135].\nРізні форми міграції людей із країн їхнього поселення породжують складні проблеми міжнаціональних відносин і вимагають посиленої уваги з боку управлінських структур. В етнополітиці має бути враховано, що, утворюючи етногрупи, мігранти прагнуть, по-перше, знайти в країні поселення кращу долю, активно включитися в її політичні соціально-економічні відносини, по-друге, зберегти своє національне буття, яке можливе лише завдяки різновидам самовизначення етноспільнот, створених відповідним законодавством.\nПріоритетними в міграційному контексті для державного управління в Україні є питання, пов’язані з поверненням в Україну етнічних українців, які з різних причин опинилися за її межами. Шляхом виправлення етнічних деформацій, що виникли унаслідок депортацій ряду національних груп у роки тоталітарного режиму, важливо сприяти цьому процесові насамперед за допомогою закріплених у законодавстві спрощених процедур для добровільного повернення та набуття громадянства України цими категоріями осіб.\nЗ часу отримання незалежності Україна сприяє поверненню таких людей на Батьківщину, постійно надаючи кошти як для облаштування депортованих, так і на розв’язання їхніх культурно-освітніх проблем. Затверджена урядом у першій половині 90-х рр. програма першочергових заходів щодо розселення й облаштування кримських татар, інших етноспільнот, повертаються, виконується з великими труднощами. Це пов’язано з обмеженими фінансовими ресурсами, можливостями виділення земель для влаштування житла й компактного помешкання, а також працевлаштування цих людей та інтеграції в українське суспільство. У розв’язанні цих питань беруть участь уряди відповідних держав. Так, ФРН будує для німців України селища та створює відповідну інфраструктуру. Туреччина для кримських татар споруджує будівлі в Криму, надає фінансову допомогу репатрійованим.\nЗ метою вирішення питань міграції Україна має спиратися на систему законодавчих, адміністративних, організаційних та фінансових заходів держави і недержавних організацій, спрямованих на регулювання міграційних потоків, що проходять через кордони держави, на подолання негативних наслідків стихійної міграції, запобігання вимушеним переміщенням населення, захист прав мігрантів, інтеграцію іммігрантів в українське суспільство, встановлення і зміцнення зв’язків з українською діаспорою.\nВ основі міграційної політики мають бути такі принципи:\n– право національних етноменшин на самовизначення в тій чи іншій формі;\n– забезпечення прав людини і прав національного колективу (етноспільноти) в їх організаційній єдності;\n– право на вільне пересування і вибір місця проживання в своїй країні;\n– право залишати країну проживання і повертатися до своєї країни;\n– право шукати притулку від переслідування в інших країнах і користуватися цим притулком;\n– право на громадянство, а також право на його зміну;\n– право на забезпечення специфічних потреб осіб, які належать до національних меншин.\nПитання громадянства, його набуття та припинення має важливе значення для етнополітичної сфери. Державні органи управління з цього питання, спираючись на чинне законодавство, постійно аналізують стан справ, роблять відповідні висновки та проводять заходи.\nСеред проблем громадянства, яким приділяють особливу увагу органи державного управління, найголовнішими є:\n– набуття громадянства військовослужбовцями українського походження, які прибули з країн близького зарубіжжя на свою етнічну Батьківщину;\n– розв’язання питань набуття громадянства України депортованими в минулому особами та їхніми нащадками, які повернулися до України;\n– посилення уваги до тих, хто виїжджає за кордон, зокрема до висококваліфікованих фахівців – науковців, працівників освіти тощо. Вихід із громадянства України порівняно з набуттям його характеризується вищим відсотком висококваліфікованих робітників (22,1 проти 17,0), викладачів (3,1 проти 2,5), студентів (3,7 проти 2,1);\n– виїзд значної кількості неповнолітніх разом із батьками на постійне проживання за кордон;\n– необхідність посилення переговорного процесу й підписання угод щодо спрощеного порядку зміни громадянства між Україною та Росією і деякими країнами СНД. Так, протягом 1995-1999 рр. в Україну приїхали на постійне місце проживання 91 тис. російських громадян, які здебільшого є вихідцями з України. Крім того, російське громадянство мають понад 11 тис. депортованих осіб та їх нащадків. Зазначені особи стикаються з проблемами зміни громадянства, передусім з оплатою процедури припинення російського громадянства. Росія мотивує це тим, що, згідно з Конституцією РФ (ст. 62), допускається подвійне громадянство;\n– високий рівень незаконної міграції, зумовлений відсутністю належної законодавчої бази, що регулювала б процеси в’їзду в Україну на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства, зокрема відсутністю механізму квотування імміграції в Україну [24: 2].\nВарто використовувати досвід розвинутих країн, таких як США, де громадянство надається трьом категоріям іммігрантів: членам сімей американських громадян, особам, що мешкають постійно у цій країні, та особам, професійні навички яких користуються попитом на ринку праці. Знання мови – ключ особистого успіху, надійний індикатор адаптації іммігрантів в політичну націю. Цього не можна сказати про Україну, державна мова якої для іммігранства майже не обов’язкова.\nРеалізація нової редакції Закону «Про громадянство України», що була прийнята Верховною Радою 18 січня 2001 р., поступово набуває темпу. У загальній етнічній структурі серед прийнятих до українського громадянства переважають представники національностей країн СНД – росіяни (25,3 %), азербайджанці (13,3 %), вірмени (13,1 %). Що стосується українців, то їх абсолютна більшість; як вихідці з України, вони набувають українського громадянства через спрощену процедуру.\nОсвітній рівень повнолітніх осіб, прийнятих до громадянства України, досить високий: вищу і незакінчену вищу освіту мають 29,8 %, середню спеціальну – 37,7 %, середню загальну – 30,2 %. Загалом кількість осіб, яких прийнято до громадянства України, майже на 34 % перевищує кількість осіб, громадянство яких припинено.\n^ 9.4. Нелегальна імміграція та її етнополітичні наслідки\nЯк відомо, святе місце порожнім не буває, і наші міста, навіть села, потроху освоюють вихідці із країн Азії, Близького Сходу й Африки, люди іншої ментальності, традицій і релігії. Вони згуртовані здебільшого родинними та релігійними зв’язками і вливаються не в робітничі колективи, а в сферу послуг, зокрема торгівлю. Хто сьогодні контролює продовольчі та речові ринки? Турки, в’єтнамці, вихідці з Кавказу та Середньої Азії тощо. Почуваючи себе тут господарями, вони зверхньо ставляться до наших реалізаторів – дівчат і жінок. Потрапивши в Україну різними шляхами, про що йшлося в попередній главі, вони поступово витісняють із торговельних майданчиків корінних підприємців, проникають у владні структури або «впливають» на можновладців та стають господарями торговельних майданчиків та базарів.\nНелегальна міграція в Україну здійснюється переважно через Росію, є також канали через Молдову, Білорусь тощо. За 2001 р. серед 2497 затриманих на території Закарпаття нелегалів за національним складом переважали афганці – 54,5 %, а також 16 % індійців, 12 % вихідців із Шрі-Ланки, 4,5 % – із Пакистану, 4 % – Китаю [34: 7].\nХарактер і динаміка нелегальної міграції значною мірою залежить від організації контролю на державних кордонах. Від часів «залізної завіси» Україна має традиційно досить укріплений західний кордон, який практично став східним кордоном Європейського Союзу (представники Єврокомїсії висловлюють наміри зробити більш жорстким прикордонний і візовий режим Шенгенської зони, в зв’язку з чим в Україні поширюється занепокоєння, пов’язані із створенням нової «залізної завіси» на її західних кордонах). У той же час незавершеним є процес договірно-правового оформлення українсько-російського і українсько-білоруського державних кордонів на Сході та Півночі. Через ці ділянки кордону, а також через кордон з Молдовою в Україну йде найбільший потік організованих нелегальних угруповань.\nВідомо, що в країнах Європейської співдружності іноземці й нелегали нині виробляють близько 16 % ВВП і їхня кількість коливається в межах 15-20 млн. Щороку до цих країн вливається 250-300 тис. мігрантів, адже дешеві послуги і безправ’я мають неабиякий попит і зиск. Тому, незважаючи на нашу бідність, і до України прибудуть ще бідніші і злиденніші за нас, з усіма своїми «принадами»: низькою культурою, іншим світосприйняттям, екзотичними хворобами та звичками. Від них уже потерпають у західних країнах, і це там час від часу спричиняє заворушення проти навали іноземців. Українці можуть перетворитися на меншість у власному домі, як сталося з індіанцями Америки, ескімосами Канади, народами Північної Росії, аборигенами Австралії.\nЗа прогнозами Ради з вивчення продуктивних сил НАН України, приток мігрантів з третього світу в середині XXI ст. щороку буде сягати до 300-400 тис. і в 2040 р. в Україні їх буде проживати до 50 млн. чоловік. Українці на своїй власній етнічній території можуть стати не лише меншістю, але й стануть на зразок індіанців в Америці – шароварною екзотикою. За найсприятливіших умов для створення переселенської країни (а для цього в нас уже дещо робиться, скажімо, зліквідовано національність у паспорті, інститут прописки), у наступні роки число іноземців зросте до 9 млн. чол. Отаке безрадісне майбутнє України бачать учені!\nОтже, така перспектива для українського етносу, якщо не приймати термінових заходів, спрямованих на збереження й зростання чисельності українців на своїй землі, виглядає як припинення згубного процесу депопуляції. Одним із заходів мають бути, наприклад, переорієнтація в економіці, що має технологію на рівні світових зразків, трудових ресурсів на чоловіків з гарантією оплати вартості виробленої ними продукції не менше 60-70 %, звільнення жінки від усіх видів важкої й шкідливої для здоров’я праці. Держава має сприяти поверненню в країну діаспори, вдосконалення громадянства України, заохоченню молодих сімей мати трьох і більше дітей. Головне – не допустити розпорошення нації світом.\nЗвичайно, хочемо ми того чи ні, а міграційні процеси нас не обминуть – вони, як і в усьому світі, наростатимуть. Але важливо цей процес регулювати в напрямку прогресу. Так, нещодавно парламент Німеччини ухвалив закон про імміграцію. Це викликане необхідністю залучення в економіку країни до півтора мільйона працівників із-за кордону, передусім програмістів та інженерів. Серед них отримують таке право біля 20 тис. спеціалістів з України.\nЗрештою, і нам доведеться в такий спосіб приймати іноземців. Цей процес чітко окреслює наше правове поле, зокрема. Закони «Про громадянство України», «Про імміграцію» та ін. Чи готові ми, українці, до співіснування з іноземцями, які стають громадянами України? Відповідати стверджувально на це запитання було б передчасно. Вже понад десять років після набуття незалежності ми ніяк не зберемося докупи, не об’єднаємо свої зусилля для побудови кращого життя. Але іншого шляху немає, якщо ми хочемо бути великим за європейськими мірками народом. Нас біля 40 мільйонів! Українці настільки багато втратили за минулі століття, що ще одного випробування – імміграцією – ми вже можемо не витримати. Дев’ятий вал імміграції може поглинути нас або завдати нації непоправної шкоди.\nУ зв’язку з тим, що проблема правового регулювання імміграції в Україну є новою для нашої держави, розроблено й прийнято в новій редакції Закони України «Про громадянство України», «Про біженців», «Про міграцію». Ці закони отримали високу оцінку міжнародних експертів. Зокрема, Закон «Про громадянство України» експертами ОБСЄ визнано найкращим серед країн СНД та одним із кращих у Європі.\nСьогодні у світі інтенсифікуються міграційні процеси. Більше 100 млн. осіб проживає нині поза межами країн свого громадянства. З явищем міграції, і особливо нелегальної, тісно пов’язані:\n1) зростання злочинності;\n2) поширення небезпечних захворювань;\n3) соціальні конфлікти та інші негативні наслідки;\n4) загроза тероризму.\nЗ огляду на останні події у світі можна прогнозувати, що потік мігрантів у найближчі роки збільшиться. Тому встановлення чітких підстав, що дають право на в’їзд і перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, в тому числі підстав для отримання дозволу на імміграцію, надання статусу біженця, набуття та прийняття до громадянства України, має важливе значення.\nІмміграція в Україну має ще один аспект складнощів. Як повідомляла газета «Зеркало недели» від 3 лютого 2002 р. країни Європейської співдружності фактично стають країнами емігрантів. Цей статус у свій час мали США. У столиці Норвегії, наприклад, кожен п’ятий мешканець за походженням – іноземець, у голландському Роттердамі питома вага серед населення досягає 44, 8 % мігрантів. 41 % усіх мігрантів у західноєвропейських державах за своїм походженням є неєвропейцями. Але європейці жорстко регламентують правила набуття громадянства, одним із головних – це знання мови країни, що приймає. Українська мова для іноземців, які виборюють право бути громадянином України, має бути в центрі уваги нашої влади й громадськості.\nУ Законі України «Про імміграцію» дано визначення імміграції, встановлено перелік документів, які подаються для надання дозволу на імміграцію, визначено підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію та підстави для скасування дозволу на імміграцію. Закон встановив вичерпний перелік осіб, які можуть іммігрувати в Україну. Для частини з них передбачено преференції у вигляді надання дозволу на імміграцію поза квотою. Перелічимо їх:\n– один із подружжя, якщо другий із подружжя, з яким він перебуває в шлюбі понад два роки, є громадянином України;\n– діти і батьки громадян України; особи, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;\n– особи, які мають право на набуття громадянства України за територіальною ознакою;\n– особи, імміграція яких становить державний інтерес для України. Тобто це близькі та рідні громадян України та вихідці з території України.\nІмміграція в нашу державу передбачає також й інші категорії іммігрантів, а їх сім:\n2) висококваліфіковані спеціалісти й робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;\n3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 тис. доларів США, зареєстровану в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;\n7) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україну чи притулку в Україні, а також їхні батьки (чоловіки) дружини чи неповнолітні діти, які проживають разом із ними.\nДозвіл надається в межах квоти імміграції, яку встановлює Кабінет Міністрів України на кожний рік. Крім цього, законодавством встановлено ряд обмежень, що не дають можливості «небажаним» особам іммігрувати в Україну.\nСеред проблем попередження незаконної міграції слід відзначити наступні. По-перше, Україна сьогодні фізично не має можливості повністю перекрити більш як тритисячікілометровий державний кордон. Це пов’язано з небажанням або зволіканням урядів деяких держав, зокрема Росії, Білорусії та Румунії, встановити чіткі лінії розмежування з нашою країною та зобов’язаннями України мати «прозорі» кордони в орбіті країн СНД. Це уможливлює, не без потурання і сусідніх країн, проникнення незаконних мігрантів. По-друге, необхідне прискорення руху до Європейської Співдружності, оскільки Україна, межуючи з ЄС, стає «відстійником» незаконних мігрантів, яких європейці будуть не пропускати на кордонах з нашої країни. По-третє, переправленням мігрантів-нелегалів займаються добре організовані міжнародні злочинні угруповання, які мають розгалужені мережі практично в усіх країнах за ланцюгом «постачальник» – країни транзиту – «отримувачі» й успішно змагатися з якими можливо лише спільними зусиллями країн об’єднаної Європи. Зрештою, відсутність єдиного центру в нашій державі, який би координував боротьбу з цим явищем. На сьогодні інформацію від усіх відомств, що мають відношення до цієї категорії іноземців, збирає й узагальнює Держкомнацміграції, а інформацію правоохоронного характеру – МВС, безпосередньо займається затриманням незаконних мігрантів Держкомкордон. Міграційними питаннями опікуються вісім міністерств та інші органи виконавчої влади [43: 3].\nНа думку керівників прикордонного відомства, контрабанда людьми набула високого рівня організованості, а дедалі зростаюче втягнення громадян і в Україні, і в сусідніх державах у протиправну діяльність, пов’язану з кордоном, вже досягло статусу «кримінальної епідемії». Бізнес на пособництві нелегальним мігрантам для дедалі більшої частини місцевого населення, яке потерпає від безробіття, стає постійним та головним засобом існування.\n^ 9.5. Політико-правові заходи запобігання нелегальній міграції\nХарактерно, що переважна більшість нелегальних транзитних мігрантів, які прямують через Україну далі на Захід, потрапляють в Україну законним шляхом, а вже потім, використавши свій статус чи туриста, чи студента вузу, чи запрошеного на ділову зустріч бізнес-партнера та ін., переходять на нелегальний стан і вчиняють спроби незаконним шляхом потрапити на Захід (чи, врешті, знаходять свої ніші, щоб нелегально осісти в Україні).Тому особливо важливою є роль системи профілактично-превентивних дій щодо легального в’їзду, яка була запроваджена і діє.\nЗа оцінками експертів, кількість нелегальних мігрантів, що перебуває на території України, сягає 500 тис. осіб, хоча точними даними до реформування прикордонної служби і налагодження відповідного централізованого контролю оволодіти немає можливості.\nПро міграційні наміри нелегальних іноземців також немає достовірних даних. В останні роки помітною є тенденція до того, що все більша частина нелегалів осідає й облаштовується в Україні надовго або й назавжди. Характерною для українських експертів є думка, що після подій 11 вересня 2001 р. у США в недалекому майбутньому Україна може стати для більшості нелегальних мігрантів вже більш бажаною як країна кінцевої мети, ніж як країна транзиту. М’який клімат, поступове поліпшення соціально-економічних умов, відсутність національної та расової дискримінації, корумпованість певної частини чиновників і низькооплачуваних працівників правоохоронних органів, великі можливості тіньового бізнесу, нарешті, відсутність реальної загрози опинитися в центрі нападу міжнародного тероризму – усе це не може не приваблювати нелегалів до України. Тим більше, що контроль для в’їзду до країн Шенгенської зони, яка невдовзі стане західною сусідкою України, буде все більш ретельним і жорстоким.\nХарактерним також є те, що серед державних службовців та експертів правоохоронних органів домінує виключно негативне ставлення не лише до незаконного перебування іноземців в Україні, що абсолютно необхідно і цілком справедливо, а й до можливої перспективи для України стати багатокультурною країною, причому не в традиційному українському контексті (з багатовіковими традиціями співжиття різних національних спільнот), а в безпосередньому сусідстві з прибульцями з інших цивілізацій. Думка про невідворотність майбутнього співіснування в Україні корінного населення з представниками далеких цивілізацій і про оптимальні політичні, адміністративні, правові, соціальні, культурні, виховні норми і форми цього невідворотного явища займає лише поодиноких науковців, дослідників, врешті публіцистів, представників неурядових громадських організацій, але не працівників, аналітиків правоохоронних органів, державних лідерів. Перспектива виникнення в українських містах африканських, арабських, гіндустанських етнічних кварталів практично не має в превалюючій в Україні офіційній і громадській думці інших відтінків асоціацій, крім криміногенних.\nОтже, Україна не має достатніх фінансових ресурсів, щоб позбутися півмільйона нелегальних іноземців, і водночас об’єктивно та суб’єктивно не готова і до «міграційної амністії» та натуралізації в Україні принаймні незначної частини з них.\nСучасна напружена і багато в чому непрогнозована міжнародна обстановка, перспектива багаторічних бойових дій у країнах походження нелегальних мігрантів, не виключено, можуть дестабілізувати сучасну ситуацію нелегальної міграції і контрабанди людьми навколо та в самій Україні в бік її загострення.\nПерш за все, потребує узгодження правова база з регулювання міграційних процесів та інформаційна база країн походження, країн транзиту та країн кінцевої мети нелегальних мігрантів. Потребують подальшої реалізації наміри країн Євросоюзу та США надати Україні матеріально-технічну допомогу в облаштуванні її кордонів. Нарешті, необхідне розуміння з боку високих службовців у країнах Заходу, що Україна та її громадяни не є джерелом терористичної діяльності, а тому співробітництво з Україною в протидії нелегальній міграції не має супроводжуватися відгородженням її від Західної Європи.\n^ Висновки й пропозиції. Четверта хвиля еміграції істотно відрізняється від попередніх: якщо раніше на заробітки їхали із Західної України безземельні малограмотні або зовсім неграмотні селяни, то нині їдуть освічені люди в усі заможні країни; на відміну від минулого, коли край був поневолений Австро-Угорщиною та Польщею, нині вони покидають незалежну державу, яка стала мачухою для багатьох із них; якщо тоді селян гнало на заробітки безземелля, то нині землі вистачає. Але праця на ній може хіба що прогодувати, а на всі інші потреби сім’ї селяни заробити не можуть. Реформування земельних відносин призвело до зростання відсотку безробітних та руйнування сільського етносередовища. Суспільство вразила набагато серйозніша хвороба, ніж дехто вважає, її тимчасовість або канал притоку капіталів, вона загрожує нашому майбутньому, отже, терміново мусимо шукати ліки від неї. Головне – прискорення економічних реформ і пожвавлення підприємницької діяльності, зупинення вимирання українських сіл!\nА чи підрахував хтось, скільки заробітчан повертається додому в домовинах... Місцеві ЗМІ рясніють співчуттями: загинув у Португалії, Польщі, не повернувся з Італії... Сивіють батьки, страждають діти. А скільки сімей розпадається, не витримавши розлуки. У країні різко поповзла вгору крива інфекційних захворювань...\nЗалишаються й інші гострі проблеми, такі як відсутність правового і соціального захисту мігрантів, втрата державою частини трудового потенціалу і генофонду, насильство над мігрантами, яке нерідко закінчується трагічно...\nМолодь закінчує школу, ставлячи питання, куди йти працювати. В одній із шкіл восьмикласникам запропонували написати твір про свою найбільшу мрію. Більш як половина підлітків написали, що мріють ... виїхати за кордон. Отже, заробітчанство – ганьба для держави, біда для нації, безперспективність незалежницького розвитку.\nАле трудова зарубіжна еміграція бажає змін на краще в Україні. Своє національно-патріотичне відношення вони виявили на президентських виборах 2004 р. За В. Ющенка вони віддали 59,52 %, а за В. Януковича – виразника кучмівського режиму, що обумовив їх еміграцію, – 38,50 %. Причому голоси за провідного кандидата віддала українська еміграція переважно в СНД, Росії, зокрема. Не виключено, що тут діяв активно адмінресурс.\nДо позитивних наслідків міграційної проблеми слід віднести набуття нашими громадянами досвіду передових технологій, організації праці, раціонального використання робочого класу й дозвілля, створення побутових умов і функціонування сфери послуг, запозичення норм демократичних цінностей і політичної культури, які конче потрібні для розвитку нашої країни. Унаслідок притоку від емігрантів коштів Україна отримує додаткові фінанси. Так, від заробітчан Тернопільської області щороку надходить близько 100 млн. дол., що становить у середньому 4-6 тис. дол. США на одну особу щорічно. Як зазначає Н. Карпачова, українці, які виїхали за кордон, заробляють щомісяця понад 2 млрд. грн., або близько 400 млн. дол. Більша частина цієї суми повертається в Україну. Без сумніву, це дає конкретні доходи не лише сім’ям цих українських заробітчан, а й державі в цілому, зокрема зменшується рівень бідності, збільшується ємність внутрішнього ринку, пожвавлюється виробництво. Після повернення з-за кордону українські громадяни частину зароблених коштів витрачають і на відкриття власної справи, забезпечуючи роботою себе, своїх рідних та створюючи робочі місця для інших [3: 14].\nОтже, для дотримання виїзно-в’їзного балансу Україні необхідно активно нарощувати свій економічний потенціал, збільшуючи привабливість країни. А поки що різниця між якістю життя в нас та в країнах, куди їздять на заробітки українці, значна. Якщо та сама Португалія за рівнем скорегованого ВВП на душу населення в списку ООН займає 30-тє місце, то Україна – 102-ге поряд із Гватемалою та Суринамом (2003 р.).\nДля нас важливо, щоб потік біженців і нових емігрантів піддавався правовому регулюванню, інакше він перетвориться на стихію з усіма негативними наслідками. Україна досі не ратифікувала Конвенцію ООН 1951 р. про статус біженців і її протокол від 1967 р. А саме в цих документах розроблені критерії, згідно з якими тій чи іншій особі надається чи не надається статус біженця. Конвенція ООН 1951 р. вимагає, щоб країна, яка прийняла біженців, захищала права людей, які змушені покинути свою Батьківщину. А ключовим моментом тут є вимога не повертати біженців в рідні пенати в разі, коли їм там загрожує смертна кара, тюремне ув’язнення та інші репресії, якщо вони, звичайно, не пов’язані з військовими злочинами або кримінальними діяннями.\nЩе гостріше стоїть питання нелегальної міграції. Зважаючи на темпи та масштаби поширення тероризму в світі, наше суспільство вже найближчим часом зіткнеться з необхідністю ефективного захисту державного кордону. Нелегальна міграція продовжує становити серйозну загрозу національній безпеці нашої держави, адже нелегальні мігранти несуть із собою не тільки потенцію радикального екстремізму, а й можуть виступити як переносники небезпечних захворювань. Дотримуючись у цілому гуманістичних принципів, наша держава має поставити надійні перепони на шляху нелегальній міграції, аби не перетворитися на відстійник для нелегальних мігрантів.\nУкраїнська діаспора розкидана по всьому світі. Але вона сподівається, що її Батьківщина стане могутньою, заможною і справді українською за духом, за міжнародним авторитетом і покликанням. Тоді, по-перше, припиниться відтік людей у пошуках кращої долі, і вони будуть виїздити за кордон лише як туристи чи з метою навчання та запозичення досвіду; по-друге, не всі повернуться в рідні місця, але ті, хто залишиться за межами України, будуть із гордістю говорити, що вони – українці, будуть інтегровані у певні суспільства, утворять авторитетні громадські організації чи стануть певними діячами і будуть провідниками життя українського зарубіжжя; по-третє, українська держава не лише буде активно підтримувати свою діаспору, а й отримає велику підтримку своїх земляків у країнах їхнього помешкання. Так має поширюватись україноцентризм, але спочатку він повинен вирішити внутрішні нелегкі проблеми.\n1. Чому на сьогодні ми є свідками масової еміграції з України громадян нашої держави?\n2. Як позначається еміграція з нашої країни на міжнаціональній сфері України?\n3. Які можливі наслідки еміграції в Україну людей неукраїнської національності?\n4. Які правові заходи здійснює Російська Федерація щодо імміграції в свою країну?\n1. Українське законодавство щодо міграційних процесів.\n2. Проблеми подвійного громадянства.\n3. Питання українських заробітчан в Росії.\n4. Наслідки міграційних процесів для етнодемографічного розвитку України.\n5. Правовий статус іммігрантів у країнах Заходу.\n1. Міграційні процеси в сучасному світі: світовий, регіональний та національний виміри: Енциклопедія / За ред. Ю. І. Римаренка. – К.: Довіра, 1998. – 911с.\n2. Піскун О. Основи міграційного права: Порівняльний аналіз: Навчальний посібник. – К.: МП «Леся», 1998. – 360 с.\n3. Захист прав національних меншин в Україні: Збірник нормативно-правових актів. – К.: АНКАОУ, 2003. – 288 с.


Главная страницаНовиниГолова Каховської РДА запрошує на мітинг проти самого себе\nГолова Каховської РДА Валерій Салтиков просить каховчан прийти на мітинг, запрошення на який надходить на мобільні телефони і в якому голову РДА та голову райради звинувачують у тому, що вони хочуть закрити центральну районну лікарню.\nПро це на своїй сторінці у Фейсбук розповів голова Каховської РДА Валерій Салтиков передає ПІК.\n"Ось таке повідомлення приходить на телефони каховчан. Пропоную каховчанам дійсно прийти 30 березня куди вас запрошують та побачити хто вам бреше. Люди, приходьте. Сподіваюсь мене підтримають та розповсюдять цей заклик", - написав голова РДА.\n"Хочу додати що завтра вранці я з Тетяною Тертичною буду зустрічатись з лікарями ЦРЛ, щоб відповісти на всі питання. Всі бажаючи можуть бути присутні", - також написав він.\n"Проте пізніше він повідомив з приводу завтрашньої зустрічі з лікарями: "Керівництво ЦРЛ відмовило у зустрічі мені та Тетяні Тертичній з колективом. Цікаво те що ці наймані керівники відмовлють своєму роботодавцю. Чесно кажу перший раз взагалі таке бачу - люди переймаються долею лікарні та при цьому відмовляються від зустрічі...Зверніть увагу на причину відмови - зранку не можна, тому що порушується робочий процес. Але прийти в той же час на сесію щоб... навіть не розумію що вони хочуть вимагати, адже роботі лікарні нічого не загрожує. До речі, можливо, що самі лікарі і не проти нашої зустрічи, але проти їх керівництво...", - написав голова РДА.\nГолова РДА: це відверта брехня\nТакож на своїй сторінці у Фейсбук він пояснив: «По Каховці поповзли чутки, що районна рада буде закривати нашу лікарню. Чутки розповсюджує колишній головний лікар Олександр Віттіх та його команда, яка боїться оприлюднення всієї інформації щодо їх «роботи». Я відповідально заявляю - це відверта брехня. Районна лікарня буде працювати в повному обсязі. Навіть сподіваюсь на створення центру госпітального округу в Каховці. Якщо звісно ми будемо працювати над цим разом, а не грати у політику», - написав Салтиков.\nВін також повідомив, що Госпітальна рада під головуванням Тетяна Тертична прийняла рішення про перейменування госпітального округу з Таврійського в Каховський з центром округу в м. Каховка. Наразі рішення госпітальної ради направлене до департаменту охорони здоров'я ОДА Виктор Короленко. Далі рішення про звернення до міністерства охорони здоров'я буде приймати голова ОДА Андрій Гордєєв.\n«Наш народний депутат Верховної Ради Сергій Хлань підтримає нас і особисто звернеться до міністра щоб внесли зміни до даної постанови. На жаль, делегація з Нової Каховки проігнорували збори, проте решта 22 членів підтримали рішення одноголосно», - повідомив Салтиков.\nФото зі сторінки Салтикова у Фейсбук


Анастасія НЕСТЕРЕНКО: «СПРАВЖНЬОЇ ДАТИ МОГО НАРОДЖЕННЯ НЕ ЗАДОКУМЕНТОВАНО»\nАвтор РЕДАКЦІЯ ПОРТАЛУ від\t 7 Серпня, 2020 Наше інтерв'ю\nЧас така річ, яку втримати важко. Багато подій йде в минуле. Потім ми втрачаємо свідків, і історія того чи іншого населеного пункту стає невідомою. Сьогодні, в часи технічного прогресу, ми уже маємо можливість записати спогади очевидців подій і залишити їх нащадкам. Проте не про всіх живих свідків нам відомо. І дякуємо волонтерам і друзям, які відгукуються і допомагають з контактами. За підказкою Олега Клименка, на наступний день після святкування 100-річчя ми завітали до мешканки Ніжилович Анастасії Володимирівни НЕСТЕРЕНКО (Артеменко). Жінці, яка прожила століття, було що розповісти нам.\n– Анастасіє Володимирівно, де Ви народилися?\n– Я народилася і все життя прожила тут – у с. Ніжиловичі.\n– А коли ви народилися?\n– Справжньої дати мого народження не задокументовано. За розповіддю матері, я народилася в червні 1919 р. На той момент влади у селі не було. Мій батько був в армії Денікіна. У селі за головного був церковний староста. Щоб отримати на мене метрику, мати мала мене охрестити. А за церковними законами вона не могла ще йти в церкву. І тому мене не було кому хрестити. А тому, до церкви мене занесли лише коли додому повернувся з пораненням батько. Мене хрестили 2 серпня 1920 р. І ось це стало датою мого народження. Але у роки війни, коли спалили село, згоріла наша хата і згоріла моя метрика.\nПісля війни все ж отримала на руки папери про дату мого хрещення. Проте, щоб їх не порвали діти, які були в хаті, заховала до глечика для кисляка та й забула. А коли налила туди кислого молока, то папери пошкодилися. А коли уже видавали паспорта, то «з потолка» написали дату народження 19 серпня 1920 р. Ось так вийшло, народилася в червні 1919 р., записана у паспорті 19 серпня 1920 р., а святкую 2 серпня 1920 р.\n– Скільки братів та сестер у Вас було?\n– У родині, крім мене, було ще чотири доньки та один син. Всього нас шестеро. Я сама старша (1920 р.н.), брат Василь (1922 р.н.), сестра Ольга (1924 р.н.), сестра Мотря (1926 р.н.), сестра Марія (1928 р.н.), сестра Нюся (1930 р.н.).\n– Розкажіть про свого брата.\n– Брата звали Василь. Він пішов вчитися на льотчика. А потім почалася війна. Він був на фронті. А після війни переганяв літаки і трагічно загинув поблизу Білої Церкви у листопаді 1946 р.\n– Яку освіту Ви маєте?\n– Я закінчила 5 класів Ніжиловицької школи. До першого класу пішла у 8 років, у 1928 р. Школа була на місці колишнього\nпанського маєтку, приблизно там, де зараз стоїть Будинок культури.\n– Ваша родина зазнала репресій через те, що батько воював в армії Денікіна?\n– Ні, нас не переслідували.\n– Розкажіть про страшні роки Голодомору.\n– У 1932 р. у нас ще була корова. А тому, коли починався голод, то ми рятувалися молоком. Також мали пасіку, як результат, мали трішки меду. У дворі стояв маленький млин, то вишкрібали з нього всі залишки борошна. А далі, коли всього цього не стало, їли жолуді та бур’ян. Але у родині від голоду ніхто не помер. А людей в селі померло дуже багато. Їхні тіла лежали прямо на вулиці, повсюди. Всіх і не рахували. Було таке, що йшов по вулиці, раптово впав і все – мертвий. Для поховання зробили яму, але так було важко потім, що навіть не було кому відвозити мертвих до тієї ями.\n– У Ніжиловичах була церква. Ви пам’ятаєте як вона називалася, і яка її доля?\n– Так, була в центрі біля гори. Як називалася не знаю. Була вся дерев’яна. У 1930-ті роки її зруйнували. А куди ділися дзвони – не скажу.\n– Яким ви запам’ятали початок німецько-радянської війни?\n– На той момент мені уже було 21 рік. Я була одружена, вагітна. Незабаром мала родити. Жили у батьків чоловіка. 22 червня була неділя. Свекруха провела вранці корову в череду. Зайшла в хату і говорить нам з чоловіком, що війна почалася. А ми не могли зрозуміти, яка війна. Потім почали мобілізовувати чоловіків. Але вони, перш ніж піти на фронт, зібрали нас, жінок, і вирішили навчити косити, щоб було кому врожай зібрати. Найкраще вийшло у мене. На тому і вирішили, що коситиму я.\n– Як звали Вашого чоловіка і яка його доля?\n– Іван Якович Нестеренко. Народився він у 1914 р. Пішов на фронт у 1941 р. і додому не повернувся (на сьогодні відомо,\nщо Іван Якович загинув на фронті 14 липня 1944 р. – В.Г.).\n– А бої в Ніжиловичах були?\n– Так на горі, у саду біля старої школи ,повбивало багато наших солдатів. Зараз на тому місці Будинок культури стоїть. Потім їх поховали на кладовищі. А хто загинув, коли виганяли німців, то уже хоронили в братській могилі.\n– Ви в Ніжиловичах були весь період окупації?\n– Ні. Деякий час мешкали в Карашині біженцями. Батьковий родич нас до себе забрав. То скажу вам, в Карашині працював колгосп. Люди ходили на роботу. Жнива були в 1942 р. І німців у Карашині порівняно з Ніжиловичами майже не було. Тут німців було повно. Думаю, це пов’язано з партизанами.\n– Коли Ви повернулися в Ніжиловичі?\n– Ми у Карашині прожили кілька місяців у 1942 р. А коли повернулися, то наша хата стояла згорівша (за період окупації німці спалили у Ніжиловичах 60 будинків – В.Г.). А разом з нею і всі документи.\n– Як німці, які були в селі відносилися до місцевого населення?\n– Дуже погано відносилися. Розстрілювали, спалювали хати.\n– Чи забрали німці когось на роботи з вашої родини?\n– Так забрали сестру Ольгу. Мені пощастило. У мене був маленький хлопчик, то я не поїхала.\n– Як виганяли німців?\n– Був листопад. Стояли морози. Наші солдати прийшли голодними, всі замерзлі. І ще пам’ятаю, що багато вошей залишилося після солдат. Армія стояла тут довго. На період боїв батько нас перевів у ліс, де ми і ховалися.\n– Коли повернулася Червона армія Вашого батька не забрали в армію?\n– Ні, він мав, поранення і постану здоров’я його не змогли взяти.\n– Розповідають, що у вашому селі після війни були бандерівці. Ви щось про це знаєте?\n– Так дійсно, періодично заходили в село зі сторони Небелиці. Я одного навіть мельком бачила. Але нікому тоді цього не розповіла.\n– Де ви працювали і жили після війни?\n– Працювала ланковою в колгоспі імені Кірова, з 50-х років – «Нове життя». Спочатку жила у відновленій хаті батьків чоловіка. А у 1957 р. сама збудувала ось цю хату, де і зараз живу\n– До якого року Ви працювали в колгоспі?\n– На пенсію пішла в 1975 р.\n– Скільки у Вас внуків і правнуків?\n– Один внук і одна правнучка. Але правнучки вже немає в живих.\n– Що Ви у свої 100 років побажаєте читачам газети «Макарівські вісті»?\n– Бажаю багато читати.\nP.S.: Від редакції лише залишається додати, що варто прислухатися до поради Анастасії Володимирівни. У свої 100 вона багато читає і має гарну пам’ять. Без зупинки розповідає десятки віршів.\nАнастасія Нестеренко (Артеменко) Віталій Гедз Ніжиловичі Олег Клименко\nПопередня новинаВ ПРОТИСТОЯНІ ДВОХ АНДРІЇВ ПЕРЕМІГ АНАТОЛІЙ\nНаступна новина ПОВНИЙ КАВАЛЕР ОРДЕНА СЛАВИ З МОТИЖИНА


"Бонуси" для вакцинованих і етикет в шкільній програмі – від Урядового кварталу чекають рішучих дій - ЗНАЙ ЮА\nЗнай.ua дослідили останні петиції\nСкандальний захист дисертації нардепа від ОПЗЖ Іллі Киви спровокував масштабну хвилю протестів серед українців. Втім, офіційна вимога детальної перевірки його наукової роботи від Кабміну є далеко не єдиними у загальному переліку. Днями Верховній Раді і президенту Володимиру Зеленському були висунуті і інші вимоги. Які саме, дізнавалися Знай.ua.\nПеретин кордону і COVID-виплати\nСеред останніх електронних петицій, розміщених на офіційному сайті Верховної Ради, з'явилась пропозиція щодо перетину кордону особами, вакцинованими від COVID-19.\n"Пропоную на законодавчому рівні звільнити від обов'язку обсервації/самоізоляції осіб, які мають щеплення від Covid-19 вакцинами, дозволеними до використання ВООЗ, та відповідний сертифікат", - зазначає автор звернення, зареєстрованого 7 травня Дмитро Швецов.\nАнталья до туристичного сезону готова, фото: Coral Travel\nАктуальною COVID-тема залишається і серед звернень на сайті Офіційного інтернет-представництва президента України.\nЯк писав Знай.ua, вже котрий місяць поспіль для українців залишається питання додаткової фінансової "карантинної" допомоги.\nОновлення для студентів і школярів\nТакож українці пропонують впровадження деяких змін в освітній галузі.\nОднією з найсвіжіших пропозицій до Парламенту стало питання практики студентів на підприємствах.\n"Забезпечити проходження практики студентам учбових закладів в умовах карантину. Допомога учбовим закладам в працевлаштуванні студентів та проходженні учбової практики, як майбутнє держави України!", - пише у своєму зверненні ініціатор петиції Юлія Борисенко.\nВодночас, з іншою освітньою ініціативою звернулися і до президента.\nАвтор № 22/116310 Наталія Половнева пропонує ввести в програму навчання учнів 1-9 класів обов'язкові уроки з загального етикету.\nШколярі, фото: Pixabay\nЧи наберуть ці петиції необхідну для офіційного розгляду кількість голосів та нові ініціативи громадян читайте на порталі Знай.ua.\nТакож Знай.ua повідомляв, що Верховна Рада замовила на 22 млн ремонт кулуарів, перельоти і шапочки для душу.\nРаніше Знай.ua писав, що Разумков повідомив про плани на 30-річчя Незалежності України: "На найвищому рівні".\nТеги: Верховна Рада парламент петиції школа. освіта етикет карантин


#благодійність - сторінка 1 — Тексти.org.ua\n#ДітиМиВстигнемо благодійність СМА Золгенсма Свічинський\nУкол за 2 млн доларів. Для порятунку дитини цю суму зібрали за 80 днів і тепер рятують інших з такими захворюваннями\n16 липня одесити Марія та Віталій Свічинські прокинулися щасливими. Трохи пізніше того дня їхній 7-місячний син Діма отримав рятівний укол вартістю 2 млн доларів. Без ін’єкції препарату Zolgensma малюк з рідкісним генетичним захворюванням був приречений на тяжку інвалідність та боротьбу за життя.У лютому 2021-го року хлопчику діагностували спінально-м’язову атрофію (СМА). У таких хворих моторні нейрони спинного мозку поступово гинуть, що з часом призводить до повної зупинки м’язової діяльности й, зрештою, дихання.Zolgensma коригує дефектний ген — достатньо однієї ін’єкції, причому якщо це зробити протягом перших пів року життя, жодних проявів хвороби в майбутньому може не бути. Що пізніше дитина дістане рятівний препарат, то важче їй відновитися. Дімі на момент отримання ліків виповнилося сім місяців, тому навіть після уколу йому знадобиться тривала реабілітація.\nУ суботу, 2 грудня, відбудеться благодійний ярмарок на потреби сиріт та людей похилого віку\nсвіт інфографіка благодійність\nДоброта не залежить від багатства. Рейтинг благодійності очолюють бідна Бірма і багаті США (Інфографіка)\nподатки сша цукерберг фейсбук благодійність\nМарк Цукерберг не пожертвував $45 млрд на благодійність. Ви, можливо, чули про це, але це не правда\nЦукерберг створив компанію з обмеженею відповідальністю, яка стала величезним проривом у піарі і допоможе звести до мінімуму його податкові витрати. Автор - Джессі Ейсінгер. Переклад з ProPublica. Стаття опублікована спільно з The New York Times.\nБлог: Вікторія Скуба суспільство соціальна робота люди похилого віку благодійність Карітас\nСамотні люди похилого віку відчужені від суспільства. Декому з них шанс на гідну старість повертають благодійні фонди\nмедицина суспільство вчинок благодійність самоорганізація\nЦіна життя дитини лише 500 доларів. Як благодійники утримують лікарняне відділення\nЦя історія про багатодітну сім’ю із Києва, котра фінансово підтримує дитяче відділення Інституту нейрохірургії. За свої кошти купують ліки для дітей, оплачують операції, роблять ремонти та багато іншого. І в той же час у державних дитячих будинках від водянки мозку помирають діти. Не через відсутність коштів, а від байдужості персоналу. Ціна життя дитини 500 -1000 доларів. Але, мами все одно відмовляються від дітей з такою хворобою. Це пояснюється неграмотністю багатьох регіональних лікарів. Автор: Галина Будівська\nзакон досягнення благодійність суспільство\nБлагодійникам спростили життя. Тепер їм буде легше зареєструватися, а красти у них – складніше\nдонеччина самоорганізація благодійність\nаукціон мазепа іван марчук митці благодійність памятник культура\nПридбайте картину Івана Марчука і підтримайте будівництво пам'ятника Івану Мазепі в Полтаві. Благодійний аукціон робіт полтавських та київських художників кошти від якого підуть на спорудження пам'ятника гетьману відбудеться 14 липня у Митрополичих палатах за адресою вул. Володимирська, 24 (територія Софії Київської).


Відпочинок влітку 2020 року — Карпати — ціни і готелі в Яремче, Східниці, Верховині / НВ\n25 вересня 2020, 05:14\nЯк співав Висоцький: «Краще гір можуть бути тільки гори, на яких ще не бував». Так ось, навіть побувавши кілька разів в Карпатах, ви все одно знайдете місця, які вас здивують.\nУкраїнські Карпати надзвичайно популярні серед любителів лижного спорту і сноубордистів. Але це взимку, а ось влітку сюди їдуть любителі свіжого повітря, унікальної природи і особливого почуття єднання з власними думками.\nЗвичайно, і в компанії можна чудово відпочити, відвідавши місцеві визначні пам’ятки, скуштувавши страви гуцульської кухні і піймавши знамениту карпатську форель.\nДивним літом 2020 року тим більше варто задуматися про поїздку сюди, оскільки варіантів проведення відпустки все одно небагато. З доступних для українців туристичних напрямків це Туреччина, Єгипет, Хорватія, Албанія, Болгарія, Чорногорія і ще кілька десятків країн, відвідування більшості з яких потребує обсервації або негативного ПЛР-тесту. А якщо всього цього плюс оформлення медичної страховки не хочеться, залишаються українські курорти.\nІ тут теж є нюанси. По-перше, більшість бюджетних готелів на Чорному та Азовському морі пропонують не найвищий рівень сервісу. Він не може конкурувати з єгипетським або турецьким all inclusive. А ці місця багатьом приїлися, і перспектива полетіти туди на відпочинок сприймається як крайній випадок. По-друге, індустрія розваг навіть на найбільш популярних чорноморських курортах не зрівняється із закордонною. Виняток може скласти хіба що Одеса — але це місто-мільйонник, інші локації мають куди менш багату інфраструктуру.\nУкраїнські морські курорти зовсім не погані, у них є свої плюси і мінуси. Але для багатьох відпочиваючих останні цілком можуть переважити перші, і тоді доведеться шукати альтернативу. А Карпати — відмінна ідея.\nПо-перше, ціни на заході України дуже навіть прийнятні - це стосується і готелів, і харчування, і розваг. По-друге, в горах ви точно не занудьгуєте.\nНВ Шопінг знайшов кілька цікавих місць в українських Карпатах, кожне з яких дозволить по-новому поглянути на внутрішній туризм і залишить незабутні враження.\nЦе, мабуть, найпопулярніше місце для відпочинку в Карпатах влітку. Тут незвичайна природа — адже Яремче знаходиться в оточенні гір та лісів, а неподалік на річці Прут можна побачити красиві водоспади — і низький, але повноводний Дівочі Сльози, і восьмиметровий Пробій, і каскадний Капливець, що біжить через шарувату скельну породу.\nМісцеві бізнесмени не сподіваються привабити туристів лише красою природи, тому в якості розваги тут пропонують кінні прогулянки, підйоми на вершини навколишніх гір: Хом’яка, Костелу, Драгобрата, Говерли, а також екскурсії в мальовничі замки, музеї, етнографічні комплекси.\nУ Gerdan Hotel зараз великі знижки і можна взяти відмінний двомісний номер за 776 грн.\nЦе селище в Львівській області, знамените своєю мінеральною водою і лікувальною гряззю. Сюди їдуть лікувати захворювання нирок, сечовивідних шляхів, шлунка. Місцева мінеральна вода відноситься до типу Нафтуся — гідрокарбонатна магнієво-кальцієва зі вмістом речовин нафтового походження.\nУ Східницю їдуть оздоровитися, подихати свіжим повітрям карпатського передгір'я, відвідати Національний парк Сколівські Бескиди і пісковики поблизу села Урич. Їм між іншим, близько 60 млн. років.\nНомер в шале з смачним і ситним сніданком коштує від 550 грн.\nЦе селище унікальне вже тим, що знаходиться високо в горах, займає територію 843 га і має протяжність 10 км. Зовсім непогано для 245 осіб, які складають населення Дземброні.\nСюди їдуть охочі підкорити Чорногорський хребет, послухати місцеві легенди про мольфарів, які приносили жертви в день літнього сонцестояння і побачити мальовничі Смотрицькі водоспади.\nЛюкс з двома спальнями тут коштує від 800 грн.