РБЖ-Азимут | ar008 Монетний двір\nАвтор: Макс Пшебильський Количество символов: 39419\nA society that puts equality before freedom will get neither*\nІ віддав лепрекон горщик з десятком монет\nі розділили їх десять друзів порівну\nЗграйка голубів пролетіла над майданом і вмостилася на жердині. Місто цього навіть не помітило. Кудись поспішають перехожі, неквапом котиться по бруківці екіпаж, вдалині дзеленчить монорейка, на розі юнак чекає дівчину, стискаючи букетик квітів. Все як завжди.\nПогладжую свого голуба. Треба врешті обрати. Так як є вже не буде ніколи. Та чи в праві я?\nЯ вихопила монету з кишені, проте Тристан випередив мене заледве на мить. Монета свиснула і поцілила точно під надбрівну дугу. Злидар схлипнув, впав навзнак, стилет дзенькнув об бруківку.\nМи перезирнулися. Відточені роками рефлекси виявилися швидшими за думку. Я відправила монету у політ. Напевно, Тристан вагався, інакше б я не встигла. Монета увійшла під серце, на одежі виступила кров. Він зітхнув і осів на землю. Що ж я накоїла?!\nПідбігла. Його очі затягувалися поволокою. Тристан силувався щось сказати. Я схилилася і таки розчула:\nЗатих. Пульсу не відчувалося. Провела долонею, опускаючи його повіки. Притиснулася до нього, пригладила рукою волосся, торкнулася вустами чола.\nЯк же так, Тристане? Монетарій. Ну чому, чому?!\nНа очі навернулися сльози. У зоряному світлі помітила відблиск між Тристановими пальцями. Таке дивне відчуття… Ще теплі, проте вже мертві пальці, стиснуті на кружальці. Я витягнула монетку, порізала палець об відточений до блиску гурт.\nВдалині почулися кроки. Я дослухалася. Десь за рогом, проте вже близько, брязкали дзвоники. Патруль. Трясця, їх ще не вистачало!\nСпочивай з миром, Тристане. І пробач. Якщо зможеш.\nНатягнула каптур і шугнула в найближчий провулок.\nЯ тихо постукала і увійшла до кабінету. Мінцмейстер** відвів погляд від книги, пригладив вуса і кивнув на стілець. Я сіла.\n– Доброго, Ніссо, доброго. В тебе щось трапилося? На тобі лиця немає.\n– Так... але я сама нічого не розумію. Я... – на очі навернулися сльози.\n– Ну-ну, дитино, заспокойся. Щоб не трапилося – це вже минуло.\n– Я... я вбила. Монетарія.\nПогляд Мігеля враз став серйознішим. Він стягнув пенсне, протер, знову посадив на перенісся. У скельцях на мить відбилося полум'я самотньої гасової лампи на стільниці, а чи то просто його очі спалахнули.\n– Розповідай. Намагайся не пропустити жодної дрібниці.\nЯ зітхнула. Тут би й хотіла, та де там.\n– Твій наречений? – ахнув мінцмейстер.\n– Так. Ми гуляли і він... Нас хотів пограбувати якийсь злидар. І... Він вбив злодія... – я схлипнула. – Монетами. А потім я...\nМігель підвівся, підійшов, обійняв по-батьківськи. Від нього пахло книжковим пилом і плавленим золотом.\n– Ніссо, дівчинко. Співчуваю. Проте ти вчинила так, як вчить Канон. Якби не ти, то він би. Тримайся.\n– За умови загальної рівності кожен монетний двір має право на власну таємницю, що виключає можливість доступу до неї представників інших монетних дворів, – процитувала я Канон і схлипнула.\nРуки Мігеля ніби випромінювали тепло і від того ставало трохи легше. Здавалося випалювали ці зморшкуваті, жовтуваті, ніби пергаментом обтягнуті, руки увесь біль і розпач.\n– При ньому щось було?\n– Я не встигла, вартові були поруч.\nМігель повернувся на місце, сів, склав руки на стільниці.\n– Отже, його вже знайшли. Слухай-но, дівчинко, ти втомилася. В першу чергу, від переживань. Ходи, відпочинь, поспи. Завтра будемо вирішувати. А мені варто усе добре обміркувати.\nЯ підвелася. На порозі згадала про Тристанову монетку, обернулася.\nМінцмейстер виглядав надто стривоженим.\n"Врешті, це ж просто монета, нічого особливого, завтра покажу", – вирішила собі.\n– Добраніч, Мігелю.\n– Бувай, Ніссо.\nСонце продиралося крізь густі крони дерев. Ноги втопали у пружному смарагді, ледь не запліталися в густих стеблах. Хороше то як. І повітря свіже, густе, духмяне – хоч заварюй чай із нього.\nЯ йшла лісом і так легко було на душі. Відпустили чіпкі лещата міста, розтиснулися заіржавлені щипці вулиць, відступилися надгробки будівель. Хоч зараз відштовхуйся від трави і лети у височінь, яку ще не прохромили причальні щогли та не пошматували крила орнітоптерів.\nРаптом попереду зачулися голоси. Я спинилася, дослухалася. Балакали чи то троє, чи навіть четверо людей. Сторожко рушила вперед, ховаючись за стовбурами. Врешті побачила їх.\nДесятеро чоловіків стояли півколом біля старезного дуба. І був попід стовбуром ще хтось, здалеку й не розгледиш достемно. Чолов'яги щось вимагали, розмова йшла голосно і заповзято.\nПідкралася ближче, врешті розчула:\n– Віддавай, кому кажу! Інакше під цим дубом і лишишся назавжди!\nОвва! Виходить розбійники.\nРука сама собою ковзнула по ременю, намацала кружальця. Відстібнула монетки з тримачів, примірялася. Вже не ховаючись вийшла за дерев і рушила прямо до людей.\n– Ану відпустіть!\nВони обернулися майже одночасно.\n"Молоді", – відмітила мимохідь. А потім засвистіли монети.\nГрабіжники навіть не зрозуміли, що трапилося, так і повалилися півколом на траву. Смарагд рясно закривавився.\nПришвидшила кроки. В траві хтось незграбно борсався, силуючись підвестися. Врешті йому це вдалося. Невеликого зросту, заледве не дитина, він горбився, притискаючи до живота горщик. Розгледіла на голові ковпак, на тулубі жакет, на ногах штанці під колір трави.\n– Не бійся, – спробувала заспокоїти чоловічка.\n– Чи ж не тебе боятися, – грубо відказав він і підняв голову.\nРефлекси випередили думку і монета відправилася у політ. Увійшла точно під кумедний ковпак. На обличчя Тристана бризнула кров, горщик випав і покотився травою, зупинився біля ніг мертвого грабіжника. Я підбігла, проте тіло карлика вмить зникло, ніби випарувалося.\nЗазирнула у горщик, сахнулася. Сонце заграло на лусці ще живої риби. Верхня рибина важко хапала ротом повітря, ніби хотіла щось сказати.\nЗ криком прокинулася, рвучко сіла на ліжку. Трясця, насниться ж таке! Утерла піт з чола, відсапалася.\nЗа склом займався світанок, під вікнами щось розмірено скрипіло, певно злидар-купчина котився бричкою на ринок.\nТрясця, двічі один і той самий сон за ніч – то занадто.\nЗранку мінцмейстер виглядав зовсім виснаженим. Під очами запали тіні, зморшки на обличчі стали виразнішими. Певно не спав усю ніч.\n– Ніссо, ти ранкову пресу бачила?\nКоли б устигла? З першими променями зловила екіпаж і відправилася до монетного двору. Машталір*** виявився мовчазним, відтак обговорити плітки і новини не вдалося.\n– Ні, не встигла.\n– Газети повідомляють про одного вбитого. Одного, Ніссо! Злидаря-грабіжника.\n– Можливо, приховують? Або поліцаї ще не дали інформації.\n– Можливо, – пальці Мігеля, постукали по стільниці, сплелися у замок, – а може твій Тристан, його ж так звали?\n– Можливо він працював не один. Ти ж усвідомлюєш, що він саме працював?\n– Т-так, – увесь вечір я думала над цим. У його випадкову появу зараз не вірилося взагалі. А я, дурепа...\n– Ви довго були разом?\n– Трохи більше чотирьох місяців.\n– Мало, – пожував губами мінцмейстр. – Що тобі про нього взагалі відомо?\n– Насправді, не так вже й багато. Нетутешній, здається, француз. Ночував у мене рідко, речей не залишав. Він мало розповідав про себе. Працював у монорейковому депо, винаймав квартиру. Близьких друзів не мав. З батьками спілкувався рідко, листи спалював. Принаймні декілька, при мені.\n– Дівчинко, і це тебе не насторожило?\n– Спочатку так, потім звикла, – я знизала плечима. Ну хто ж знав?\n– Ще щось можеш згадати? Можливо, якісь розмови, погляди, політичні вподобання?\n– Наче ні. Політичних – так і зовсім ніяких. Йому це взагалі було байдуже.\n– Не-ба-га-то, – простягнув Мігель. Підвівся, пройшовся кабінетом. Ноги дратівливо човгали підлогою, ніби хтось тер скло пінопластом. Бр-р-р-р. Мінцмейстер врешті сів на місце.\n– А ти не могла помилитися? Може, він вижив?\n– Ні, Мігелю, я перевірила пульс. Нажаль – Тристан помер. Хіба воскрес потім, – всміхнулася гірко. На очі навернулися сльози.\n– Ну-ну, припини. – Мінцмейстер помовчав. Погляд його блукав по стіні позаду мене. Потім додав, ніби для самого себе, – все це надто дивно. Звісно, може просто збіг, а може й ні.\n– Який збіг?\nМігель зняв пенсне, потер перенісся, поклав скельця до футляру.\n– Пів року тому безвісти зник мінцмейстер у Дубліні. А п'ять місяців тому – вбитий мінцмейтер Кіншаси. І от тепер у нас з'являється монетарій. Який з усіх жінок міста обирає саме тебе.\nЯ мовчала. Він теж, лише пильно дивився на мене. Раптом я зрозуміла – він же підозрює мене у змові!\n– Мігелю! Я... я... я тут ні до чого, присягаюся Каноном, – видихнула ледь чутно.\n– Я хочу в це вірити, дитино, дійсно хочу. І допоки буду. Ми маємо розгадати цю таємницю. І оскільки ти знала Тристана найкраще – тобі й розплутувати. І якщо вдало – розраховуй на нове коло посвячення.\nКрізь запилюжені вікна бібліотеки пробивалося світло. Раз по раз я гортала Канон, проте зрозуміти, що мав на увазі Тристан – не вдавалося. Чи може у нього і Книга інакша? Не мого рівня посвяти? До речі, якого ж він двору, якого рівня? Я витягла монетку, задумливо покрутила. Виготовлена з невідомого сплаву, вкрита золотим напиленням посередині. Зображення якісь незвичні. Принаймні, я таких не бачила раніше. На аверсі хитро мружиться згорблений лепрекон із горщиком золота. На реверсі дерево з десяти коренями та тим самим горщиком над кроною. Девіз затерся, не розібрати. Через один корінь пролягла раковина, рівненька, ніби спеціально хтось пропил зробив. А раптом не ніби?!\nДесять коренів – чи не десять то дворів? А пропил – чи не загиблий мінцмейстер Кіншаси? Якщо направду так, то Тристан причетний до цих подій. Зовсім забула спитати чи в Кіншасі та Дубліні обрали нових мінцмейстрів. Хоча чи так це важливо? Втім знову ж таки, не складається воно докупи. Вбитий і зниклий, а раковина одна. Чому ж тоді ніяк Дублін не позначений?\nГолова йшла обертом, паморочилося. Раптом мене знудило, добре хоч не на книгу. Дивно. Отруїлася? Клятий злидар-овочівник продав накачані якоюсь агрохімією баклажани, чи що?\nТрясця, хто ж ти такий, Тристане? Нащо казав про Канон? Де зникло твоє тіло?\nЗрозуміло єдине – зараз я в Каноні не знайду відповідей. Можливо, згодом.\nВід гробаря тхнуло винними вичавками, часником та кмином. І, здається, блювотиною. З пожмаканого і почорнілого обличчя на мене дивилися помутнілі очі. Злидар гикав і відригував. Проте заступ тримав у руках міцно.\n– Добридень, – з відразою мугикнула я.\n– Віт-таю. Вам могилу?\n– Ще зарано. Мені потрібна інформація.\nГробар зневажливо зиркнув на мене. Однак відразу в погляді майнула жадібність, ледь я підкинула на долоні мішечок з монетами.\n– Щось дивне відбулося на цвинтарі цієї ночі?\nГробар почухав п'ятірнею кудлату потилицю.\n– Та як зав-вжди. Мрець, гул-ляв, прив-види вили усеньк-ку ніч.\n– Не про те питаю, казочки онукам розповідатимеш. Земля свіжа була де?\n– Хіб-ба от, – кивнув на купу землі біля ями. – На нижньому більш-ше ніде.\n– А на високому?\n– Вельможні сьог-годні не хочуть мерти, – вищирився гробар.\n– Тобто, на високому ти не був?\n– І на нижньому нікого не прикопав стиха? – я витягла монетку, перекотила між пальцями униз-уверх, підкинула, упіймала, стиснувши між мізинцем і безіменним.\nНатяк гробар зрозумів, хитнув головою.\n– Дивися. Коли збрехав – повернуся.\nОбернулася і рушила в бік високого цвинтаря. Навздогін долинуло:\n– А плат-та?\n– Тримай, – жбурнула через плече мішечок монет.\nВисокий цвинтар від низького відділяв паркан. Зараз стіна поросла плющем і виглядала радше декоративною прикрасою, аніж справжньою межею. Колись це дійсно була огорожа кладовища, проте згодом, коли місто розрослося, ховати почали і за стіною. Зараз цвинтар підступав майже впритул до міського муру.\nАнфілада статуй та надгробків тяглася майже до самого урвища, за яким пінилося і хлюпотіло море.\nНавряд чи спільник Тристана став би ховати тіло на високому. Проте, коли вже на низькому нічого – варто перевірити і тут. З одного боку, заможних значно менше, їх ховають рідше, менше злидарів приходе вшанувати пам'ять, тому шанс знайти свіжу землю менший. З іншого боку – якщо хтось помітить могилі пращура сліди свіжої копанини – ґвалт здійметься страшний.\nДесь попереду хруснула гілка. Я завмерла на півкроці, дослухалася. Звір? Не схоже. Тварина б чкурнула, було б чутно. А так – тиша. Лише шурхотить листя поодиноких дерев та долітає ледь чутне рокотання хвиль далеко внизу. Ну не мрець же з байок гробаря!\nПозаду шелепнуло. Обернулася рвучко. По найближчому надгробку котився камінець. І одночасно з тим попереду затупотіло. Хтось з голови до п'ят у чорному, в каптурі, щодуху мчав від мене. Я кинулася навздогін, намагаючись відстібнути монетки. Відчепила. Метнула одну. Втікач ніби відчув мій кидок спиною, якимось дивом ухилився, монета майнула повз плече. Трясця, ну не в голову ж цілити, мерця не допитаєш.\nПостать, здається, чоловіча. Широкі плечі, м'язисті руки, вузький таз.\n– Стій! – крикнула у спину втікачеві. Намарно.\nМи мчали вуличками цвинтаря. За дивною гонитвою байдуже спостерігали статуї. Ще двічі я намагалася поцілити у втікача, та обидва рази не влучила. Врешті відкинула цей задум – надто важко прицільно метати монети на бігу, та ще й коли по спині щокроку плескає наплічник.\nЗа черговим поворотом втікач зник, ніби крізь землю провалився. Уважно обдивилася довкруж. Майдан викладений важкими плитами. Навкруги ледь не столітні кипариси впереміш із якимись чагарниками. Край майдану склеп. Я вклякла. Колись білий камінь посірів від часу, місцями викришився, подекуди поріс мохом. Масивні двері прикрашені чеканкою – дерево з десятьма коренями, мідь потьмяніла і вкрилася зеленю. Обабіч на колонах однакова ліпнина – горщики з монетами. Колони утворюють арку, на ній напис "Він обрав рівність, проте не отримав ані її, ані свободи". Дуже схоже на цитату з Канону, тільки перекручену і збочену.З арки глипає скам'янілими буркалами гаргуйль, брат-близнюк тих, що прикрашають колони нашого двору. Гостра стріха склепу, увінчана височезним шпилем, прохромлює небо.\nТут я не була ніколи. Зрозуміло, що втікач завів мене в одну із старих частин цвинтаря, якщо не найстарішу взагалі.\nСмикнула двері – зачинено. Та й востаннє вони відчинялися невідомо коли – на петлях вікова іржа.\nТо де ж подівся втікач? Що робив на цвинтарі? Хто він в біса такий? Як усе це пов'язано з Тристаном ти чи пов'язано взагалі? Очевидячки, так.\nОбійшла склеп. Інших дверей, на що я сподівалася одразу, не відшукалося. Позаду склепу чагарі утворили майже непролазні хащі. На одній з гілляк відшукався шматок чорної тканини.\n– Ну хоч одним питанням менше, – промурмотіла сама до себе і рушила до виходу.\nВ голові запаморочилося і мне знудило прямо під корені чеканного дерева.\nРозмірено погойдувався вагончик монорейки. В задушливому салоні тхнуло іржею, машинним маслом і злежаним пилом. На додачу палітру смороду доповнювали запахи поодиноких пасажирів – дешеві парфуми, піт, м'ятна жувальна гумка, гарний тютюн.\nЯ тулилася лобом до прохолодного скла, сподіваючись хоч так вгамувати розбурхані думки та роздратованість. Не виходило. Забагато подій, забагато загадок, забагато збігів.\nВтікач із цвинтаря дуже схожий зі спини на Тристана, проте трохи вищий і ширший у плечах. В депо про нього знають ще менше од мене. Склеп цей дивний. Зазвичай, двори мають власні цвинтарі. Треба обов'язково повернутися туди з Мігелем, може знайдуться хоч які натяки на відповідь.\nМонорейку хитнуло на повороті. Я стукнулася у скло, стиха лайнулася. Ненавиджу. І смикнуло ж мене з депо поїхати саме монорейкою. Краще б екіпаж зловила. А ще краще було б забрати мобіль з сервісу. Але ж другий тиждень не можуть двигун відрегулювати, професіонали кляті.\nА ще, хоч як не хочеться, доведеться зустрітися з Карлосом. Цікаво, чи відповів він на мою записку?\nЗадуха ставала нестерпною, сморід навкруги теж. Треба тікати звідси, ще не вистачало, щоб знудило знову. Тим паче, до дому дві зупинки – прогуляюся. Якраз до аптеки зазирну.\nБіля приймача пневмопошти лежало дві капсули. Нічого, почекає. Я роззулася, скинула наплічник, дістала з нього тест і відправилася у вбиральню. Зараз це найголовніше для мене.\nПозитивний... Трясця, Тристане, ну чому?\nПовернулася, відкрила капсули. В одній рахунки за комунальні послуги. Це вбік, заплачу потім. В іншій – записка.\nКаліграфічний почерк на білому лінованому папері повідомляв, що Карлос згоден зустрітися о сімнадцятій в нашій улюбленій кав'ярні на набережній.\nПоглянула на хронограф. Стрілки показували чверть на четверту пополудні. Цілком встигаю.\nШвидко прийняла душ, змила піт, втому, роздратованість та чужі запахи. Настрій дещо покращився. Похапцем зібралася, неспішно заходилася наводити макіяж.\nКарлос чекав в означеному місці. Як завжди одягнений у класичний темно-синій піджак, під піджаком світло-сірий жилет в темну клітинку. На голові котелок, на шиї хустина, пов'язана дивним вузлом. У руках тримав тростину.\nДобре, хоч квітів зметикував не брати, як-не-як ділова зустріч. Що було – то було, а життя продовжується.\n– Привіт, Ніссо, чудово виглядаєш.\n– Вітаю, Карлосе. Ти теж нівроку, – я всміхнулася. – Ходімо.\nВін галантно взяв мене під руку, я вдячно кивнула. Насправді, ноги вже гуділи. І підкошувалися до усього.\nПарфуми Карлос змінив, нинішні йому пасували значно більше. Та й взагалі вигляд мав більш представницький, підвищення отримав, чи що? І ланцюжок годинника з кишені скидається на золотий, і тростина прикрашена нібито слоновою кісткою. Та й камінчик у запонках на перший погляд справжній, коштовний.\nГарний злидар, насправді. Іноді навіть шкодую, що розійшлися.\nТераса кав'ярні виходила прямо на море. Свіжий бриз жбурляв солонувате повітря в обличчя, хвилі лизали пісок синіми язиками. Вдалині, біля доків, пихкав пароплав. Над ним, збиваючи білі клапті пари на вершки, метушився самотній орнітоптер, спускав вантажні контейнери на палубу. Трохи далі, понад маяком, височів метеорологічний цепелін, гондола кидала на воду золотисті відблиски.\n– Щось будеш? – голос Карлоса відірвав від споглядання моря.\n– Каву. Дякую.\n– А як же фісташкове морозиво? – він змовницьки підморгнув.\nЦе ж треба, досі пам'ятає мої вподобання.\nКарлос підкликав офіціантку, замовив дві кави. Мені просту, собі – з корицею. І круасан на додачу. Певно, не встиг навіть повечеряти після роботи, одразу примчав на зустріч.\n– Яка потрібна допомога?\n– А звідки ти взяв, що я її потребую?\n– Інакше б не зверталася, – відкрито всміхнувся він, демонструючи рівні білі зуби.\n– Гм, маєш рацію. Потрібна. Проте не допомога – інформація. Чи ти пішов з поліції?\n– Ні, працюю. І чому я маю її надати?\n– Не повинен. Проте, я тебе дуже прошу.\nГосподи, як же незручно і бридко на душі. Не люблю просити, а колишнього – й поготів.\n– Дай вгадаю – вчорашнє вбивство?\n– Дякую, – мовила я офіціантці.\nКарлос лише кивнув і заходився перемішувати цукор. Аромат кави з корицею лоскотав ніздрі.\n– То що, вгадав?\n– І чому тебе це раптом зацікавило? Хтось знайомий? – Карлос повів бровою.\n– Ні. Плітки просто дивні ходять, – замовкла на мить, подивилася прямо у вічі. Ох ти ж! Очі волого блищали, їх власник просто роздягав мене поглядом. Досі ж кохає!\nВзяла філіжанку, зробила маленький ковток. Певно, досить, пауза витримана. Облизнула губи. Додала:\n– Нібито там не одного вбили, а декількох. А газети про одне вбивство повідомляють.\nВін всміхнувся, відпив сам.\n– Ніссо, не вірю, що через плітки ти раптом згадала про мене, – в голосі зачулася образа.\n– Ну, – я зам'ялася, – не те, щоб зовсім через плітки. Розумієш, я... я хочу спробувати себе в іншій справі. Збираю матеріали для статті про загадкові смерті.\n– В журналісти зібралася? – Карлос відломив шматочок круасана, вкинув до рота.\n– Плітки брешуть. Один там вбитий був.\n– І все, – другий шматочок круасана прослідував за першим.\n– Зовсім нічого дивного? – вії затріпотіли, заблищали очі.\nТрясця, чи не переграю часом? Не казати ж йому правди. А тут хоч закоханий, проте не допитаєшся.\n– Майже нічого.\n– Себто, щось таки було?\n– Кожен злочин дивний на свій лад, – філософськи відмітив Карлос.\n– Це зрозуміло. Проте ми говоримо про цілком конкретне вбивство. Що, вбили чимось дивним? Знущалися над тілом? Вбивця – хтось із можновладців?\n– Ні, ні і ні. Погано в тебе вгадувати виходить, Ніссо.\n– То що тоді? Померлий раптом ожив?\n– Фантазерка, – Карлос щиро розсміявся, – ніхто не ожив. Але хтось намагався інсценувати смерть.\n– Та невже?! – вигук вийшов зовсім не награним.\n– Скоріш за все – так. Поруч вбитого була кров. Яка виявилася зовсім не кров'ю, – він знову відсьорбнув кави. Про свій напій я зовсім забула.\n– Фарба. Червона фарба.\nВ серці замлоїло. Он воно що, значить. В яку гру ти граєш, Тристане? Що усе це має означати?\nПевно, на моєму обличчі щось відобразилося. Карлос затурбувався:\n– Так, все добре, дякую. Дійсно дивне вбивство. Дякую, Карлосе. – Я заходилася збиратися. Швидше додому, стягнути кляту сукню, розшнурувати корсет, закинути якнайдалі довбані туфлі. Перевдягнутися у звичні штани, жилет, зручні кросівки, закинути на спину наплічник і одразу до мінцмейстра.\n– Давай проведу, – Карлос теж підвівся з-за столику.\n– Не треба, – хитнула головою, – я, якось, сама. Дякую ще раз.\nНа виході з кав'ярні Карлос наздогнав мене, узяв під руку:\n– Слухай, Ніссо, ти... ти вільна зараз?\n– Н-не знаю... Зараз я вже нічого не знаю. Вибач.\nІ підкорюючись дивному бажанню поцілувала Карлоса у щоку.\nДвері з тихим скрипом прочинилися. Мігеля у кабінеті не було. Гасова люстра на стелі кидала тьмяні відблиски на стіл. На стільниці купа якихось паперів, поверх них позолочене перо. Біля чорнильниці глобус. Знічев'я прокрутила його пальцем. На різних континентах відшукалися десять червоних цяток. Поводила по ним нігтем, з'єднуючи мітки. Дублін, Барселона, Січеслав, Урумчі, Мацуе, Олбері, Кіншаса, Сан-Паулу, Сан-Хосе, Монреаль. Монетні двори світу з'єднані лініями в такому порядку утворювали цікаве зображення – ламана фігура дещо нагадувала наконечник стріли з вістрям у Сан-Хосе. Ніколи б не подумала.\nДзенькнув приймач пневмопошти, у відсік викотилася капсула, примостилася алюмінієвим боком до ще з десятка побратимів. Певно, Мігель відсутній давненько, коли не прочитав. Або має важливіші справи, ніж листування.\nПідійшла до книжкової полиці праворуч столу. Містилися тут переважно гросбухи, інші ділові папери, якісь різнокольорові теки. Втім, були і якісь наукові трактати, журнали, альманахи.\nУвагу привернув чорний корінець фоліанта. Колись золоте тиснення на корінці потьмяніло від часу, або затерлося безліччю рук і зараз майже не виділялося на тлі палітурки. Судячи з відтиснутого дерева, це був примірник Канону. Проте, розмірами фоліант переважав читаний-перечитаний мною. Найпевніше, древній, шрифти інші, от і видається більшим. Потягнула книгу з полиці.\nЗа шафою щось тихо клацнуло. За мить з-за стіни долинуло гудіння. Я сахнулася, відступила назад. Шафа здригнулася і від'їхала вбік. За нею виднівся освітлений коридор.\nОтакої! Чергова таємниця.\nОбережно рушила в прохід. Світло лилося з-під стелі. Я на мить вклякла. Скляні кульки, що віддалено нагадували алхімічні реторти, лишень без носиків, були з'єднані проміж собою якимось дротами. Всередині кожної кульки спіраль – чи то з червоного металу, а чи просто дуже розігріта. З цих дивних утворень і лилося світло, трохи яскравіше за звичну гасову лампу. Чудасія!\nРушила далі. Сходи тяглися усе глибше і глибше під землю, здавалося кінця-краю їм не буде. Врешті попереду забовванів яскраво освітлений прохід. Закортіло стишити кроки. Відкинула безглузду думку: я ж бо вдома, що зі мною трапиться?\nВийшла у величезну кімнату. У кутку гуділа якась металева машинерія, що розмірами нагадувала книжкову шафу. Блимала різнобарвними вогниками. На стіні висіло два великих прямокутники. Один матово-темний, інший... Трясця, що це в біса таке? Інший був розділений на маленькі квадратики, на кожному якісь зображення. Живі зображення! Ніби... ніби... та навіть порівняти немає з чим! Картинки видалися знайомими. Придивилася. Точно! Так мали б виглядати панорами довкруж монетного двору, якщо дивитися на них з висоти. З висоти колон, засідланих кам'яними гаргуйлями! Якщо дивитися на світ очима гаргуйлів.\nЗапаморочилося, я притулилася до стіни, почала часто і глибоко дихати. Камінь приємно холодив спину і за якісь кілька хвилин я оговталася. Поглянула ще раз на живі картинки. Точно. Величезний рудий кіт пробіг перед фасадом салону-бутіку "Лампа Алладина" з продажу різноманітних освітлювальних приладів. "Освітлимо краще за будь-якого джина", – промовляв слоган. Назва більше пасувала б якійсь магічній крамничці, втім власникові видніше. На іншому квадратику тріпотить прапор на щоглі королівського оперного театру, на даху пара голубів труться дзьобами. На третьому поважно пливе цепелін до причальної щогли.\nПід прямокутниками прямо побіля стіні примостився великий письмовий стіл. На всю стільницю гравюра – мапа світу. Міста з монетними дворами підсвічені червоним, лише Дублін та Кіншаса тьмяні. На столі різьблена підставка, поруч книга.\nПідійшла ближче, поглянула. Сріблястий надпис "Трактат (не)рівності" на палітурці. Під назвою дерево, над кроною горщик.\nВідкрила книгу, погортала. Та це ж Канон, тільки якийсь давній примірник. Сторінки пожовкли, подекуди зашарпалися кутики аркушів. Знайшла розділ, присвячений засновникам. В кінцівці малюнок монети. Пальці затремтіли, я витягла Тристановий спадок. Однаковісінькі. На аверсі хитро мружиться згорблений лепрекон із горщиком золота. На реверсі дерево з десяти коренями та тим самим горщиком над кроною. Девіз півколом над деревом "Asocietythatputsfreedombeforeequalitywillgetahighdegreeofboth****."\nНапис під малюнком повідомляв: "І віддав лепрекон горщик з десятком монет, і розділили їх десять друзів порівну. Таким чином кожен з десяти отримав Предтечу. І вирішено було розійтися світом і в десяти містах заснувати монетні двори. І лишити Предтечі у них, на знак рівності між дворами".\nЦього я не знала. Отже, маю Предтечу. Тільки чому мені хочеться, щоби я ніколи не отримала її?\nВ книзі відшукався тринадцятий розділ, якого, звісно ж, не було в зачитаному мною до дір Каноні.\nОсновним рушієм еволюції є свобода індивідуума. Свобода волі, вибору, дії та віросповідання. Відтак, визначення рівності для кожного індивідуума нівелює для нього поняття свободи. Культивування рівності, як головного ідеалу суспільства призведе до втрати значимості свободи, отже, і до обмеження еволюції на певному етапі.\nОднак, завжди знайдуться індивідууми, для яких свобода залишиться найбільшим пріоритетом. Це створює певні загрози філософії рівності. Таких варто або ж навернути на шлях рівності, або ж завербувати, або ж знищити фізично.\nГоловним завданням найближчої перспективи є створення інституції нагляду та контролю. В іншому разі еволюція буде спонтанною і неконтрольованою, що матиме згубні наслідки для усіх сфер життя. Такою інституцією має стати невелике коло осіб за мірками людської популяції. Обраних. Вищих. Тих, чиїм інструментом стане поняття (не)рівності, гнучкої системи цінностей, абсолютна двозначність якої полягає у рівності для загальної більшості та необмеженої свободи для себе. Унітарна владна вертикаль з жорсткою ієрархією та єдиним каноном і забезпеченням комунікації виключно на найвищому рівні посвяти.\nМене трусило. Невже я поклала все життя на обмеження свободи інших? Невже призначення монетних дворів лише у цьому? Очевидно, що так. Технологій з цього кабінету, справжнього кабінету мінцмейстра, я не бачила ніде. І, напевно, вже не побачу. Якщо мене тут упіймають, найпевніше знищать. Навіщо ти мене привів сюди, Тристане?\nНа сходах почулися кроки. Тихі, обережні. От тобі і маєш. Що ж робити? Сховатися ніде, та й який сенс? Все одно Мігель побачив відчинений прохід, отже усе зрозумів. І тікати нікуди.\nРаптом на думку спала відчайдушна і дика ідея. Швидко скинула наплічник, витягла прокладку, добре, що викласти не встигла, обережно прорізала Предтечею так, щоб монетка повністю сховалася і не могла поранити мене. Вклала у білизну, не на звичне місце, а якомога вище. Ну не шукатимуть же там? Гляди, якось викручуся.\nЩо далі? Лише вірити і сподіватися. Я тихо відійшла від столу, стала і витріщилася на живі картинки. Прикинуся дурочкою, хоча навряд чи це врятує.\nКроки чулися все ближче, час розтягнувся. Щосекунди страх сковував тіло, лоскотав натягнуті нерви.\n– Доброго вечора, Ніссо, – почула позаду.\nКартинно підскочила, рвучко обернулася, сполохано кліпнула.\nМінцмейстер був сам. Трясця, знала б – прийняла бій.\n– Здрастуй, Мігелю.\n– Ох, Ніссо, Ніссо, а я тебе скрізь шукаю.\nЧотири миттєвих порухи руками, я ледь встигла їх помітити і тіло вибухнуло від болю. Монети влучили в плечі та ноги. Ніби лантух я повалилася на підлогу. Очікувала крові, та її не було. Біль зник раптово, я спробувала поворухнутися, проте тіло ніби паралізувало.\n– Не намагайся, не вийде. Дівчинко, навіщо ж ти полізла куди не треба? – мінцмейстер картинно заломив руки. – Шкода тебе втрачати.\nМігель підійшов, згріб мене в оберемок, потягнув сходами нагору. І звідки в ньому стільки сили?\n– Я не стану тебе страчувати, ти мені майже за доньку. Проте я мушу бути певен, що ніхто нічого не дізнається.\nВін помовчав, напевно розмірковуючи, як досягти бажаного. Продовжив задумливо:\n– Так, ти житимеш... Тобі заллють очі золотом, щоб ніколи більше не бачила непотрібного, та відріжуть язик, щоб назавжди замовкла. Може навіть немертвий Тристан тебе забере. Не дивуйся, я вже дізнався, що ви інсценували вбивство. І наостанок ти мені розповіси, хто він і навіщо ви це робите.\nСил і бажання відповідати не було. Решту шляху він мовчав. Нагорі кинув мене перед столом, повернувся до шафи. І лише коли вона зайняла звичне місце гукнув у коридор:\n– Заберіть її. І обшукайте, раптом дівчинка озброєна.\nВ камері тхнуло щурячим послідом. Не було жодного вікна, щоб бодай приблизно зорієнтуватися у часі. У тіло потроху поверталася чутливість, руки сяк-так слухалися.\nЯ сіла на лежанці, обдивилася себе. Жодних критичних поранень не знайшла, синці не вартували уваги. Мігель нейтралізував мене звичайними монетами, не бойовими! А я ще розмірковувала щодо спротиву. Та який вже там спротив?\nТрясця, як же хочеться вціліти! Зараз вже не для себе. Здається, відчула в собі биття двох сердець. Маячня, звісно ж, не здатна я ще цього відчути, хіба уявити.\nЗаходилася розминати плечі. Треба відкинути роздуми і обміркувати план втечі. Скількох за мною пришлють? Максимум двох, більше не потрібно, обшукали мене ретельно, навіть до грудей дісталися, тьху. Добре, хоч блузу лишили, жилет та наплічник конфіскували. Нічого, не критично. Хоча жилет і міг захистити бодай від дотичного удару.\nДобре. Двох, гадаю, я ще сяк-так подужаю А що далі? Навіть якщо з двору виберуся – мене шукатимуть. І знайдуть, ніде не дінуться. Максимум – виграю трохи часу. Хіба десь у глухі джунглі сховаюся, проте що ж там робити? Що моя дитина там побачить? Ні, тікати – найгірший варіант, так усе життя і пробігаю.\nЗа стіною ніби почулися кроки. Дослухалася. Точно. Дзеленчав метал. Я підвелася, присіла. Ноги вже теж слухалися. Поки кепсько, проте параліч щосекунди відступав. Пройшлася камерою. П'ять кроків з кута в кут. Легенько підстрибнула, знову присіла, покрутила руками. Дістати Предтечу? А тільки де я її зараз сховаю?\nВ замку задзеленчав ключ. От і все, час роздумів сплив.\nЇх направду було двоє, один із кайданками. Перестраховуються, сердешні.\n– На вихід, ренегатко.\nОн воно що. Підійшла, простягнула руки. Клацнули замки. Добре хоч ланцюжок не надто короткий. Позаду грюкнули двері. Мене підштовхнули у спину.\nМи рушили звивистими коридорами, конвоїри тупцяли на півкроку позаду, час від часу підганяючи.\n– Не підгоньте – встигнемо, – прошипіла злісно.\n– Йди давай, – хлопець штурхнув мене в плече.\nСмикнулася, повела плечем, одночасно пропустила лівий мізинець під ремінь штанів. Здається, не помітили. Поворушила, намацала мереживний край спіднього. Обережно просунула решту пальців, лише великий уперла в живіт. Відтягла. Тепер би ще правицею витягнути Предтечу.\nУ повітрі ледь вловимо запахло гарячим металом. До ливарні ведуть.\nПравиця ковзнула під ремінь. Хоч би не підштовхнули зараз, бо не втримаю рівноваги. Намацала прокладку, ковзнула пальцем в проріз. Дотик до металу заспокоїв, додав упевненості. Просунула інший, ледь не зашипіла від болю, гурт глибоко врізався у пучку. Сяк-так затисла монету між двома пальцями. Потягнула. Знову стримала зойк, коли розсікла шкіру на лобку. Врешті, дістала. Пальці лівиці втомилися, кілька разів стиснула долоню в кулак, розминаючи.\nПерехопила зручніше Предтечу. Поїхали.\nЗатнулася на півкроці, перенесла вагу тіла на ліву ногу, правою сильно відштовхнулася, одночасно здіймаючи руки. Тіло описало півколо. Вищому перерізала горло, нижчому зачепила щоку. Він зойкнув притис руки до обличчя, згорбився. Щосили приклала ліктями у спину, змахнула Предтечею. Він забулькав і затих. Хутко обшукала, знайшла лише ключ від кайданків, скинула холодне залізо. Ет, зараз би хоч десяток монет. Збігати, пошукати? Ні, не можна. На сполох заб'ють раніше.\nПобігла коридором, у скронях пульсувало, серце калатало. Вижити!\nЗапах розпеченого металу ставав дедалі сильнішим. Стишила кроки, відсапалася. Сторожко рушила далі.\nДвері до ливарні прочинені, з них пашить жаром. Підкралася впритул, сховалася за одвірком. Мінцмейстер стояв посеред зали, побіля столу з ременями. Над імпровізованою дибою на довгому ланцюзі звисала люстра. Обабіч Мігеля зібралися ще семеро. Трясця, як вбити вісьмох однією монетою? Чи все ж таки втекти? Розповісти комусь усю правду. А хто повірить? Врешті, монетарії Мігеля все одно порішать усіх, кому я щось розповім. І мене, у помсту.\nЛюстра! Ледь не плеснула себе долонею по лобі. Прикинула. Так, якщо когось і не зачепить, то зчинене сум'яття дасть мені час наблизитися. Підкинула Предтечу на долоні. Важкенька монета, та чи зможе вона перебити ланцюг? Врешті, інших варіантів не бачу. Примірялася. Метнула Предтечу.\nГолосно дзенькнуло, монета висікла іскру, відлетіла до горну. Люстра хитнулася і впала. Бризнули уламки дерева, хтось закричав. Я зірвалася з місця, помчала до рятівної Предтечі. Під уламками хтось хрипко стогнав і, певно, силувався підвестися. З-під уламків розтікалася кров.\nДобігла, підхопила монету. Назад. Посеред уламків стояв навколішках мінцмейстер, спирався на праву руку. Лівиця звисала вздовж тіла, з рваного рукава вихльостувала кров. Ухопила Мігеля за волосся, рвонула голову. Полоснула монетою по шиї.\nПеревела подих. Усе скінчилося? Почвалала до виходу.\nХтось не переховуючись ішов коридором. Впевнені кроки відлунювали у тиші.\n– Браво, Ніссо. Ти розумничка.\nТристан вигулькнув у проході. Він усміхався і тихо плескав у долоні.\n– Покидьок! – крикнула розпачливо.\nОдягнений в усе чорне, так само, як на цвинтарі. Підняв руку, демонструючи затиснуту між пальців монету.\n– Без жартів, Ніссо.\n– Навіщо це все? Ти ледь не згубив мене і свою дитину! – на очі навернулися сльози, за мить заструменіли щоками.\n– Ну а як інакше мотивувати жінку боротися до останнього? – вуста розпливлися у саркастичній посмішці.\n– Ніссо, я не злий геній, а ми – не в театрі, щоб я усе пояснював. Та й для чого тобі? Роль відіграна, справа зроблена. Поверни Предтечу і назавжди забирайся.\n– Ну що тебе не влаштовує? Відступися і йди з миром. Якщо ти забудеш усе, що побачила. Я не хочу зайвих смертей.\n– Тим гірше. Тоді я змушений тебе прибрати.\n– Ти справді думаєш, що мене це зупинить?\n– Ти наволоч! – сплюнула під ноги.\n– Можливо. Відступися, Ніссо.\nЯ хитнула головою.\n– Хочеш влади над усіма дворами?! Бажано, чужими руками?! І заради цього ладний вбити навіть свою дитину?!\n– Як же пафосно, аж нудить. Так, хочу.\n– Ані руш! – крикнули позаду Тристана.\nВін рвучко обернувся і метнув монету. Гримнув постріл і одночасно з тим свиснула Предтеча.\nТристан здригнувся, куля влучила йому в плече, монета ж уп'ялася під потилицю. Він захрипів і осів на землю.\nБіля одвірка сидів Карлос, у опущеній руці тримав самостріл, іншу притискав до живота, крізь пальці крапала кров.\n– Карлосе! – я підбігла, опустилася навколішки.\n– Все добре, – мовив він. – Добий покидька.\nКивнула, підійшла до Тристана. Той лежав навзнак і ще дихав. Краєчок монети визирав із шиї. Витягла її, ногою перевернула тіло.\n– Я не можу програти, – прохрипів він.\n– Можеш, мінцмейтере, можеш. Ти ж з Дубліна, вірно?\nВ очах спалахнула ненависть. Притисла Предтечу до яремної вени. Прощавай, Тристане.\n– Звідки ти тут, Карлосе?\n– Вибач, я ненароком.\nНакладати бинти в мене виходило не дуже.\n– Нічого, переживу, – процідив він крізь зуби. – Закінчуй вже.\n– Після розмови ти була надто... не в собі. Я увечері написав. Відповіді не отримав, зранку помчав до тебе. Не застав вдома, відтак поїхав сюди.\n– Дякую. Тепер я завдячую тобі життям.\n– Ну, – він всміхнувся, – прийму борг тільки у вигляді прожитого зі мною. Я...\nЯ притисла палець до його вуст. Потім схилилася і поцілувала довгим, пристрасним поцілунком.\n– Маю до тебе одне прохання. Слухай...\nВ який світ я хочу привести дитину? Свободи, чи нерівності?\nПогладжую свого голуба. Треба врешті обрати. Так як є вже не буде ніколи. Та чи в праві я? Хто має вершити долі? Хто знає, як краще світу? Злидарі, монетарії, уряди? Я?\nВідповідь очевидна – ніхто.\nЯ підводжуся. З даху монетного двору місто видно, як на долоні. Метушаться внизу злидарі, бідкаються своїми такими важливими справами. І не знають, сердешні, що апокаліпсис для них вже настав. Що вони вже не зрівняні нерівністю злидарі, а люди. Ну майже. І нехай, врешті, вирішують самі. Як зможуть розібратися – то добре. Як ні... Ну, що ж поробиш, в мене немає бича, щоб підганяти світ. Навчена лише зупиняти.\nПідкидаю голуба в прозоре небо.\nПтах важко розправляє крила, чималенький мішечок, прив'язаний до лап, добряче тягне до землі.\nВихоплюю Предтечу. Призахідне сонце виблискує на монеті, ріже промінчики об гострений гурт.\nЩе можна спинитися. Залишити технології і таємниці двору нам із малюком. Або віддати людям, попередньо запатентувавши. Мігель міг розповісти багато, та впевнена, що загадки з часом отримають розгадки, а всі питання – відповіді. Все це можна, але не варто.\nРозмахуюся і метаю монету. Предтеча прорізає мішечок на лапках голуба і на людей унизу спадає злива грошви. В польоті монети кружляють, ловлять на боки сонце, розбризкують навсебіч золоті переливи. Звільнений від тягаря голуб шуга у височину.\nІ коли перші монети дзенькають об бруківку, Карлос прочиняє браму монетного двору.\n* З інтерв'ю Мілтона Фрідмана The Open Mind 12.07.1975 р. В дослівному перекладі "Суспільство, що підносить рівність понад свободою не отримає ані одного, ані іншого"\n** Чиновник, що відповідав за виробництво монет на монетному дворі. Під загальною назвою посади мінцмейстер часто об'єднували відповідні або близькі посади: пробувальний майстер, начальник монетного переділу, керуючий монетним переділом і керуючий механічною частиною.\n*** Візник, візниця, фурман – людина, яка править кінним екіпажем. Розташовується на передку, тримає в руках віжки.\n**** З інтерв'ю Мілтона Фрідмана The Open Mind 12.07.1975 р. В дослівному перекладі "Суспільство, яке підносить свободу понад рівністю отримає високий ступінь одного й іншого."\nВремя приёма: 16:29 18.04.2020


Не вернулися три брати… (за віршем т. Шевченка “Ой три шляхи ширмі!”) | Твори з української літератури\nНе вернулися три брати… (за віршем т. Шевченка “Ой три шляхи ширмі!”)\nНеперевершений за образністю і драматизмом вірш Т. Шевченка “Ой три шляхи широкії” розповідає про, здавалось би, буденну ситуацію. Три брати покинули домівку, покинули Україну і розійшлися на чужину. Вдома залишилися стара матір, сестра, дружина одного з братів і наречена дівчина другого. Всі чекали на трьох братів, бажали найскорішого їх повернення. На щастя, на долю:\nПосадила стара мати\nТри ясени в полі,\nА невістка посадила\nТри явори посадила\nСестра при долині…\nА дівчина заручена –\nЗеленіти б молодим деревам, виглядати за селом чоловіків із чужини, та не судилося. Марність очікування на повернення рідних людей з чужини поет підкреслює тим, що всі дерева всохли і калина зів’яла. Ця образність, перенесена автором з усної народної творчості, передає трагізм становища, безвихідь і безнадію:\nНе вертаються три брати.\nПлаче стара мати,\nПлаче жінка з діточками\nВ нетопленій хаті.\nСестра плаче, йде шукати\nБратів на чужину…\nКладуть в домовину.\nНе від хорошого життя пішли з дому три брати, але й чужина не дала їм очікуваного\nщастя. Не вийшло повернутися додому вчасно, як гадалося. Продовжують вони блукати світом:\nА три шляхи широкії\nУзагалі поезія Т. Шевченка близька до українського фольклору – і за змістом, і за звучанням. А у поєднанні з генієм поета вірші набувають досконалості і неперевершеності.\nТарас Шевченко – Ой три шляхи широкії Тарас Шевченко Ой три шляхи широкії Докупи зійшлися. На чужину з України Брати розійшлися. Покинули стару матір. Той жінку покинув, А той – сестру, а найменший – Молоду дівчину. Посадила...\nОй три шляхи широкії (скорочено) – Шевченко Тарас Ой три шляхи широкії Докупи зійшлися. На чужину з України Брати розійшлися. Покинули стару матір. Той жінку покинув, А той сестру. А найменший Молоду дівчину. Посадила стара мати Три ясени...\nДодому нема вороття… (Твір-роздум за віршем Т. Шевченка “Думка”) Герой вірша Т. Шевченка “Думка” залишив удома стареньких батьків, кохану дівчину. Він сподівався, що на чужині знайде кращу долю. Тяжке життя змусило його перебратися на інший берег синього моря. Хоча...\nПісенні корені поезії Т. Г. Шевченка Коли народу не дають висловити свою ментальність, він її виспівує. Пісні, думи, балади, епос – це єдність поезії й історії, минулого і майбутнього, пам’яті й прагнення. Великий поет, наче з...\nТри брати – засновники Києва – Народні перекази та легенди ТРИ БРАТИ – ЗАСНОВНИКИ КИЄВА Поляни ж жили в ті часи окремо і володарювали родами своїми… І були три брати: один на ймення Кий, а другий – Щек, а третій...\nРеальне і фантастичне в баладі Т. Шевченка “Тополя” Реальне і фантастичне в баладі Т. Шевченка “Тополя” I. Край дороги стоїть тополя. (Чумак біля неї сумно зупиняється, чабан із сопілкою печальну мелодію заграє.) II. Історія тополі. (Дівчина покохала козака,...\nВідчуття народного болю (за віршем Т. Шевченка “Сон”) Т. Г. Шевченко – видатний український поет – не міг без болю дивитися на страждання рідного народу. У вірші “Сон” поет змальовує долю матері-кріпачки, яка змушена працювати з ранку до...\nЗображення селянської взаємопідтримки у творі “Три як рідні брати” Ю. Федькович жив і писав на Буковині у той час, коли вона належала Австро-Угорській імперії. Батько майбутнього письменика був управителем поміщицького маєтку, а мати його була простою гуцулкою. Від неї...\nШляхи до пізнання себе важкі Шляхи до пізнання себе важкі – Відважмо в міру і заслуг, і слави… В житті ми інколи далеко не такі, Як у люстерках власної уяви. Лиш як впаде з очей...\nБіблійні образи в поезії Т. Шевченка Біблійні образи в поезії Т. Шевченка Після прочитання творів Т. Шевченка було б помилково вважати, що письменник обмежувався лише близькими йому темами, а також сюжетами з життя рідного йому селянства....\nУкраїна і українці в творчості Тараса Шевченка У мальовничому куточку нашої України, на Чернечій горі, спить вічним сном наш незабутній Тарас Шевченко. Внизу несе свої води могутній Дніпро, а з гори видно і “лани широкополі”, і милу...\nСтавлення до матері (за віршем “Пішачок”) (2 варіант) Мене неприємно вразила ситуація у вірші “Пішачок” Д. Павличка: син відцурався своєї рідної матері бо вона проста селянська жінка. А він працює в міністерстві. Мати ж іде няньчити чуже немовля....\nОсновна проблематика твору Ю. Федьковича “Три як рідні брати” Юрій Федькович написав понад шістдесят прозових творів, у яких автор підняв проблеми буковинських селян, безправного трудового народу, жовнірів цісарської армії. Він підносив голос протесту проти соціальної і родинної нерівності, возвеличував...\nБіблійні образи в поезії Т. Г. Шевченка Після прочитання творів Т. Шевченка було б помилкою вважати, що письменник обмежувався лише близькими йому темами, а також сюжетами з життя рідного йому селянства. Автор добре знав надбання світової культури,...\nТрагічна доля жовніра в цісарській армії в повісті Юрія Федьковича “Три, як рідні брати” Тема жовнірського життя є провідною у творчості Юрія Федьковича. У своїх творах письменник, який сам прослужив у австрійській армії десять виснажливих років, знав думки і прагнення простих солдат, з глибокою...\nЄднаймось, брати-українці – Історичні пісні ЄДНАЙМОСЬ, БРАТИ-УКРАЇНЦІ Єднаймось, брати-українці, Не час на роздори, не час, Бо нам ще Великдень настане, І доля всміхнеться до нас. Від Чорного моря до синіх Карпат Одна нероздільна родина. Без...\nСприйняття людиною поезій 19 ст.\nВи зараз читаєте: Не вернулися три брати… (за віршем т. Шевченка “Ой три шляхи ширмі!”)\n« Твір на тему: Нагідка (публіцистичний стиль)\nСонети – це ключ, котрим Шекспір відкрив своє серце (У. Вордсворт) »


Ось завдяки чому буде зростати українська економіка в 2016-му році • Портал АНТИКОР\nЗа оцінками Національного банку, валовий внутрішній продукт України у 2016 роціпочне зростати - на 1,1%. Подібні показники - від 1 до1,5% - наводили аналітики МВФ, Світового банку та провідних рейтингових агенцій Заходу.\nПоки що статистика підтверджує ці прогнози.\nВтім, зафіксоване в першому кварталі зростання ВВП на 0,1% - це мізер на фоні 17% спаду у цей же період 2015-го. Так може, це просто випадкові флуктуації, конвульсії економіки, яка перебуває на дні?\nДати відповідь на це питання можливо, якщо проаналізувати стан справ у низці ключових галузей. Тих, які забезпечують найбільший внесок до ВВП, генерують найбільші експортні надходження, а також мають найвищий потенціал для зростання.\nВ Україні такими галузями наразі є сільське господарство, металургія, машинобудування, та галузь інформаційних технологій.\nCільське господарство: йдемо на рекорд\nЗ усіх галузей виробництва найкращі справи спостерігаються в сільському господарстві. І воно ж забезпечує найбільше експортних надходжень: понад 40%. Чи збережеться така динаміка в поточному році?\nСхоже що так. За даними Мінагропроду, під кінець першого тижня серпня врожай зернових сягнув 35 мільйонів тонн - з 85% площ. Середня врожайність пшениці - а вона складає основну частку в структурі ранніх зернових - вища на 4 центнери з гектара, ніж торік (тоді було 38 ц/га, цьогоріч - 42 ц/га).\nМожна сподіватися, що пшениця загалом забезпечить 26-27 мільйонів тонн, або на півтора-два млн т більше, ніж у 2015-му. Збирання ячменю фактично вже завершилося, приріст - півтора мільйони тонн. Загалом по ранніх зернових можна сподіватися отримати десь 38 мільйонів тонн.\nЗалишилося зібрати кукурудзу - а це зернова культура номер один в Україні. Тут прогнози по врожаю значно кращі, ніж торік, коли через засуху були втрачені понад 5 мільйонів тонн зерна.\nНаразі погодні умови для цієї культури близькі до оптимальних - і були такими з початку сезону. І якщо не станеться ніяких кліматичних катаклізмів, урожай кукурудзи може перевищити 30 мільйонів тонн (проти 23 млн тонн торік).\nЗрозуміло, що рахувати всі ці тонни збіжжя зерна, як і курчат із приказки, треба по осені. Однак зараз уже можна з високим ступенем достовірності прогнозувати підсумки "зернового" року.\nIмовірність того, що цьогорічний врожай буде вищим, ніж торік, - 100%. Зараз це вже доконаний факт.\nІмовірність, що буде побито рекорд 2014 року - 64 млн тонн - 90%. Залишимо 10% на випадок потужних аномалій, які здатні пошкодити кукурудзі.\nІ десь 50 на 50, що цьогоріч Україна подолає символічну планку в 70 мільйонів тонн зернових - або принаймні наблизиться до неї впритул.\nУ будь-якому випадку, минулорічні показники будуть перевищені. А це означає, що наступний маркетинговий рік (він починається в липні) покаже новий рекорд із продажу зернових за кордон.\nІмовірно,в наступному році буде взято ще одну символічну висоту - понад 40 мільйонів тонн зернового експорту.\nА це - дуже багато. Нагадаємо, Україна зараз займає третє місце в світі за експортом зернових - після США та Євросоюзу (або друге, якщо рахувати країни ЄС окремо, а не загалом).\nБільше того, хоч експортні обсяги США (під 90 мільйонів тонн) для нас недосяжні, є непогані шанси, , що Україна в поточному маркетинговому році перевершить за експортом увесь Євросоюз (його показники в минулому році - 42 мільйони тонн).\nТобто, до статусу аграрної наддержави, про яку говорив кілька місяців тому посол США в Україні Джеффрі Пайєтт, Україні буквально рукою подати.\nМеталургія: заручники глобалізму\nУ першому півріччі 2016 року Україна втрималася на 10-му місці серед світових виробників сталі.\nБільше того, за даними профільних асоціацій, виробництво сталі порівняно з аналогічним періодом минулого року зросло на 10%. Що це - кінець кризи і наближення перемоги?\nНасправді радіти зарано. Експортні надходження від металургії продовжують падати.За 5 місяців 2016 року - приблизно на 5%.\nІ хоч металургія продовжує залишатися другим після сільського господарства генератором доходів від продажу товарів за кордон, її частка в структурі експорту скоротилася з 2011 року на третину - з 35 до 23%.\nІ головна причина такого стану справ - не війна на Сході, попри весь її негативний вплив на економіку. Системні проблеми в металургійній галузі тривають вже п’ять років.\nДо економічного сповільнення, спричиненого глобальною кризою, долучився "китайський фактор". У минулому десятилітті Піднебесна створила колосальні потужності з виробництва сталі. Внутрішній ринок не зміг "переварити" такі обсяги виробництва, і китайська сталь буквально завалила світ.\nУ цій ситуації українська металургія може лише страждати разом з усіма - і чекати на закінчення негативного тренду. Втім, є ознаки, що погані часи добігають кінця: улітку провідні економічні видання та аналітичні служби Заходу повідомляють про позитивні сигнали на металургійному ринку - відновлення попиту та початок зростання цін на залізну руду і сталь. Китай, своєю чергою, запровадив програму із ліквідації "надлишкових" металургійних потужностей та започаткував низку масштабних інфраструктурних проектів, які створять значний попит на сталь.\nЯкщо всі ці чинники подіють, вартість руди і сталі на світових ринках почне зростати. А отже, збільшаться і доходи українських ГЗК та меткомбінатів. Зазначимо, що структура виробничих витрат для них залишається сприятливою: так, ціна на газ у доларовому еквіваленті на третину нижча, ніж п’ять років тому.\nТобто, за оптимістичного сценарію металургійна галузь України може в другому півріччі показати невелике зростання. За реалістичного - стабілізуватися на нинішньому рівні.\nВ будь-якому випадку локомотивом економічних успіхів ця галузь стати не може. Але якщо вона не стане фактором сповільнення, це вже добре.\nМашинобудування: пацієнт радше живий\nВ економічній історії України був період, коли машинобудівна галузь демонструвала фантастичну динаміку зростання - до 40%. І виглядало так, що вона ось-ось відбере в металургії звання "галузі номер один".\nВтім, відбувалося це диво у 2007 та на початку 2008 років - напередодні глобальної кризи. Яка і поховала всі надії на швидкий машинобудівний ренесанс в Україні.\nГібридна війна, розв’язана Росією проти України, завдала машинобудуванню навіть важчого удару, ніж світова криза. Причому цей був подвійним.\nПо-перше, близько половини українського експорту машин та обладнання припадало на Росію. Всі ці ринки після весни 2014-го виявилися закритими. По-друге, низка підприємств (наприклад, Луганськтепловоз та "Норд") опинилася на непідконтрольній території.\nТому не може не вражати той факт, що в структурі українського експорту машинобудування не лише зберегло свою частку, але навіть покращило її порівняно з періодом 2011-13 років.\nТак, це зростання незначне - трохи менше піввідсотка за 5 місяців 2016. Але для тих умов, у яких перебуває українська економіка, це дуже оптимістичний сигнал. Який, до речі, підтверджує і статистика по виробництву - приріст на 2,5% у перші п’ять місяців 2016 року.\nЯкі напрямки мають найбільше шансів на прискорення? В першу чергу, це обладнання для продовольчого виробництва та сільськогосподарські машини.\nЯк вже зазначалося, аграрна та продовольча галузі наразі мають найбільший потенціал, і відповідно, генерують попит на відповідне обладнання.\nКрім цього, різко активізувалося виробництво військової техніки та комплектуючих, а також транспортних засобів для армії. Непоганий потенціал у енергетичного машинобудування та авіапрому.\nЗа умов стабільності національної валюти та відсутності загострення на Сході в Україну зростає імовірність приходу в Україну транснаціональних компаній та створення виробничих потужностей. Їхній інтерес зрозумілий - Україна має висококваліфіковану робочу силу, причому коштує вона дешево. А навколо - гігантський ринок Євросоюзу, який поступово відкривається для української продукції.\nПриклади таких компаній - японська "Фуджікура", яка відкрила взимку на Львівщині завод із виробництва автомобільних комплектуючих.\nА от виробництво легкових автомобілів, схоже, стоїть перед повним колапсом. Обвал споживчого кредитування в поєднанні зі зменшенням мит на вживані іномарки гарантовано робить цю галузь нерентабельною.\nВтім, навряд чи за нею варто проливати сльози: нахабне лобіювання неіснуючого "вітчизняного виробника" тривало більш ніж два десятиліття, і збитки від такого лобізму значно перевищували вигоди від збереження робочих місць чи додаткові відсотки у статистиці машинобудування.\nСхоже, що саме стан справ у машинобудуванні є найточнішим діагнозом стану справ у економіці.\nЯкщо ця галузь зростатиме - це означатиме стійку тенденцію до відновлення. Якщо ж восени та за підсумками року ми побачимо спад - то це буде доказом важких системних проблем. І їх, на жаль, неможливо буде компенсувати за рахунок гарантованого зростання сільського господарства або гіпотетичного росту металургії.\nІТ: нова надія\nНаприкінці липня десятки українських ЗМІ з посиланням на Адміністрацію президента поширили сенсаційну новину: ІТ-галузь у 2015 році стала третім найбільшим експортером в Україні.\nНасправді це помилка: комп’ютерна та інформаційна сфера справді займають третє місце, але серед експорту послуг (перші два належать транспорту та телекомунікаціям). З "великою трійкою" експортерів - аграрною галуззю, металургією та машинобудуванням - ІТ конкурувати не може. Що цілком зрозуміло, адже вона забезпечує лише 3% від ВВП.\nАле є й інші показники. Так, Україна вийшла на перше місце в Європі за обсягом послуг з ІТ-аутсорсингу. Вона має найбільшу кількість ІТ-фахівців у регіоні - близько 100 тисяч, і в найближчі чотири роки очікується її подвоєння.\nЕкспортні доходи від продажу за кордон програмної продукції та послуг з її підртимки стрімко зростають - якщо п’ять років тому мова йшла про десятки мільйонів, то в 2015 це вже було 2 мільярди доларів.\nСеред усіх галузей економіки інформаційні технології мають унікальну перевагу: тут з мінімальними стартовими інвестиціями можна забезпечити дуже швидке зростання і високу прибутковість.\nПри цьому ризик втрат мінімальний: якщо ваш умовний "покемон" порвав ринок ігор для смартфонів, ви тріумфатор, а якщо ні - можна забути про нього і почати придумувати щось нове.\nБудемо об’єктивні: навряд чи варто очікувати перетворення України на нову Каліфорнію з її кремнієвою долиною. Але можна сподіватися, що саме ІТ продемонструє найближчим часом найвищу динаміку зростання.\nІ хай за кількісними показниками ІТ не зможе змагатися з тим же сільським господарством чи металургією, але кожний новий стартап, який успішно продав свій програмний продукт або був придбаний потужною західною компанією, - це однозначний індикатор того, що українська економіка виходить за межі традиційних територій і освоює нові прибуткові ландшафти.\nБа більше, це ще й новий соціальний ліфт - все більше школярів хочуть стати програмістами, як колись економістами чи юристами - бо це круто, і можна багато заробляти.\nHасамкінець слід згадати про фундаментальний чинник, роль якого далеко не всі усвідомлюють. Україна нарешті перестала бути економічним васалом східного сусіда - а в цьому стані вона перебувала останні 300 років.\nІ розірвати ці глибинні виробничі та комерційні зв’язки, сформовані протягом віків, у незалежній Україні не наважився ніхто. Та і як наважитися: адже Росія забезпечує понад сорок відсотків українського експорту, прибери їх - і економіка завалиться.\nІ цей - цілком раціональний - страх - створював Україні системні і непереборні проблеми. Від засилля застарілого та неефективного виробництва, яке обслуговувало "радянську спадщину", до прямого економічного шантажу зі сторони Кремля: як не будете слухняними, ми не купимо ваші карамельки.\nУкраїна нагадувала хворого з хронічною хворобою серця: жити з нею важко, але лягати на операцію страшно - а як помреш?\nМожливо, це звучить цинічно, але російська агресія зробила для України те, на що не наважився б жодний український політик. Вона призвела до майже повного розриву економічних зв’язків з Москвою.\nЗрозуміло, що це сталося не від добра. Хворий на серце потрапив під автомобіль, і лікарі в реанімації вирішили оперувати - бо іншого виходу нема. Але після цієї операції з’явилася надія на повне одужання - якої раніше не було в принципі.\nЗараз український експорт до Росії становить 8% і продовжує падати. І це, можливо, найкращий чинник нашого майбутнього економічного зростання.\n09 августа 2016 г., 10:44 Просмотров: 2194


Своєрідність художньої антитези у збірці Маланюка - Шкільні твори\nСвоєрідність художньої антитези у збірці Маланюка\nБорис Ілліч Олійник народився 22 жовтня 1935 року в селі Зачепи-лівка на Полтавщині. Батько поета - Ілля Іванович - працював шахтарем, інструктором райкому та редактором районної газети. Добровольцем пішов на фронт у 1941 і загинув у 1943 році. Перший вірш п’ятикласника Бориса Олійника був надрукований у районній газеті 1948 року, де він і почав працювати з восьмого класу. 1953 року вступив на факультет журналістики Київського університету. Першою книгою майбутнього поета стала документальна повість «За Сіверським Дінцем» (1959). Першу поетичну книжку Б. Олійника «Б’ють у крицю ковалі», яка вийшла 1962 року, помітили й підтримали А. Малишко та П. Тичина.\nПісля закінчення університету він працює в редакціях республіканських газет і журналів («Молодь України», «Дніпро», «Вітчизна»), у видавництвах «Радянський письменник та «Дніпро», згодом - у керівному апараті Спілки письменників України.\nНині Б. Олійник - депутат Верховної Ради України, член ЦК Компартії України. Останні твори Б. Олійника - збірка «Шлях» (1995) та поема «Трубить Трубіж» (1997), у яких автор висловив своє незадоволення сучасним станом речей у державі та суспільстві.\nУ поемі «Крило» Олійник використовує казковий сюжет: маленький хлопчик приносить додому і доглядає птаха з перебитим крилом, який стає йому добрим товаришем і братом, «олюднюється» зовні - має вишиту сорочку, кеди. Видужавши, журавлик щовесни повертається до свого рятівника, вчить його літати, розповідає про свої мандри, про Африку, Ніл і піраміди, схвалює його шлюб.\nКоли хлопчина рятує пораненого птаха, він сам стає крилатим, тобто благородним, щасливим від гарного вчинку, через який розкривається його душа. Між хлопцем і птахом виникає взаємозв’язок: «щовесни прилітатиму, брате, бо крилом я до тебе приріс».\nУ стосунках «олюдненого» птаха і хлопчика-напівптаха головне - духовне спілкування, дружня підтримка й розуміння один одного:\nА потім над селом вони злітали, І зорі їм ховалися під крила, І так обом їм хороше було! Людина живе в гармонії з природою, у ладу з власним сумлінням і тому її земне буття сповнене злагоди і добра. Проте ця ідилія порушується. Загребущий і зажерливий сусід, щоб приховати крадіжку, свідком якої мимоволі став довірливий птах, убиває журавля ціпком. І з його смертю юнак втрачає здатність літати, він раптово старіє.\nСтрашна, неприродна картина старіння: «Одна по одній зморшки проступали, кришилися зуби, западали щоки». Але ще жахливіше духовне спустошення героя від втрати морального осердя, високих життєвих ідеалів.\nСусід-злочинець порушив нормальний плин життя, тому все живе відштовхує його від себе. Кара злочинця - не в муках сумління, бо у таких людей його просто немає, а у вічному страху за себе, за свою персону, яка злочинними діями поставила себе поза законами людського існування.\nТреба берегти «небо» - каже Олійник - людина мусить жити високими помислами, і хоч немає кари за вбивство людської мрії, душі,- це найстрашніший злочин.\nСвого часу Марина Цвєтаєва поділила поетів на визначних, великих і високих. Останні в її класифікації посідали особливе місце. Вони існували в четвертому вимірі, де дійсність не має фальші, а в житті і творчості важить одне - воля, характер, найглибша природа людського «я».\nЗбірка «Стилет і стилос» була видана у 1925 році. Молодий поет повен пошуків свого шляху у літературі. Що стане визначальним у його творчості - краса чи служіння суспільним інтересам? Назва цієї збірки символічна: сти-лос - це паличка для писання на вощаній дощечці, стилет - невеликий кинджал із тонким тригранним лезом. Та в назві збірки ці сімволи не протиставляються один одному, а стоять поряд, бо для поета вони поки що рівновеликі:\nПоруч стоять два вірші: «І час настав…» та «Як перший пелюсток». Один із них - зразок освідчення, інший - відгук закоханого серця на дівочий лист:\nКоливаєтсья стан. Заворожує в казку півона. Моя пристрасть джигітом рвонулась слідами газелі! … О, сі рухи пекучі - п’янкіш від вогню і вина… Хочеш душу в калим? - ти її вже навік отруїла.\nАле Євген Маланюк не може говорити тільки про кохання. Для нього особистим є все, що відбувається навкруги. Він схожий на дволикого Януса і свідомий цього «романтичного янусового роздвоєння». Поет вбачає своє покликання в тому, щоб самовіддано служити «смолоскипом Тобі Одній» - Україні й тільки їй, стати задля цього, якщо буде потреба, «кривавих шляхів апостолом». Він рішуче відкидає «жар ліричних малярій», поезію, яка мляво «дзюркоче про добро і зло», відчуває себе не «трубадуром, а вічним яничаром». Степова Еллада - Україна - стала для поета далекою, між ними «простіргураганом», але його серце болить, а душа рветься на батьківщину. Поет мріє «хоч дихнуть, хоч узріть тебе де б…» Але Україна для нього - це:\nНа пісках емігрантських Сахар - Ти, красо землі несказанна, Нам немудрим - даремний дар!\nСвоєрідність художньої антитези у збірці Маланюка:\n« Шістдесяті роки були дивною епохою (І. Драч)\n«Розтоптані Пелюстки» Євгена Маланюка »


Huawei опублікувала результати діяльності за 1 половину 2021 Huawei опублікувала результати діяльності за 1 половину 2021\nRoot NationНовиниНовини ITHuawei опублікувала результати діяльності за першу половину 2021\nHuawei опублікувала результати діяльності за першу половину 2021\nСьогодні компанія Huawei опублікувала результати діяльності за половину 2021 року. Загальні показники відповідають прогнозам. У першій половині року виторг Huawei склав $49,6 млрд, а чистий прибуток досяг 9,8%.\nВиторг від напряму з виробництва обладнання для операторів мобільного зв’язку склала $21,2 млрд. Виторг від напряму з роботи з підприємствами: $6,64 млрд. Виторг від напряму з виробництва споживчої електроніки: $21 млрд. Зверніть увагу! Наведені тут фінансові дані є неаудійованими показниками, складеними відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності.\nКомплексний портфель продуктів, рішень і послуг виробника конкурентоспроможним і безпечним. Завдяки відкритій співпраці з партнерами з екосистем ми створюємо довгострокову цінність для наших клієнтів, прагнемо розширювати можливості людей, збагачувати особисте життя і сприяємо впровадженню інновацій в організаціях усіх форм і розмірів. Компанія Huawei заснована в 1987 році. Це приватна компанія, яка повністю належить її співробітникам.\n«Ми визначили свої стратегічні цілі на найближчі п’ять років. — заявив Ерік Сюй, ротаційний голова Huawei. — Наша мета — вижити, забезпечуючи стабільний розвиток. Для її досягнення ми здійснюватимемо кроки, направлені на те, щоб приносити своїм клієнтам і партнерам практичну користь. Попри зменшення виторгу, отриманого від нашого напряму з виробництва споживчої електроніки, спричинене зовнішніми факторами, ми впевнені, що і його, і напрям з роботи з підприємствами очікує подальше упевнене зростання».


Новости библиотеки - Марковская центральная библиотека\nМарковская центральная библиотека\n18.11.2015 Міжнародний день толерантності\nПроблема розвитку духовності, толерантного ставлення людини до свого оточення дуже актуальна в наш час. Саме тому у читальній залі Марківської центральної бібліотеки відбувся масовий захід під назвою «Толерантність - це мистецтво жити разом». Нашими гостями цього разу були учні Марківського аграрного ліцею. Під час заходу діти познайомилися з поняттям «толерантність». Чи завжди потрібно...\n25.11.2013 Засідання клубу квітникарів "Орхідея"\nВ Марківській центральній бібліотеці 24 листопада пройшло чергове засідання клубу квітникарів "Орхідея". Тема засідання "Рослини в нашому житті". Присутні разом з бібліотекарем Озерною Галиною здійснили віртуальну подорож "Світ кімнатних рослин", помилувалися розмаїттям сенполій, дізнавалися про методи розмноження та догляд за цими рослинами. Член клубу Петрікова Любов розповіла про лікарські рослини, зокрема про материнку...\n12.12.2011 Теперь у нашей библиотеки есть свой сайт!


У кабіні літака. Частина перша.\nЗаглянувши в пілотську кабіну великого сучасного літака, ми побачимо безліч всіляких приладів. Це вірні помічники водія крилатої машини. Вони дають можливість керувати складним механізмом літака при зльоті, в повітрі, під час посадки, допомагають контролювати поведінку машини і служать для орієнтування в польоті.\nБув час, коли літаки літали тільки вдень і притому в гарну погоду, а їх маршрути простягалися недалеко. Щоб не заблукати в повітрі, пілоти намагалися водити свої машини вздовж залізниць і шосейних доріг і великих річок. Тепер літаки впевнено літають в якому завгодно напрямку, в усі пори року, в будь-який час доби і покривають тисячі кілометрів без посадки.\nОЧІ І ВУХА ЛІТАКА\nПодібно до того, як роблять це мореплавці, штурман повітряного корабля протягом усього польоту веде числення шляху. Він враховує курс проходження, швидкість і час польоту на всіх ділянках маршруту і за цими даними крок за кроком відзначає пройдену відстань і положення літака на карті. Виходить лінія фактичного шляху літака.\nЗорове орієнтування – найбільш простий і надійний спосіб літаководіння. Він дуже зручний, коли наземні предмети добре видно з літака. Але ж це буває не завжди. Якщо літак летить на великій висоті, вони мало помітні. Їх стає як би менше, і в таких умовах орієнтуватися по наземних предметах важко. А при польоті вночі або над хмарами земля прихована від очей льотчика і штурмана. У цьому випадку доводиться орієнтуватись тільки по приладах.\nОсобливо велику допомогу екіпажу надає радіо. Це – вуха та очі сучасного літака. На борту є радіостанція, призначена спеціально для зв’язку. Льотчик користується нею для переговорів. Вона дає можливість літаку «слухати» землю. Для орієнтування ж служать інші установки, наприклад радіокомпас. А останнім часом для цієї мети став застосовуватись так званий панорамний радіолокатор. Він дозволяє екіпажу «бачити» землю в будь-яких, навіть самих несприятливих, умовах польоту. Штурман як і раніше може контролювати свій політ, але вже не по самим орієнтирам, а по їх світловим відмітками на радіолокаційному екрані.\nЗвичайно, обслуговувати панорамний радіолокатор в роботі не набагато складніше, ніж користуватись іншими приладами, встановленими на літаку. Набагато важче навчитись правильно розпізнавати, що ж зображено електронним променем на невеликій поверхні екрану. Адже радіолокаційне зображення дуже умовне. Воно нагадує рентгенівський знімок. І якщо непосвяченому такий знімок здається незрозумілим, то лікар розбирається в ньому порівняно легко. Так само безпомилково повинен вміти читати радіолокаційне зображення штурман літака.\nДосвідчений штурман, якому доводилось вже літати по даному маршруту, завжди зможе виявити набагато більше об’єктів, що представляють інтерес для літаководіння. Він орієнтується по зображенню на екрані майже з таким же успіхом, як якщо б бачив землю своїми очима.\nОднак справа не тільки в досвідченості штурмана. Не менш важлива і розбірливість радіолокаційного зображення, його чіткість. А це вже визначається якістю самої станції. Головну роль тут грає роздільна здатність радіолокатора: його здатність сприймати роздільно об’єкти, розташовані близько один від іншого.\nЩоб зобразити на малюнку подробиці, художникові потрібно гостро заточений олівець. У радіолокації ж справа зводиться до гостроти пучка радіохвиль. Багато що залежить від того, яку антену має радіостанція літака і на якій хвилі ведеться робота. Чим більше антена, тим вище роздільна здатність радіолокатора, тим більш гострим «радіозором» він володіє. Але місця на літаку дуже мало, і там не можна ставити великих антен. Роздільну здатність доводиться підвищувати за рахунок зменшення довжини радіохвиль. В даний час літакові радіолокатори в основному використовують хвилі довжиною від 10 до 1,25 сантиметра.\nЕлектронне зображення являє собою спрощену карту місцевості. Карта ця – ніби жива, вона весь час змінюється. Її невтомно заново і заново викреслює тонкий промінь електронів на екрані електроннопроменевої трубки. Антена радіолокатора дозволяє «бачити» все навколо літака.\nМісцевість, що розстеляється під літаком зображається у вигляді мозаїки світлих і темних цяток, які повторюють в мініатюрі розміщення наземних об’єктів. Найбільш виразно відзначаються на екрані лінії, що розділяють суходіл і воду. Вода зображується темними плямами, а суша – світлими. За світлою лінією визначається форма водойми.\nРічки виглядають на екрані радіолокатора темними звивистими лініями. Характерні вигини їх добре помітні і служать хорошими орієнтирами. Літак може виявитися і над промисловою зоною. Тоді на екрані з’являться яскраві плями, що повторюють конфігурацію міст і фабрично-заводських масивів.\nОсь на екрані простяглася довга світла і притому мало викривлена лінія. Це – залізниця. Якщо вона прокладена на високому насипу і, крім того, електрифікована, то зображення буде дуже виразним. Яскраві смужки, що перетинають чорні стрічечки річок, – залізничні мости. Темні лінії, що з’єднують міста, – це широкі автомагістралі.\nПри польоті над морем водій повітряного корабля бачить на екрані темну поверхню з яскравими плямами островів. Якщо внизу пливуть кораблі, вони будуть відзначені маленькими світлими цятками.\nРадіолокатор не дає такого докладного малюнка земної поверхні, який може побачити око, зате він розширює радіус огляду, і для орієнтування можна користуватися об’єктами, що знаходяться на значній відстані.\nУ цьому випадку штурман діє подібно астроному, який роздивляється зоряне небо. Помітивши порядок розміщення окремих зірок, астроном безпомилково визначає те чи інше сузір’я, в яке вони входять. Штурман ж за взаємним положенням, скажімо, окремих яскравих плям, що зображують міста, може визначити район, над яким він в даний момент пролітає.\nАле як бути, якщо літак летить над одноманітною голою пустелею або над степом, над нескінченними масивами тайги або над неживою, крижаний тундрою? У такому випадку водій повітряного корабля вдається до допомоги наземних пеленгаторів або літакового радіокомпаса. Орієнтирами стають невидимі і, найчастіше, дуже віддалені радіостанції.\nПанорамний радіолокатор теж можна використовувати при польоті над такою місцевістю. Але для цього треба заздалегідь, в певних пунктах, встановити невеликі радіомаяки-відповідачі. За запитом з літака вони будуть посилати відповідні сигнали і на екрані виникне світла відмітка того чи іншого маяка.\nАвтор: Ф. Чеснов.\nP. S. О чем еще говорят британские ученые: о том, что во многие современные самолеты в последнее время стали устанавливать бытовые увлажнители воздуха, позволяющие сделать воздух внутри самолета максимально полезным для человеческого организма.


Бондар - про Ракицького: Це легенда донецького Шахтаря, ніхто це не приховує - Чемпіонат України\nБондар – про Ракицького: Це легенда донецького Шахтаря, ніхто це не приховує\nЯрослав приєднався до Гірників після розірвання контракту з Зенітом\n13 квітня 2022, 15:18\nЗахисник Шахтаря Валерій Бондар висловився з приводу Ярослава Ракицького, який приєднався до команди і буде разом з Гірниками грати в благодійних матчах.\n“Це легенда донецького Шахтаря, ніхто це не приховує. Приємно, що такий гравець приєднався до нас на найближчий матч, тренування. Думаю, що можна буде взяти багато чого корисного від нього. Він був моїм кумиром дитинства, коли я був маленькою дитиною і ходив на Донбас Арену. Пам’ятаю, що у нас був один розмір ноги з Ярославом, він мені давав бутси”, – розповів Бондар.\n“Його основна мета, як і наша – допомагати нашій країні благодійними матчами, які будуть проводитися, а всі зібрані гроші ми будемо передавати тим людям, які цього потребують. Ярослав не залишається осторонь і приїхав допомагати команді і країні”.\nУ січні 2019 року Ракицький перейшов у Зеніт. У березні 2022 року захисник покинув пітерський клуб. Ярослав підтримував форму разом з Металістом, зігравши за харківську команду в декількох спарингах.\nМинулого тижня Шахтар зіграв з Олімпіакосом (0:1) в рамках Shakhtar Global Tour for Peace. Чистий дохід від благодійного матчу склав 3,2 мільйона гривень.\nНаступний товариський матч команда Роберто Де Дзербі проведе проти Лехії 14 квітня. Також Гірники планують зустрітися з Фенербахче (19 квітня) і Хайдуком (1 травня).\nТеги: Чемпіонат України Шахтер Валерий Бондарь Ярослав Ракицкий


Нормандський формат - тематика зустрічі » Слово і Діло\nЗустріч голів МЗС країн Нормандського формату відбудеться в другій половині дня в четвер, 30 квітня, на ній обговорять підсумки саміту в Парижі та боротьбу з пандемією.\nПро це повідомив офіційний представник МЗС ФРН Райнер Бройль в інтерв'ю Інтерфакс-Україна. «Завтра у другій половині дня відбудеться вже оголошена міністром Маасом (голова МЗС ФРН Хайко Маас - ред.) зустріч міністрів країн Нормандського формату у вигляді відеоконференції. У зустрічі крім голів МЗС Франції, Росії та України візьме участь спецпосланець ОБСЄ посол Хайді Грау», - сказав Бройль.\nНормандський формат онлайн: чого чекати від переговорів глав МЗСГлави МЗС країн «Нормандської четвірки» зберуться у форматі відеоконференції, але реальні рішення залежатимуть тільки від Кремля. 23 квітня 2020, 15:35\nЗа його словами, «перш за все мова піде про послідовну реалізацію підсумків зустрічі в Парижі в рамках Тристоронньої контактної групи», а також і про ситуацію з пандемією коронавірусу, від якої страждає в тому числі й схід України. У кінці зустрічі заплановано заяву Мааса для журналістів.\nРаніше в Німеччині назвали час відеоконференції голів МЗС в Нормандському форматі.\nТакож нагадаємо, голова МЗС України Дмитро Кулеба назвав основною метою відеоконференції в Нормандському форматі - оцінити виконання рішень паризького саміту.\nУ МЗС анонсували відеозустріч міністрів у Нормандському форматі 23 квітня 2020, 00:22


Сучасний ринок дверей представлений величезною кількістю моделей. Але як, при такому розмаїтті вибрати підходящий варіант – питання складне. Потрібно розібратися з усіма характеристиками моделей і порадами фахівців з установки дверного полотна.\nІснує величезна різниця при покупці дверей для квартири і для приватного будинку. Щоб вибрати вхідні двері для заміського будинку, потрібно врахувати, що вони будуть піддаватися впливу перепадів температур, вологості і сонячних променів.\nВідразу визначимо головні характеристики, які повинні бути в якісній вхідних дверей:\nНадійність. Двері повинні надійно захищати від будь-яких зазіхань, маючи міцну конструкцію і хороший замок.\nОгляд. Наявність оглядового віконця, вічка або відео вічка.\nІзоляція. Надійна ізоляція не пропустить сторонні запахи, вологу і шум, а теплоізоляція важлива для перепадів температури влітку і взимку.\nЯкий зробити вибір – металеві двері або дерев’яна:\nметалева. Останнім часом споживачі роблять вибір на користь металевих дверей. Це більш надійний варіант. Потрібно звернути увагу на товщину листа (від 1,5 до 4 см) і цілісність без зварювальних швів;\nдерев’яна. Двері і коробка виготовляються з твердих порід деревини, і оброблені спеціальними антикорозійним складами. Такі двері служить скоріше як естетичний елемент в інтер’єрі.\nДверна коробка і фурнітура\nДуже важливим моментом вибору вхідних дверей служить дверна коробка. Міцна коробка, зварена із сталевих листів, якісні петлі, сучасні замки і надійне кріплення до стіни підвищують рівень захисту.\nДизайн вхідних дверей – дуже важливий аспект. Для зовнішньої і внутрішньої обробки використовуються різні сучасні матеріали, покриті плівкою або шпоною. Вхідні двері оформляється в класичному і сучасному стилі. Все залежить від смаку покупця і загального дизайну передпокою.\nКупуючи вхідні двері потрібно приділити особливу увагу на гарантії фірми-виробника і продавця. Якісне обслуговування та встановлення грають важливу роль при виборі вироби.\nВибравши вхідні двері для заміського будинку або квартири, визначившись з матеріалами і зовнішніми показниками, потрібно врахувати, що ціна якісно виконаного вироби не може бути низькою. Пропоновані торгівлею варіанти можна побачити в цьому ролику:\nЯк вибрати вхідні двері Ссылка на основную публикацию\nГеодезичні вимірювання дозволяють значно спростити безліч операцій, а таже ...


Як повідомляє Укрінформ, про це заявила начальник відділу охорони здоров’я Слов’янської міської ради Олена Джим, повідомляє сайт міськради.\n«Троє інфікованих на одному підприємстві вже вважаються спалахом. Але це в жодному разі не означає, що усі без винятку працівники повинні будуть знаходитися на самоізоляції, а підприємство закриють», - сказала Джим.\nВона додала, що своєчасно прийняті та проведені заходи дозволяють запобігти розповсюдженню хвороби.\nЧитайте також: На Тернопільщині - спалах COVID-19 на підприємстві, яке виробляє кабелі для Volkswagen\nЗазначається, що виявлення трьох хворих на одному із підприємств станом на 14 серпня стало приводом для проведення засідання міської комісії з техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій. На ній був прийнятий план заходів з локалізації інфекції та виявлення контактних осіб.\nУ Донецькій області з дня оголошення карантину зареєстрували 1049 випадків коронавірусної хвороби, з них 14 летальних, 865 людей одужали.\nДонеччина Слов'янськ Коронавірус


Гурт "Мертвий півень" влаштував концерт на замовлення (РЕПОРТАЖ) — 5 канал\n"Мертвий півень" пішов назустріч народу і влаштував вибори. Протягом двох місяців прихильники гурту голосували за свої улюблені пісні. Тринадцять композицій, що набрали найбільше народних голосів, "Півні" заспівали і записали живий альбом - виключно з глядацьких симпатій.\nМісько Барбара, соліст гурту: "З одного боку, я дуже зворушений, а з другого боку -здивований. Бо це якийсь дивовижний мікс виходить речей, які вибрали наші шанувальники - від найстаріших до найновіших, і це буде дивна дуже збірка. А власне, цікаво, як це все буде звучати разом".\nХітів у них - хоч греблю гати - кажуть прихильники. Тому й з`явилася ідея влаштувати такий собі народний хіт-парад. Ця музика - для всіх часів та народів - їх слухають і підлітки, які люблять виділятися з натовпу, і зрілі естети, і просто інтелігенти.\nЛюди: "Я люблю цей гурт просто за те, що він є, адже ці люди творять таку круту музику."\nЛюди: "За тексти, за наявність сенсу, за те, що там немає "туц-туц-унс-унс"".\nЛюди: "Вони є патріоти України, вони є мого віку, ну а потім мені ше подобається сам Рома Чайка."\nЛюди: "Я виростав разом з "Мертвим півнем", вони мої земляки, і я не можу їх не любити, бо це моє місце, це моє життя."\nМузиканти зізнаються - на такий ретроспективний концерт мають право саме довгожителі української сцени. "Півні" вперше заспівали ще в 1990 році. Сьогодні вже мають десять альбомів і більше ста пісень. Більшість з них - мелодійний рок на слова українських поетів - від Тараса Шевченка до Юрка Андруховича та Сергія Жадана. А переможець народного голосування - пісня "Ми помрем не в Парижі". Для її виконання запросили Кашу Сальцову, відому зараз солістку гурту "Крихітка Цахес". На думку співачки - музика "Мертвого півня" - це наша жива історія.\nКаша Сальцова, солістка гурту "Крихітка Цахес": "Це те, що увійде в історію. Вісімдесяті - це Львів, це "Мертвий півень", це найкраща поезія Андрухочича, Неборака та бубабістів. Це живий приклад того, що музика може відноситися до культури".\nПрезентувати альбом, обраний народом, будуть у рідному для "Півнів" Львові - на традиційній травневій забаві, присвяченій гурту, що так і називається "пробудження Мертвого Півня". Окрім цього альбому, представлять ще один - пісні на старі вірші Юрія Андруховича із циклу "Кримінальні сонети".


Навчальний рік у школах Красноградщини фінішує четвертого червня – Krasnograd.news\nНа головну / НОВИНИ / Навчальний рік у школах Красноградщини фінішує четвертого червня\nadmin 12.05.2021\tНОВИНИ, Район, СУСПІЛЬСТВО, ТЕРИТОРІАЛЬНІ ГРОМАДИ Залишити коментар 757 Показати\nЗа словами начальника відділу освіти Красноградської міської ради Антоніни Турової, проведення останніх дзвоників планується на п’яте червня. Адже четвертого червня випускники складатимуть зовнішнє незалежне оцінювання з історії України. Відтак будуть задіяні навчальні заклади, які є пунктами проведення ЗНО, педагоги та учні.\nЯк розповіла керівник відділу освіти Наталинської сільської ради Оксана Руденко, формат проведення останніх дзвоників залежатиме від епідемічної ситуації з поширенням коронавірусу. Вони відбуватимуться згідно з вимогами карантинних обмежень. Наразі на Красноградщині діє “жовтний” рівень епідеміологічної небезпеки.\nЩодо оздоровчої компанії для школярів, то вона залишається під питанням. Карантин в Україні подовжили до 30 червня. Напевно, пришкільні табори відпочинку, як і торік, нинішнього року не організовуватимуть.\nОднак, зовнішнє незалежне оцінювання відбудеться у визначені терміни. Нагадаємо, основна сесія ЗНО стартує 21 травня і триватиме до 15 червня включно.\nТегиКрасноградщина навчальний рік останні дзвоники\nПопередній Красноградців запрошують на футбол\nНаступний Читайте в номері “Вістей Красноградщини” за 14 травня


Острів Кекова Kekova. Затонуле місто Доліхісте Dolkisthe. Антична Simena (Kaleköy) | Україна Інкогніта\nЗакордон » Туреччина » Кекова\nУ Турції швидко можуть наскучити усі ці шматки фризів, мармурові колони та інші шматки лего колишніх цивілізацій. Проте затонуле місто Доліхісте ви запам’ятаєте. Хоча ні. З такою назвою будуть проблеми. Відкладіть на поличку пам’яті острів Кекова Kekova. Якщо ви ще не звикли до електронних карт Google, то я вас розчарую – на паперовій карті Туреччини Кекова не знайти. Один з найбільш відвідуваних туристами островів Туреччини просто крихітний - всього чотири з половиною квадратні кілометри.\nНа острові немає населення з 1850 року, окрім чорних кіз. До речі, Кекова з лувійських мови (саме нею говорили у древній Трої) звучить як Кавакува - батьківщина кози. Зараз доступу туди також немає - це заповідник. Тому найкращий спосіб побачити всі секрети острова – це екскурсія яхтою, катером чи іншою плаваючою посудиною.


Кого обирати на керівну посаду\nНайбільш відповідальним і вирішальним є вибір претендента на керівну посаду. Соціоніка однозначно попереджає: для успішної діяльності організації на керівній посаді повинна бути тільки та особа, яка має ознаку екстравертності.\nЕкстраверти на керівній посаді\nЛюдям, які мають ознаку екстравертності, природно бути ведучими, керівниками, директорами. Чим би такий керівник не займався, завжди буде працювати на прогрес, не рахуючись із затраченими силами і часом.\nВідчувають відповідальність за себе, за свої слова, за людей, з якими працюють і за справу, якій відданні, при чому роблять це із задоволенням. Всюди беруть на себе відповідальність, бо поняття “обов’язок” асоціюється з поняттям “покарання”. Першими беруться за справу, беруть на себе відповідальність за її виконання, за тих, хто її виконує, особливо в критичних ситуаціях. В екстремальних умовах стають активнішими, впевненішими. Своїм пожвавленням й прикладом захоплюють інших, активізують колектив, завдяки своїм творчим здібностям спонукають людей до роботи. Вважають, що краще підбадьорити й надихнути підлеглих, переконати їх в необхідності виконання завдання, а не контролювати кожен крок. Хороші організатори - можуть робити справу руками своїх підлеглих, але при цьому вони відчуватимуть себе на своєму місці й знатимуть, що від їх зусиль залежить успіх. Завжди будуть приймати людину такою, якою вона є і не підлаштовуватимуть її під себе. Цінують індивідуальність і особистість кожного. Ініціативні, шукають людей з організаторськими здібностями й об’єктивним баченням світу, щоб впровадити свої ідеї в життя. Максимально реалізують власні можливості і не перешкоджають іншим проявити свої. Дають кожному можливість реалізувати себе.\nВнутрішньо протестують, коли знаходяться в позиції підвладного і не приймають її.\nВпевнені у своїх діях, вірно, об’єктивно оцінюють реальність навколишнього світу. Якщо працівник не справляється із завданням, без вагань звільняють з посади. Керуючи, вміло застосовують адміністративний тиск. Не замикають коло інтересів на собі. Прагнуть прогресивних дій, хочуть бути творцями власних починань, шукають у своїй роботі найкращі методи і технології щоб уникнути застою.\nВнутрішній конфлікт, колективні негаразди виносять назовні для обговорення. Не соромляться бурхливих емоцій, різких слів, які можуть бути інколи і несправедливими, але в результаті приносять користь загальній справі. Таким чином вирішується конфлікт і виникають передумови для якісного переходу на новий етап розвитку. Внутрішній стан постійно буде в протидії, якщо хтось буде суперечити ідеям, справам, діям, це навіть може викликати агресію.\nПрироджені лідери, тому лише на посаді керівника зможуть повністю себе реалізувати, при цьому потрібно, щоб ніхто не заважав. В іншому випадку повинна бути домовленість про межі незалежності щодо реалізації своєї творчості.\nІнтроверти на керівній посаді\nВідіграють не останню роль в колективі, але не висуваються і не висувають інших на керівні посади, займають позицію “золотої середини”. Не прагнуть до лідерства, поки не запросять, або не згадають, що потрібні, самі не відчувають такої потреби і не нагадуватимуть про себе. Не вирізняються ні як передовики, ні як відстаючі, не люблять відповідальності і конкуренції, якщо ж ініціативні - то лише на своїй території і серед своїх. Саме слово “відповідальність” приводить в жах, сприймається як тягар. Коли уявляють собі, що треба буде відповідати особисто за когось або за що-небудь, починають внутрішньо панікувати. Тому спокійніше себе почувають, виконуючи обов’язки, роблячи це не напружуючись, за інструкціями, що надходять згори. Таким чином мають свої конкретні зобов’язання і за них звітують.\nЗайвих зусиль над собою не роблять, не примушують себе, оскільки знають - це дає позитивний результат не завжди, відходять на задній план. Почувають себе спокійніше там, де можуть комусь допомогти, залишаючись при цьому в тіні, бо по природі своїй замкнені. Постійно не впевнені в своїх діях, не можуть самостійно приймати рішення, бо не оцінюють реально та об’єктивно навколишній світ.\nНа керівній посаді приховують свою вроджену доброту, можуть поводитись демонстративно різко, стають безкомпромісними, щоб показати не властивий їм характер. Від цього самі ж і страждають. Якщо ж потрапляють на керівну посаду, підпорядковують всіх собі. Якщо в колективі не погоджуються з міркуваннями керівника про робочі стосунки і відкрито обговорюють недоліки у справах - стає нестриманим.\nПосаду керівника приймуть за умов, якщо висунуть, запросять. Не в силах відмовитись, звикають і не можуть залишити цю роботу, думаючи, що помітили, оцінили. Згодившись, покладуть край своєму спокійному життю і весь тягар відповідальності покладуть на свої плечі, що призведе до кардинальних змін, до ламання психіки, до внутрішньої дезорганізації. Втрачаються комфортні відносини в колективі, відбувається розподіл на “своїх” і “не своїх”. “Свої” - це ті, які добре підлаштовуються, а на думці можуть мати зовсім інше.\nКрім того, намагаються, щоб підпорядкована їм організація нічим не виділялась. Можуть самі себе звеличувати, а іншим не дають можливості відзначатись. Тим, хто відзначаються, створюють неблагоприємні для роботи і творчості умови. На керівній посаді гальмують процес впровадження перспективних, прогресивних починань та перетворень, бо оцінюють обставини, події, ситуації, людей з позиції свого бачення, згідно із своїм внутрішнім сприйняттям навколишнього середовища. І як результат - життєві задачі не вирішуються, а проблем стає все більше й більше.\nБажано, щоб люди, які мають ознаку інтровертності, не займали керівної посади, тому що не вирізняються відповідальністю, активністю, ініціативністю у виробничій діяльності і при керівництві гублять вміння коректно спілкуватися з людьми.\nТак як кожна людина найкращим чином може реалізувати себе лише за сильними сторонами, потрібно знати власні природжені якості і вибирати саме ту справу та посаду, де можна найповніше реалізувати свої можливості, щоб принести найбільшу користь собі й людям.


3D кристаллы › Без рубрики › Брелки з фотографією\nБрелок з фото – найкращий подарунок для тих, хто цінує стиль і оригінальність. Замовляючи цей аксесуар у компанії Crystallica, ви отримуєте ексклюзивний неповторний подарунок для подруги, чоловіка, дочки, сина, колеги і т. д. Брелки з фотографією дарують на особисті свята і навіть без приводу, щоб порадувати дорогій людині.\nЯкщо ви хочете справити сильне враження на одержувача, замовте брелок з фото у Crystallica. Адже побачити власне фото на подарунку – це несподівано і приємно абсолютно кожному! Виготовлення брелків з фото можливо після того, як ви надішлете обраний знімок на нашу пошту. Звичайно ж, його масштаби повинні співвідноситися з вибраними розмірами аксесуара.


Ех, відпочинемо! Як поєднуються Крим, травневі свята та коронавірус. - Крим.Реаліі\n09:30 , 4 травня 2021\nЕх, відпочинемо! Як поєднуються Крим, травневі свята та коронавірус.\nЗа останніми повідомленнями, влада Криму прогнозує, що готелі та санаторії республіки в травневі свята будуть загалом завантажені. Про це 28 квітня на своїй сторінці в Facebook написав російський віцепрем'єр Криму Юрій Гоцанюк . «У майбутні вихідні дні завантаження об'єктів санаторно-курортного комплексу прогнозується в обсязі 80%», ‒ написав він.\n«Шановний Сергію Валерійовичу, у Криму хтось відстежує зростання цін на продукти чи ні? У нас у Джанкої ціни незрозуміло як ростуть вгору. У телевізорі президент сказав, що ціни на цукор та олію не підвищуватимуться, але в нас у місті вчора цукор був за середньою ціною у 52-60 рублів за кілограм, а олія ‒ 150-156 рублів за літр, і щодня підвищують на 5-10 рублів», ‒ написала пост у спільноті користувачка соціальної мережі Світлана Скрипник .\nЖителі Криму в коментарях підтримали авторку, поділившись своїми спостереженнями. «По-моєму, ніхто не контролює зростання цін, вчора у нас зайшла в Алушті в універсам ‒ яйця майже 100 рублів», ‒ написала кримчанка Наталія Іванова .\nЗ початку травня в Криму буде закритий доступ у ліси через високу ймовірність пожеж. Про це розповів заступник начальника управління наглядової діяльності та профілактичної роботи управління МНС Росії у Криму Олександр Козинець .\nЗагородили, обікрали й заткнули рота 100 років без примирення: Крим і революція. Кривава зима. Перша битва за півострів Держсекретар Блінкен у Києві: чи підтримають США «Кримську платформу» та які санкції готують для Росії. Різке зростання цін на продукти в Криму помітне з кінця 2020 року ‒ активісти. Блінкен: Росія не має почуватися безкарною


Коронавірус 2020 - Що з відпочинком в Єгипті 2020 - Главред\nВ Єгипті дозволили відкрити готелі для туристів: кому пощастить\n4 травня 2020, 08:10\nВідпочинок в Єгипті 2020 все ж таки відбудеться, проте не для всіх.\nСтало відомо, що буде з відпочинком в Єгипті 2020 / Фото pixabay.com\nПандемія китайського коронавірусу кардинально змінила плани жителів усього світу на курортний сезон 2020. Зокрема, замість того, щоби ніжитися на сонці, людям доводиться сидіти в чотирьох стінах на карантині. Що стосується українців, то їм довелося скасувати заплановані поїздки в Єгипет, який є топ-напрямком серед наших співвітчизників.\nОднак, декому все ж таки пощастить - уряд Єгипту дозволив відкрити готелі для внутрішніх туристів. Влада Єгипту ухвалила таке рішення через збитки, що їх понесла через пандемію туристична галузь країни. Зазначимо, що країна втрачає близько 1 мільярда доларів на місяць, передає Reuters.\nГотелям в Єгипті дозволили працювати не більше ніж 25% відпочиваючих, яких вони можуть прийняти – ці обмеження діятимуть до кінця травня. З червня їм дозволять працювати не більш ніж для 50% туристів.\nГотелі повинні будуть вжити низку протиепідемічних заходів для захисту своїх клієнтів. Зокрема:\nу готелі має бути клініка з лікарем;\nвідпочиваючим будуть регулярно перевіряти температуру;\nмає бути встановлено дезінфікуюче обладнання;\nпрацівники готелів повинні будуть проходити експрес-тест при вході на територію установи;\nдіятиме заборона на проведення масових заходів на курортах;\nу готелях введуть звичайне меню і заборонять відкриті зони з їжею.\nНагадаємо, з 28 квітня в Єгипті запроваджено надзвичайний стан через коронавірус.\nЯк відомо, Єгипет є найпопулярнішим туристичним напрямком серед українців. Зокрема, в 2019 році українці найчастіше бронювали тури саме в Єгипет. Як повідомляє сервіс misto.travel, відпочинок у Єгипті минулого року обрали 48,26% українських туристів.\nтуристы коронавірус курортний сезон новини Єгипту коронавірус новини\nЗараз ви переглядаєте новину «В Єгипті дозволили відкрити готелі для туристів: кому пощастить». Інші новини коронавіруса читайте в розділі «Коронавірус». Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter. Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter


У Львові «Оркестр Че» розповів про «Передчуття нульового року» - ZAXID.NET\nУ Львові «Оркестр Че» розповів про «Передчуття нульового року»\n20 лютого у Львові відбувся концерт харківського гурту «Оркестр Че» - «Передчуття нульового року». Концерт тривав близько двох годин. Хлопці розділили виступ на дві частини. У першій презентували пісні з нового альбому, власне почали концерт із «Музики Вівальді», а у другій частині можна було почути відомі із попередніх альбомів та виступів пісні.\nНагадаємо, вперше «Оркестр Че» завітав до Львова у 2008 році. Відтоді приблизно раз на рік вони відвідують місто Лева, щоб поділитися з шанувальниками своєї творчості новими піснями.\nПро свій новий альбом «Передчуття нульового року» («Предчувствие нулевого года»), який попередньо хлопці хотіли назвати «Лeвый глaз кaк зaбинтoвaннoe зepкaлo», вони розповідають двома реченнями: «Цe - пoдopoж в Нeвepлeнд, міcцe, якoгo нeмaє і нe бyдe ні нa oдній кapті. Міcцe, дe мyзикa Вівaльді – цe тaкий жe живий та існуючий пepcoнaж, як Пітep Пeн aбo Бeн Лaдeн, дe Тoм Йopк зycтpічaєтьcя з Мoppіcoном, a Xapoн з Нoєм».\nНові пісні гурту львів’яни приймали з цікавістю, водночас дилячись шоу, що створював Михайло Кабанов на сцені. Частину пісень, які увійшли до нового альбому, львів’яни могли чути під час «квартирного» виступу «оркестрівців» минулого року.\nЗа словами соліста гурту Олега Каданова, над третім студійним альбомом вони працювали близько року, і тепер їхню працю у межах підтримки альбому почують у різних містах України та Росії.