Розділ V. §2. Стара Україна. Мирослав Попович. Нарис історії культури України\n[Попович М. В. Нарис історії культури України. — К., 1998. — С. 228-246.]\n§2. СТАРА УКРАЇНА: СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ РЕАЛІЇ ТА КУЛЬТУРА ПОВСЯКДЕННОГО ЖИТТЯ\nКарловацький конгрес 1688 — 1689 рр. підвів підсумки війни між Священною лігою (Австрія, Венеція, Польща та Росія) та Османською імперією і визначив тим самим політичні рамки для України. Лівобережна Україна і Київ з невеликими околицями відійшли під протекторат Росії, Правобережна з Прикарпаттям — до Польщі. Закарпаття й Буковина залишалися відповідно в Угорщині, що перейшла під Австрію, та Молдові, яка була васалом Османів. Таким чином, територія, на якій проживало більше половини українського народу, знаходилася під владою Польщі, приблизно чверть українців жила під владою Російської імперії.\nПід Польщею залишались воєводства Руське, Белзьке, Подільське й Волинське, а також «Україна Правобережна» — воєводства Брацлавське й Київське (без міста Києва).\nНа зламі XVII та XVIII ст. змінилась релігійна ситуація на Україні. До унії приєдналися головні православні єпископії: Перемишлянська (1699 р.), Львівська (1700 р.) та Волинська (1702 р.). Правобережжя практично стало греко-католицьким. На час поділів Польщі тільки невелика територія на Уманщині залишалася в підпорядкуванні православного переяславського єпископа. Окремі православні осередки трималися аж до кінця століття, як, наприклад, Манявський скит. Перейшло в греко-католицьку конфесію Львівське братство — після того, як йому надали ставропігіальну незалежність від львівського єпископа, підпорядкувавши безпосередньо Риму. Впродовж століття між уніатською та православною церквами точилася запекла боротьба із застосуванням пограбувань, викрадень священиків, навіть тортур і вбивств, особливо в районах, ближчих до Дніпра.\nЗ 1772 р. до Австрії входить Буковина. Вона залишалася переважно православною (з невеликою грекокатолицькою меншістю, що мала /229/ свого генерального вікарія в Чернівцях). Православна буковинська єпархія належала до сербського митрополита і мала осідок у Радівцях, з 1783 р. — в Чернівцях.\nМукачівська уніатська єпархія вистояла проти спроб підкорити її римо-католиками і в другій половині XVIII ст. завдяки єпископу Андрію Бачинському (1732 — 1809 рр.) оформилась як самостійна єпархія всього Закарпаття. Бачинський переніс осідок єпархії та богословську семінарію з Мукачева в Ужгород, у 1774 р. намагався об’єднати Закарпаття й Галичину в одну церковну провінцію, але це не вдалося через спротив угорського кліру.\nРосійський уряд утискував козацьку Україну, відбирав від неї рештки державності, поступово перетворював її на провінцію імперії. Але все ж впродовж більше століття автономний військово-політичний уклад залишався ще живим. Автономія була обмежена — Україна («Гетьманщина») не мала права на самостійну зовнішньополітичну діяльність, її збройні сили були підпорядковані Росії, її судівництво і адміністрація постійно контролювались, відтак гетьманський уряд в окремі періоди (1722 — 1728 рр. та 1734 — 1746 рр.) замінявся «Малоросійською колегією». Проте навіть після ліквідації гетьманства 1764 р. аж до адміністративних реформ 80-х років сліди автономної української державності все ще залишались у вигляді полкового устрою.\nНа Лівобережжі існувало тоді три політичних утворення: Гетьманщина або Малоросія, Слобідська Україна і Запорізька Січ. Січ після повернення на контрольовані Росією території аж до знищення її Катериною II була фактично самостійною, лише у випадку війни узгоджувала свої дії з російським командуванням. Слобожанщина мала такий самий полковий устрій, як і Гетьманщина, але підпорядковувалася безпосередньо російським властям, натомість Малоросія мала свого гетьмана і Генеральну військову канцелярію, що здійснювали державно-владні функції, в тому числі й військові.\nТаким чином, Гетьманщина була всього лише невеликою автономною державою у складі Російської імперії, досить грубо і дедалі повніше й безцеремонніше нею контрольованою; українська церква стала митрополією Російської помісної церкви, керованою з часів Петра державною установою — Священним синодом, а більшість українців перетворилася на греко-католиків. І все ж саме Гетьманщина в очах українського народу символізувала всю Україну.\nКозацьку автономну державу очолював гетьман, який юридично обирався Генеральною військовою /230/ радою. При гетьмані діяла рада старшин, що збиралася тричі на рік на великі свята. Фактично вибір гетьмана залишився справою, що погоджувалася між старшиною та царською владою і остаточно вирішувалася в Петербурзі.\nЗа полкового устрою гетьман мав величезну владу — він визначав, хто буде вписаний в компут і стане козаком, він призначав старшин, а кожній посаді належалося мати рангову землю як плату за службу, і гетьман своїми універсалами роздавав старшині села, млини, ставочки. В «Конституції Орлика» 1710 р. була передбачена демократична система рівноваги. Та залежність гетьмана від царської влади міняла все докорінно. Єдиним способом змінити гетьмана або хоча б вплинути на нього став донос, і цим способом старшина широко користувалась. В свою чергу, доносом користувався і гетьман, а царська милість полягала в тому, що розслідування скарг доручалось тому, на кого скаржилися. Нестійкість службової позиції старшина компенсувала енергійним збагаченням, що подекуди набувало безсоромних форм. Батько майбутніх графів, генеральний писар Андрій Безбородько за хабарі давав урядові посади в такій кількості, що навіть найбільша уява не могла знайти пояснення їх призначенню.\nВійськова, з часів Хмельницького — генеральна, старшина складалася з писаря, обозного, двох суддів, двох осавулів, хорунжого, бунчужного та підскарбія. Генерального писаря іноземці називали канцлером, бо його функції відповідали аналогічним функціям у Європі. Генеральний обозний завідував артилерією і всією інженерною справою і мав велику власну канцелярію. Осавули — військові чиновники для особливих доручень, щось на зразок ад’ютантів; такі самі функції виконували хорунжі та бунчужні, в яких від історичних ролей охоронців гетьманських клейнод залишились тільки назви. Фактично посада генерального хорунжого була щаблем до полковницької. До генеральної старшини належали також бунчукові товариші, які жодних спеціальних функцій в уряді не мали, але, служачи в полках, підпорядковувалися гетьманській владі так, як і генеральна старшина.\nПолкова й сотенна старшина водночас була і військовою, і адміністративною владою. Сотня повинна була поставити близько ста збройних козаків, але найчастіше вона складалася з сорока-п’ятдесяти чоловік. Сотня поділялася на курені, до яких входили чотири — п’ять сіл. Сотенний уряд діяв у сотенному /231/ містечку, полкових міст було в кінці XVII — середині XVIII ст. десять: Стародуб, Чернігів, Ніжин, Прилуки, Київ, Переяслав, Лубни, Гадяч, Полтава, Миргород. Полк налічував від 7 — 8 до 20 сотень і в середньому близько 1000 козаків. Значкові товариші, служачи в сотенному уряді, належали до полкової старшини.\nСтолицею Гетьманщини після розгрому і спалення Батурина російськими військами під час війни зі шведами став Глухів, маленьке містечко неподалік від російського кордону.\nЯк і Правобережжя, Гетьманщина жила за Литовським статутом та звичаєвим правом, а міста — за магдебурзьким правом. Право вимагало уніфікації та уточнення головних положень, для чого не раз створювалися гетьманські комісії, але ця робота наштовхувалася на опір російських властей, відтак і не була завершена.\nУстрій Слобідської України був аналогічний, тільки полкова адміністрація її прямо підпорядковувалася царському воєводі в Білгороді. До складу Слобожанщини входило п’ять полків з центрами в містах Острогозьк, Суми, Охтирка, Харків та Ізюм.\nСіч підтримала 1708 р. Мазепу, відтак була розгромлена російським військом і перебралася на низ Дніпра, до Олешок, під кримськотурецький протекторат. 1734 р. Січ перейшла знов під російську руку на річку Підпільну, недалеко від нинішнього Нікополя. Козацькі зимівники, криті очеретом рибальські хати розкидані були від Інгула й Буга до Кальміуса. В мирний час на цій території було розставлено козачі форпости, що вели розвідницьку службу; в роки війни, крім участі в бойових діях у складі піхоти та особливо іррегулярної кінноти, запорожці стали неоціненними охоронцями зимових аванпостів. У XVIII ст. війна припинялась восени, росіяни й турки відводили війська /232/ на зимові квартири, але татари робили набіги саме взимку, по снігу. Охорона зимових квартир системою кінних аванпостів покладалась виключно на запорожців.\nТільки тоді, коли була розділена між Росією, Пруссією та Австрією Польща, розбита в Причорномор’ї Туреччина, став підвладним Росії Крим, російські власті пішли на рішучу ліквідацію Запорізької Січі та української державної автономії.\nАвтономія виділяє в українській історії цілісну культурно-політичну епоху.\nКиїв, Полтавщина, Чернігівщина, Слобожанщина XVIII ст. закріпили й розвинули ту спадщину, яку їм залишила козацька доба. Власне, через ті старосвітські часи, через тих сотників і полковників, бідних «мандрованих дяків» та протопопів і ігуменів, професорів Київської академії та колегій Чернігова, Переяслава та Харкова, через спудеїв — заможніших «паничів» та бідніших «хлопців» — та сліпих лірників і кобзарів ми й знаємо оповиту серпанком легенд давню Україну.\nПевний рубіж між хаотичним станом «Руїни» та подальшою відносною стабілізацією проклало чвертьвікове (1687 — 1709 рр.) правління Івана Мазепи. Згадуючи історичні деталі «зради» розумного авторитарного політика й дипломата, зазначимо, що трагічна доля Мазепи і його спадкоємця Пилипа Орлика наклала відбиток на всю культурну й політичну українську історію. З поразки останньої спроби повернути козацьку державу в західноєвропейську політичну систему починається й падіння цінностей, що на них орієнтувалась нація.\nСтавши автономною частиною імперії, Україна була втягнута в постійні військові експедиції, що зовсім не відповідали її інтересам, а над усе — у всілякі будівничі кампанії, з яких не поверталася добра половина козаків. Військова служба втратила престиж та авторитет, старшина своїх /233/ дітей від неї якось звільняла, мобілізувати вдавалося часом не більше половини належного складу козаків. Всю свою енергію старшина спрямовувала на власне господарство.\nЯк частина імперії з козацьким полковим устроєм, і Гетьманщина, і Слобожанщина не вписувалися в «табель о рангах» і, отже, старшина не мала дворянського статусу, який належав їй як імперському офіцерству. Ця проблема була розв’язана Катериною II ціною повної ліквідації автономії і покріпачення вільного селянства та біднішого козацтва.\nУкази Катерини не розв’язували справу повністю; залишалася проблема для тих, хто на момент присудження дворянства з тих чи інших причин не обіймав посад, еквівалентних офіцерським. Справа про остаточне врегулювання статусу українського дворянства тяглася аж до 1835 року. Та саме включення козацької старшини до імперського дворянства, ліквідація решток автономії, покріпачення вільних селян та козаків визначали історичний рубіж — кінець староукраїнської доби.\nЗ кінця XVII ст. пожвавлюється розвиток міст. Міста були маленькими: півтори — дві тисячі мешканців — ось типове полкове чи сотенне місто, на Правобережжі — центр повіту, а то й староства. В Барі, центрі староства на Поділлі, 1736 р. було 427 дворів (близько 1300 чол.), поруч в містечках Деражні, Янушкові та Меджибожі разом 491 двір. В Полтаві 1782 р. було близько 1000 будинків, в тому числі 2 — 3 кам’яних. У Лубнах на самому початку наступного, XIX ст. було 450 хат і 2910 душ населення. Велике на той час місто Миргород мало під кінець століття майже 5 тис. мешканців. Найбільше місто країни, Київ, налічувало в першій третині століття не більше 12 тис. чоловік, а в 1763 р. — 42 тисячі.\nЯкось під час свого чергового приїзду з Батурина до Києва в супроводі суддів та полковників гетьман Мазепа розбирався у взаємних скаргах міських властей та Межигірського монастиря. Ченці займали худобу, яку пасли міщани на Юрківській горі, вимагали з селян, які їхали підводами по дорозі через /234/ гору на Поділ, платню, — а місто твердило, що гора належить йому, а не монастирю. Всі папери згоріли в часи Руїни, а свідків гетьман не міг знайти, бо за ці часи старі кияни або загинули, або кудись порозбігалися, більшість була новопоселенцями і нічого не знала. Тоді хитрий Мазепа поставив питання інакше: чий шинок був на Юрківській горі — міський чи монастирський? Це кияни чомусь пам’ятали, шинок, виявляється, був міським. Відсудивши гору місту, проїхавши із почтом верхи через гору аж на Берковець, на поля, гетьман повернувся до себе в Батурин.\nА потім відбулась шведська війна, гетьман був проклятий царем і церквою, і ігумен вирішив повернутися до справи. В своїй скарзі він яскраво схарактеризував зраду Мазепи і рішення його про передачу гори міщанам поставив у зв’язок з гетьманською невірністю. Проте ігумен не врахував, що новий гетьман, Скоропадський, був полковником того почту, що супроводжував тоді Мазепу, і добре пам’ятав справу. Юрківська гора залишилась за містом.\nЦя історія свідчить про те, яка слабка, мов тонесенька цівочка, традиція пов’язувала міський соціально-культурний побут XVIII ст. з часами перед Руїною.\nКожне місто складалося з власне міста і підварків (околиць). Місто було обнесене старим земляним валом і обов’язково мало замок; як правило, в XVIII ст. це були старі, давно не ремонтовані споруди, що обсипалися й розвалювалися. Протягом століття багато з них поволі ремонтувалися й оновлювалися, а в Києві споруджувалася, крім відновленої московськими військами Старокиївської, нова фортеця на Печерську, закладена за наказом Петра. Крім Києва, на кінець 30-х років були штатні фортеці в Чернігові, Переяславі, Ніжині й Переволочні /235/ (біля Запорізької Січі), а були ще й нештатні фортеці та укріплені полкові міста. Впродовж цього часу система укріплень вже майже не використовувалася, але тільки в кінці століття вона остаточно руйнується разом із своїми брамами, перекидними мостами, баштами, таємними ходами для вилазок.\nУ замках сотенних міст знаходилися сховища для збереження їжі та боєприпасів («магазейни»), приміщення для вартових, може, пороховий погріб та церковна хата. В штатних фортецях та полкових містах — цейхгаузи, «гоубвахтъ», інженерні подвір’я, хати і подвір’я для гарнізонів, міщанські двори тощо, церква і хата попа, школа. До міста, або «города» належала також та його частина, де збиралися торги й жили люди, зайняті торгівлею, ремеслом та різними промислами. У XVIII ст. в містах країни ще функціонували цехи, і вулиці, прилеглі до торгу, на свята прикрашалися різнобарвними цеховими знаками та прапорами. На вулицях, що вели до замкових воріт, — торгові двори козацькі, двори цеху різницького чи там кравецького, церква, шпиталь, ратуша, двір сотенного писаря, шинковий двір козака чи церкви, подвір’я монастирське, острог, знову шинковий двір... У XVIII ст. вже десь третина городян жила достатньо заможно, щоб мати хату з двома світлицями, а то й дві хати у дворі (де, як правило, мешкали близькі й далекі родичі). В хазяйській хаті або у господарських будівлях часто жили в страшній тісноті підсусідки, яких пускали жити з харчами за всяку роботу по господарству, — могла спати на долівці сім’я, могло жити в стодолі чоловік п’ятнадцять. У найбагатших будинках вікна були з білим склом і називалися красними, вони відчинялися, щоб провітрювати кімнату. Найчастіше, проте, робилися круглі зеленкуватого скла вікна, що намертво вправлялися в рами з дерева або олова. В багатших будинках, у келіях багатих монастирів топилося не просто в печі, а в каміні й грубі; печі в таких домах облицьовувалися кахлями, що іноді були справжніми художніми витворами.\nВ місті центрами спілкування, крім церков і монастирів, були торговельні ряди. Йшла щоденна торгівля різним потрібним товаром, а раз чи кілька разів на рік, впродовж одного дня чи цілого тижня, в містечках і містах бували торговельні фестиваліярмарки. В Києві, наприклад, на рік було три ярмарки по вісім днів кожен: на Великий піст, Миколаївський 27 травня, Успенський 15 серпня (Контрактовий ярмарок був відкритий наступного століття й став /236/ великою щорічною подією). Торгували різним крамним, залізним та іншим товаром: у Польщу, Крим, Ґданськ, Сілезію відправляли партії чорної мерлушки, юхті, сала яловичого, шкурки білок різних, віск, гнали волів і коней, з-за кордону везли шовк, сукно, папір, вина, сіль. Барками по Дніпру везли хліб, вино, залізо полосне і чавун, конопляну олію, дьоготь, мотузки, рогожі, мед, шинкове сало, дерев’яний посуд. Вивозили на базари та ярмарки і свої нехитрі домашні товари — груші та яблука, особливо сушені, різну городину тощо. «З Польщі», тобто з Правобережної України, везли на Лівобережжя хліб. І, звичайно, гори глиняного посуду прикрашали кожен торг. Товар переважно ремісничий — заводи ставилися майже виключно цегляні, шкіряні та винокурні. Кожна область мала й свої неповторні товари: Євсуг та Опішня — керамічний розписний посуд, Харків — килимки — «копи», Охтирка — кольорові гарусні тканини, Богодухів — вишивані кожухи, Лохвиця — сап’янці й прикраси...\nВся українська територія впродовж століття залишалась тісно взаємопов’язаною. На суспільне життя України величезний вплив справляли процеси колонізації нових земель. Це впливало і на стан на нових землях, і на повсякденне життя та соціальні конфлікти на старих волинських та галицьких землях.\nАрхіви приносять описи однотипних конфліктів то в Овручі, то де-небудь у Луцькій землі: селяни не виконують повинностей, покинули землю і пішли до іншого пана або до іншої громади, у дворах посполитих живуть невідомі и незареєстровані люди, якісь сім’ї самовільно помандрували на Поділля або на Лівобережжя. Поміщики, які одержували землі на Поділлі, засновували нові села, саджали там осадників для організації заселення і зманювали селян у ближніх і дальніх сусідів. Цікаво, що зманювали часом із нових сіл у старі, наприклад, із південного Поділля в Ланівці на Волині. Зокрема, такі невлаштовані у житті мандрівники становили переважну масу підсусідків у полкових містах Гетьманщини та Слобожанщини, було їх іноді більше, ніж корінних мешканців, і кількість їх різко зростала.\nНа початку XVIII ст. почалось відновлення старих і заснування нових поселень на Поділлі. Особливо інтенсивно йшла колонізація Поділля у 20 — 30 роки, до середини століття вона здебільшого була вже закінчена, хоч Поділля залишалось освоєним не так, як перед турецькою окупацією. Шляхта прагнула заселити край на тих же засадах, на яких здійснювалась колонізація України сто і двісті років тому. Проголошувалися слободи на п’ять, сім, десять, дванадцять років, впродовж яких поселенці мали невеликі зобов’язання перед господарями землі, переважно чиншові повинності. Проте «похожі» селяни, посидівши на землі пана рік-два, не хотіли втрачати свободи і йшли до іншого хазяїна. Шляхетські сеймики регулярно приймали рішення обмежити терміни слобід роком-двома і одразу визначити тверді зобов’язання селян перед землевласниками. Але через гостру потребу в робочих руках самі ж шляхтичі-зем’яни призначали постарому довгі слободи — проте найменше зростання повинностей призводить до втеч населення. /237/\nНе переривався колонізаційний процес впродовж Руїни на півночі українського Лівобережжя, передусім на далеких окраїнах, у Слобожанщині, включаючи південь нинішньої Вороніжчини. Селилися тут спочатку на укріпленнях Білгородської лінії, потім дедалі південніше і південніше. Приходили здалека цілими селами, організованими в козацькі сотні й курені. Так, Острогозьк започаткований родинами, які прийшли з Острога. Розвідники-козаки шукали займанщину, вибираючи місце, де є добре різнотрав’я для пасік, річка і де можна викопати ставки. Будувалися й хуторами, і невеликими (по 20 — 30 родин) селами.\nДо 30-х років XVIII ст., коли почалось будівництво Української лінії, Слобожанщина була здебільшого заселена в межах приблизно нинішньої Харківської області. Українська лінія, що її будували в 1731 — 1733 рр., являла собою традиційні російські земляні й дерев’яні укріплення типу давніх «городків», які тепер називались кріпостями, фельдшанцями, редутами та форпостами. Військова ефективність їх була невисокою, і хоча татарську небезпеку повністю ліквідовано лише наприкінці століття, хутори, села і містечка одразу ж поповзли на південь від лінії.\nВ середині століття посилюється колонізація степового Півдня. Чіткої межі між татарськими кочів’ями та володіннями запорожців не було — тут діяли інші принципи. Коли Петро I почав влаштовувати твердий кордон між Кримом та підлеглими Росії, Січ дуже стурбувалася: правила війни і миру у великому степу не укладалися в звичні рамки, що викликало чимало непорозумінь з царською владою. Традиційно запорожці рибалили, полювали, добували сіль, поташ і селітру, розводили коней на всіх степових землях аж до моря, татари кочували собі в тих самих Причорноморських степах. Торгівлю не плутали з військовими конфліктами, купцям належалася охорона за плату. Так, і гетьман Мазепа, і сам Петро займалися справою про пограбування одного грецького купця січовиками, хоча, з точки зору січовиків, ніякого гайдамацтва тут не було: згідно з правилами, купцеві запропонували козацьку охорону на весь шлях, він відмовився і відразу був тими козаками пограбований — це було цілком нормальним явищем. Кордон між Запоріжжям і татарами все ж встановили, а після поразки 70-х років кочовики-ногайці переселилися почасти в Крим, почасти за Буг, звідки вони пізніше будуть перевезені на північний Кавказ. Від колись численних кочів’їв залишилося небагато татар-ногайців у порослих полином і солянкою степах між Тереком і Кумою — крім тих, хто розчинився в осідлому татарському населенні степового Криму.\nНа Січі в 60-ті роки в 38 куренях жило 13 050 козаків та до 5 тис. чоловічої статі селян, а на момент розгрому її 1774 р. — близко 50 тис. осіб чоловічої статі. Наскільки можна судити з уривчастих даних, у попередні часи Січ була набагато менш залюднена.\nПісля розгрому Січі 9 тис. запорожців переселилися на турецькі землі між Бугом і Дністром; 1783 р. Потьомкін запропонував отаманам заснувати тут Чорноморське військо, з чим козаки погодилися. Врешті, замість обіцяного, їм довелося 1792 р. переселитися на Кубань, подалі від батьківщини. /238/\nТак звана Новоросія була відкрита для всеросійської колонізації. Каркас для цієї нової землі мали створити нові міста, водночас військові та військово-морські поселення та промислові центри. Будуються пристані Херсонська, Гола й Глибока, 1775 р. укріплення в Херсоні (бо нижче по течії, на виході з лиману, знаходилась турецька фортеця Очаків), наступного року тут будується головний порт і база Чорноморського флоту, 1783 р. із стапелів сходять перші кораблі. А ще за рік постають біля гирла Інгула Миколаївські укріплення, де виростають верфі й місто Миколаїв, в яке 1790 р. переноситься адміралтейство з Херсона. Населення Новоросії становило 1795 р. 1,368 млн чоловік по обидва боки Дніпра.\nЗа задумом Катерини II, Новоросія мала бути саме російською колонією, в якій великою була б питома вага іноземців. Ще в середині XVIII ст. іноземним колоністам відведено райони Новосербії біля фортеці св. Єлизавети, після розгрому Січі перетвореної на поселення Єлисаветград, та Слов’яносербії, межиріччя Сіверського Донця, Бахмута й Лугані. Серед колоністів були серби та вихідці з різних Балканських країн (волохи, арнаути); греки — переселенці з Криму — заснували місто Маріуполь. Чимало з’явилося на півдні України німців. Головним методом колонізації була роздача величезних земельних масивів військово-чиновничій знаті, куди вони мусили «виводити» своїх кріпаків. Проте від самого початку переважну більшість населення Новоросії становили українські селяни. У 1763 — 1764 рр. їх було 50 тисяч із загальної кількості населення 67,7 тисячі (75 відсотків), у 1782 р. — 145 тисяч із 202 тис. населення (71 відсоток). В етнічному розумінні ніякої Новоросії ніколи не було: степи Причорномор’я були освоєні насамперед українськими хліборобами.\nНа кінець XVIII ст. Україна в межах Російської імперії налічувала 8,236 млн жителів, у тому числі на Лівобережжі — 4,761 млн, на Правобережжі — 3,475 млн. До Австрії відійшли землі воєводств Руського і Белзького, Тернопільське Поділля, Закарпаття та Буковина; тут проживало близько 1, 5 млн українців. Таким чином, упродовж століття з демографічного погляду центр ваги переміщується дедалі більше на схід та південь України. З погляду культурно-політичного, цьому переміщенню центру відповідала зростаюча роль Лівобережжя та Києва у всьому громадському житті України.\nПостійний рух населення приводив до того, що влада, особливо в Польщі, не контролювала території. На українському Прикарпатті (як і в польських гуральських землях) /239/ завжди був сильним рух опришків, що головним чином грабували шляхту та заможніші верстви городян і користувались моральною підтримкою сільської бідноти. Як і по всій Європі того часу, по Україні ходять легенди про «шляхетних розбійників», своїх Робін Гудів, і формують своєрідну ідеологію того руху, який одержав назву гайдамацького.\nДокументи, що збереглися, дозволяють яскраво відтворити численні картини таких подій, звичних для того часу і поширених на всій українській території. Як правило, гайдамацька затяга збиралася з десятка чоловік, кількох запорожців або городових козаків з Гетьманщини і селянських парубків. Затяга прямувала «в Польщу», де за участю місцевих хлопців «розбивала» яку-небудь шляхтянку або єврея-крамаря, забирала котли, олов’яний посуд, коней, яку-небудь юпку та інший небагатий скарб, ділила здобич десь у лісочку і розходилась по домівках. Іноді після вдалого виступу зайшлі гайдамаки або місцеві опришки мандрували аж на Січ. При цьому неминучим було насильство і навіть убивство, хоча найчастіше документи згадують переважно побиття чи покалічення. В деякі неспокійні періоди гайдамаччина особливо дошкуляла заможним верствам, інколи ситуація ставала стабільнішою, але загалом можна констатувати, що у другій половині століття і польський, і російський уряди вживали дедалі жорстокіших заходів для контролю над ситуацією. Вибух гайдамацького повстання 1768 р. (Коліївщина) свідчив про глибоку суспільну кризу, не розв’язану, а лише приглушену репресивними заходами.\nКоліївщина не була таким значним соціальним рухом, як Хмельниччина попереднього століття, — лише коротким, але дуже жорстоким спалахом, що породив романтичну легенду і певним чином вплинув на пізнішу культурну свідомість. Повстання гайдамаків на «дикому південному сході», зі слабкими владними структурами, було виразом граничного загострення міжетнічних та міжконфесійних відносин.\nСтосовно XVIII ст., оцінки спольщеності української шляхти після ознайомлення з документами виявилися надзвичайно перебільшеними. За О. Перковським, у 1793 р. серед шляхти Правобережжя католики становили всього 9,3 відсотка. Вся та маса шляхтичів у кожухах, яка приїжджала на сеймики Волині й Поділля, поза всяким сумнівом, була українською. Рішучих змін до цього часу зазнав національний та релігійний склад магнатерії. Вищі прошарки української аристократії впродовж семи-восьми поколінь після Люблінської унії, вступаючи до шлюбу переважно з польськими аристократами, не тільки культурно і політично орієнтувалися на Варшаву, але й мешкати прагнули не в Україні. Тільки в кінці століття, після того, як на кріпосницько-деспотичних засадах була досягнута стабілізація на Україні, розгортається будівництво палаців у фільварках поміщиків Правобережжя. В середині століття ніхто вже не згадував про руське походження Чарториських чи Вєльгорських. Як і в минулому, повсталі селяни всіх шляхтичів вважали поляками чи «підляшками».\nЖертвами повстання на Уманщині стали також і уніати /240/ (гайдамаки геть вирізали учнів уніатського колегіуму). Стосунки між обома українськими конфесіями були на той час вкрай напруженими. Нерідко православні священики й ченці, а найбільше городничі Києво-Печерської Лаври (представники цього монастиря, які керували його маєтностями на Правобережжі), мали таємні контакти з гайдамаками. Проте таким контактам різко протистояла церковна влада, і у повстанні православна церква участі практично не брала.\nВпродовж XVIII ст. зростає кількість єврейського населення на Україні, особливо в західних містах і містечках. На час першого поділу Польщі в Галичині жило 150 тис. євреїв. Є дані про соціальний та професійний склад євреїв Західної України *. Узагальнюючи ці дані, можна сказати, що приблизно кожний 6-й чи 7-й єврей був ремісником, так само приблизно 6-й чи 7-й — корчмарем, торговцем, орендарем або лихварем, і такий самий відсоток становили найбідніші верстви — жебраки, бездомні зайди та поденники. Решта — рабини, вчителі, прислуга, лікарі, музиканти тощо. Переважна маса єврейських кварталів жила в злиднях.\n* Див.: Герасименко М. П. Аграрні відносини в Галичині. — К., 1969. — С. 20.\nЄврейська громада в Україні в ті часи залишалася дуже закритою, в галицьких та подільських містечках європейськи орієнтованих євреїв презирливо називали «нємчиками» і «ґоями». Кагал спілкувався з навколишнім світом переважно через ті прошарки єврейського населення, які трудовою селянською масою сприймались як визискувачі. До цього треба додати підсвідомий страх перед загадковими «чужинцями», який виявлявся в постійних спалахах чуток про ритуальні вбивства євреями православних дітей. Упродовж XVIII ст. судові процеси по кривавому наклепу, як це називається в єврейських джерелах, проходили в Сандомирі (1690 р. і 1712 р.), Заславі (1747 р.), Житомирі (1753 р.), Ямполі (1766 р.). Страх, по суті, був підґрунтям показної зверхності й зневаги, що нерідко демонструвалася стосовно до євреїв.\nСлід зазначити, що гайдамацькі виступи, хоч і супроводжувались «розбиттям» заможних єврейських господарств, спочатку не мали характеру погромів і нерідко закінчувалися продажем здобичі тут же євреям-перекупникам. Бували випадки, коли в гайдамаки йшли і молоді євреї, які після хрещення ставали повноправними членами козацької громади. В запорізьких реєстрах зустрічаємо прізвища Перехрист, Лейба, Коган, Жидовкин, Жидовчин, Жидовець, Юдай, Зраїтель тощо. Чим ширшими були гайдамацькі рухи, тим більше в них було ідеології, і чим більше в них було ідеології, тим ближчою вона була до фундаменталістської лютої непримиренності.\nТрагічні події Коліївщини сприймались сучасниками як відгомін давньої Хмельниччини. Проте, якщо в основі ідеології рухів попереднього століття поряд з ілюзіями були і реальні розрахунки на народжувану державність «козацької нації», то тепер надія на силу була чистою ілюзією і не випадково підтримувалась фальшивою «Золотою грамотою» цариці Катерини. Не тільки імператриця була союзницею властей Речі Посполитої — і козацька старшина Малоросії та Слобідської України, і навіть керівники Коша /241/ Запорізького не могли і не хотіли серйозно підтримати гайдамацько-селянський рух. Простий люд хапався за сокиру і шаблю з героїчною готовністю здобути свободу ціною крові своєї і чужої, але ця енергія вже могла бути тільки руйнівною, деструктивною. Вибух Коліївщини прискорив упокорення волелюбної України та соціально-політичну стабілізацію на ґрунті імперського насильства.\nГосподарський та культурний побут\nІншим наслідком посилення колонізаційного процесу було зростання питомої ваги села. Якщо перші кроки освоєння нових просторів характеризувались високою часткою міського населення, бо жити на селі було небезпечно, то чим далі, тим більше центр ваги всього українського господарства переноситься на село.\nУ 1767 — 1769 рр. за наказом Катерини генерал-губернатор П. О. Румянцев провів загальний подвірний перепис «Малоросії», що залишив історикам неоціненний матеріал для характеристики староукраїнського господарства і побуту. Пізніше видатний український історик І. Лучицький опрацював і опублікував матеріали по чотирьох сотнях на Полтавщині, а М. Рклицький ґрунтовно їх проаналізував. Завдяки цьому маємо яскраву картину українського козацького села цієї доби *.\n* Див.: Рклицкий.М. Хозяйственный быт козаков Золотоношского уезда в старину // Полтавский земский календарь на 1910 год. — Полтава, 1909.\nУ XVIII ст. на Полтавщині, що не належала до зовсім новозаселених земель, переважали села по кілька дворів. Двір — це з десяток хат і стільки ж приблизно хиж, де жило по 4, 8 або й 14 сімей на двір. Сім’ї трималися великі, неподілені, багатодітні, в хижах жило багато прийшлих людей, сімейних підсусідків або й невідомо звідки прибулих одинаків. Вражає велика кількість землі на двір, у тому числі чимало такої, що належала всім сім’ям двору спільно, величезна кількість худоби і порівняно невеликі розміри засіяних ділянок. Ціни на землю були надзвичайно низькими: в середині століття орна земля (без двора) коштувала стільки ж, скільки 4 пуди хліба (від 20 до 70 коп. десятина), але впродовж півтораста років вона подорожчала тут у сто разів!\nСтатистика дозволила зрозуміти характер господарського побуту тодішнього села і, очевидно, не тільки на козацькому Лівобережжі. Справа в тому, що під пашу і сінокоси тримали тоді набагато більше землі, бо мали на двір 3 — 4 воли, до трьох корів та ялівок, 2 — 3 дорослих коня і близько трьох десятків овець і ягнят. Землеробство велось, можна сказати, абияк, було і трипілля, і двопілля, і зовсім без сівозмін (однопілля). Поки козак на землю повністю не осів, він вів господарство наполовину землеробське, наполовину скотарське. /242/\nПереважно жили досить заможно. Якщо вважати багатими козаків, які мали по три і більше пари волів, то таких дворів було більше 20 відсотків, і жило в них більше третини населення; більше половини козаків жило середньо, і тільки близько 8 відсотків у досліджених селах жили бідно, тобто мали в кращому випадку корови й дрібну худобу.\nТак було, доки не зміцнювалось господарство. Часом люди забирали або продавали свою худобу і рушали кудись в інші місця, нерідко і на Правий берег. Коли ж сім’ї осідали надовго, в них змінювався характер господарства: переважали не вівці, а свині, худоби взагалі вже так багато не тримали, більше сіяли зернових (переважно жита й гречки), заводили городи й баштани, ставки і пасіки, садили садки.\nТиповим для осілої України був козацький двір. Тоді ще не робили плетених тинів — старовинною огорожею були частокіл або глиняний вал — окіп, робилися дерев’яні паркани з перелазом та ворітьми, пізніше ще й фірткою, на півдні огороджували двір кам’яними огорожами. Такий двір називався на Поліссі окружним (круглим), на Поділлі — замкненим, або заєздом, на Гуцульщині — ґраждою. У дворі за огорожею по периметру були розташовані потрібні будови: хлів для великої рогатої худоби, стайня для коней, саж для свиней, курник, шопа (повітка чи сарай) для реманенту, клуня (стодола) для збереження зерна. Хата ставилася в глибині двору, перед хатою саджали кущі, дерева, квіти. Забудовували, зрештою, і в інший спосіб, інколи зовсім без системи .\nХата тоді, як правило, будувалася «на дві половини»: посередині — сіни, ліворуч — хижа (комора), де зберігалося всяке майно і, бувало, спали молоді, праворуч — двері до хати. Хата по всій Україні зберігає старовинне планування: справа від входу з сіней — стіна на два вікна, лава під стіною, стіл, у кутку біля причілка на покуті — ікони, під причілковою стіною — знову лава, зліва від входу — піч, за піччю — піл для спання, скриня. Ось як описує багату козацьку хату Гоголь, який бачив цю старовину і був уважним етнографом:\n«Стіни були дуже тонкі, вимазані глиною і вибілені ззовні і зсередини так яскраво, що очі ледве могли зносити цей блиск. Вся підлога в хаті була теж вимазана глиною, але так була чисто виметена, що на ній можна було лягти, не побоюючись вимастити одягу. В кутку кімнати, коло дверей, знаходилась величезна піч і займала майже чверть кімнати; бік її, звернений до вікон, був покритий білими кахлями, на яких синьою фарбою були намальовані подоби людських облич, з жовтими лицями і губами; другий бік складався з зелених гладких кахлів. Вікна були невеликі, круглі; матове шкло, пропускаючи світло, не давало нічого бачити, що там надворі. На стіні висів портрет діда Остряниці, що воював із знаменитим Баторієм. Він був зображений у весь зріст, в кольчузі, з /243/ парою <пістолетів>, заткнутою за пояс; нижню частину ніг до колін не було тільки видно. Потемнілі фарби ледь дозволяли бачити суворе, мужнє обличчя, якому жалість і все м’яке, здавалось, було зовсім невідомо. Над дверима висіла також невелика картина, масляними фарбами, що зображала безтурботного запорожця з бочкою горілки, з написом: «Козак, душа правдивая, сорочки не має», яку і донині можна іноді зустріти в Малоросії. Проти дверей — кілька ікон, прибраних калиною і зеленими квітами, а під ними, на довгій дерев’яній дошці, намальовані сцени із святого письма: тут був Авраам, що прицілюється з пістолета в Ісаака; святий Даміан, що сидить на палі, і інші подібні. Подалі висіло кілька турецьких шабель, під образами стіл, покритий чистою скатертиною, вишитою по краях зеленим шовком і потемнілим сріблом; два дивного вигляду складних стільця. В цьому полягало убранство кімнати...» («Гетьман»).\nТут описано попереднє століття, але такий самий вигляд мала старшинська хата і в часи Гоголевих дідуся й бабусі. Його фантазія, мабуть, виявилась тут лише в описі чи то ікони, чи то картини, на якій «Авраам прицілюється в Ісаака», але якщо ми згадаємо янголів у козацьких вбраннях, ліплених на стінах дзвіниці Софійського собору в Мазепині часи, то тут, можливо, не таке вже й перебільшення. Точний і опис сотницької хати і двору у повісті Гоголя «Вій»: «Панський дім був низенька невелика будова, які звичайно зводились в старовину в Малоросії. Він був покритий соломою. Маленький, гострий і невисокий фронтон з віконцем, схожим на підняте догори око, був увесь змальований блакитними та жовтими квітами і червоними півмісяцями. Він був утверджений на дубових стовпчиках, до половини круглих і знизу шестигранних, з примхливою обточкою нагорі. Під цим фронтоном знаходився невеличкий ґаночок з лавками з обох сторін. З боків будинку були навіси на таких же стопчиках, подекуди витих. Висока груша з пірамідальною верхівкою і тріпотливим листям зеленіла перед домом. Кілька стодол в два ряди стояли серед двору, утворюючи рід широкої вулиці, що вела до будинку. За стодолами, до самих воріт, стояли трикутниками два погреби, один напроти другого, криті також соломою. До трикутної стіни кожного з них були прилаштовані низенькі двері, і вона розмальована була різними зображеннями. На одній з /244/ них намальований був козак, що сидить на бочці і тримає над головою кружку з написом: «Все вип’ю». На іншій фляжка, сулії і по боках, для краси, кінь, що стояв догори ногами, люлька, бубни і напис: «Вино — козацька потіха». З горища одного з сараїв виглядав крізь величезне слухове вікно барабан і мідні труби. Біля воріт стояли дві гармати. Все показувало, що хазяїн дому любив повеселитися, і у дворі часто лунали бенкетні крики. За ворітьми знаходились два вітряки. Позаду дому йшли сади; і крізь верхівки дерев видні були лише тільки темні шапки димарів хат, що ховалися в зеленій гущавині».\nЗрештою, козацька старшина і багаті міщани вже будували і великі хати, як от «хоромна будова» на Стародубовщині, опис якої за 1712 р. повідомляє, що вона мала «світлиць три, кімнату, сінці, приґанки, на версі світелку, а округ — ґанки нові, брусовані під одну крівлю, ґонтами побивані» і при цьому «вікон великих, у волово оправних, і обікончин, на завісах білого зеліза чотирнадцять». В цьому домі були окремі кухня й лазня рублені, льодовня і сніцарської роботи семеро дверей *.\n* Бытовая малорусская обстановка в документах XVII — XVIII ст. // Киевская старина. — 1887. — Т. XIX. — Октябрь. — С. 338 — 339.\nГоловне, однак, було в тому, що зберігалося в скринях. Селяни одягалися традиційно: полотняні сорочка і штани на очкурі, чоботи або — влітку — постоли, верхній одяг — сіра чи чорна домотканна юпка, куртка до колін, у чоловіків — суконна, у жінок — часом із ситцю чи пістряді, поверх якої в холод носилася свита чорна чи сіра або кобеняк суконний з капюшоном — кобкою за спиною. Взимку всі ходили в кожухах. Козацька старшина одягалася в XVIII ст. ще так само, як і в старовину: сорочка, жупан, зверху — кунтуш з довгими фальшивими розрізними рукавами, дорогий кольоровий пояс, широкі шовкові штани, чоботи-сап’янці. Жіноцтво носило довгі сорочки, поверх яких — дві запаски, задніщя і попередниця, а модниці замість запасок носили плахту ручної роботи, ткану майстринями квадратиками різно- /245/ кольорової фарбованої вовни. У дуже заможних в описі майна читаємо вже і «сподница новая блакитного лудану великой руки, у чтири брити, локоть восім в долі, кругом в три ряди борщевими басаманами обложена, шнуровка червоного лудану корунками золотими, як ведеться, обложена, сподниця крашениною вся подшита» *. Кунтуші жовті, «кропивні», «оливкові», вишневі і «буракові», обложені позументами, — тут моди були різноманітними. Дуже цінувався дорогий посуд, різні штофи з накривками (кришками) і без, фляші, кубки золочені і срібні, талірки, полумиски, мідні корці, казанчики тощо. Ну, і різні жіночі прикраси, — намиста (коралі) були у кожної дівчини.\n* Бытовая малорусская обстановка в документах XVII — XVIII ст. // Киевская старина. — 1887. — Т. XIX. — Октябрь. — С. 352.\nКулінарія визначалась традиційними землеробськими та тваринницькими продуктами і традиційною ж піччю: смажили мало, вудити почали під впливом з Німеччини і Польщі, більше варили і пекли, проте їли обов’язково гаряче і варили не рідше, ніж двічі на день. І подорожні козаки, як тільки спинялися, варили в казанах на вогнищах — кулешу, кашу, хоч мали з собою і шматок сала, і в’ялену рибку. Борщ варили на буряковому квасі, затовкували салом з часником. Різні борошняні страви — вареники, галушки, — любили особливо. М’яса їли мало, переважно одразу після того, як кололи кабана, на літо солили сало. Проте коли хазяйство ставало міцніше, м’яса споживали більше, переважно свинини; робили ковбаси, заливаючи їх смальцем у бочечках, висіли вуджені шинки в погребах, готувалися численні страви із свинини — свинячі голови «до хріну», верещака, печені різні тощо. Багато їли риби. Записи в борговій книжці стародубівського міщанина Семена Чернігівця показують, що брав у нього в борг полковник Миклашевський: білугу, чотири осетри, дві білорибиці, осетрової ікри десять фунтів, в’язиги три в’язки, цитрини в патоці, бочку вина романеї, бочку мушкатного ренського, коричної горілки на піванкерка, мунгальської горілки в двадцяти скляночках... /246/\nУ шістдесятих — сімдесятих роках палаци вельмож в Україні були ще великою рідкістю. В Катерининські часи побут нового дворянства з недавніх полковничих і сотницьких родин починає швидко змінювалися, але це вже відноситься до нової епохи.


Близький Схід знову у вогні: кому це вигідно і як вплине на Україну – NizhynNEWS\nГоловна/Україна і світ/Близький Схід знову у вогні: кому це вигідно і як вплине на Україну\nНове загострення арабо-ізраїльського конфлікту: людські жертви, зруйновані міста та взаємні звинувачення. В Газі ситуація не краща – теж жертви, значні пошкодження та зруйновані будинки.\nКонтролюють нині сектор Гази бойовики ісламської організації Хамас, які запускають ракети по Ізраїлю. Той у відповідь бомбить об’єкти Хамасу в секторі.\nКонфлікти між Ізраїлем і Хамасом виникають постійно, але нинішнє загострення найсерйозніше за останні роки. За тиждень Хамас випустив по території Ізраїлю понад 2 тис. ракет.\n– Суть у тому, що Хамас атакує цивільні цілі. Вони ховаються за громадянами Гази, запускають ракети з території шкіл, вицілюючи цивільні об’єкти в Ізраїлі. Ракети потрапили в приватний будинок у Сдероті та вбили 6-річного хлопчика. Світ має зрозуміти, що наші дії – це самооборона, це все про самооборону, – говорить Йоель Ліон, посол Ізраїлю в Україні.\nЗрозуміло, що значна військова перевага у конфлікті на боці Ізраїлю. Він звітує про знешкодження підземних тунелів, через які Хамасу постачають зброю, та розвідувального центру організації. Ісламісти обіцяють помститися.\nРозпочалося нове загострення з Єрусалиму.\nНа початку тижня ізраїльтяни планували провести марш у центрі міста. Араби традиційно виступають проти. Ситуація наклалася на святкування мусульманами священного місяця Рамадан і вибухнула. Сутички в Єрусалимі переросли у ракетну війну.\nТа на думку фахівців, у ескалації на Близькому Сході можуть бути і суто політичні причини. З іншого боку, керівництву Ізраїлю, де ніяк не можуть сформувати новий уряд після виборів, ескалація теж може стати в нагоді.\nРазом з тим, експерти не виключають, що замовники нового загострення на Близькому Сході можуть бути на міжнародній арені.\n– Це, до речі, частина перезавантаження світового порядку. Багато зараз намагаються лякати тим, що з цього регіону може піти і третя світова війна, – говорить Павло Клімкін, міністр закордонних справ України.\nСША традиційно підтримують Ізраїль, але адміністрація Джо Байдена поки виступає значно стриманіше свого попередника в Білому Домі.\n– Нам, звичайно, складніше з Байденом, ніж з Трампом. З ним було простіше: він визнав голландські висоти, переніс посольство в Єрусалим, – говорить журналіст Алекс Векслер, Ізраїль.\nПроте саме такі дії Трампа на підтримку Ізраїлю, на думку фахівців, також стали однією з причин нинішнього загострення. А розплутувати його доведеться вже Байдену, який тільки-но хотів відновити ядерну угоду з Іраном – противником Ізраїлю та ще одним впливовим гравцем на Близькому Сході.\nВтрутитися у ситуацію на Близькому Сході не проти й Туреччина. Реджеп Ердоган, який намагається виступати новим лідером мусульманського світу, вже запропонував відправити миротворців до Палестини.\nЕрдоган вже обговорив питання Близького Сходу з російським президентом Путіним. Росія на Близькому Сході завжди грала в свою гру. У Кремлі навіть приймали лідерів Хамасу і постачали їм зброю.\nПро те, що Кремлю вигідне загострення в секторі Гази, свідчить і широке висвітлення конфлікту в російських ЗМІ. Пропагандистські медіа тільки те й роблять, що підігрівають міжнаціональну ворожнечу.\n– Близький Схід повертається до світового порядку денного. Якщо ви помітите, його не було значною мірою. І це для нас, до речі, виклик. Чим більше будуть займатися іншими регіонами й іншими проблемами, тим менше насправді будуть концентруватися на нашому регіоні й на нас, – говорить Клімкін.\nЯким би далеким нам не здавався конфлікт на Близькому Сході, так чи так він зачіпає й українські інтереси.\nУкраїні треба активніше нагадувати міжнародним партнерам про війну на Донбасі, аби їхня увага не змістилася на Близький Схід. Тим паче, що там до розв’язання конфлікту ще дуже далеко.\nАвіаудари на Близькому Сході\nЗа тиждень загострення конфлікту між Ізраїлем та Палестиною щонайменше 212 палестинців загинуло. Зокрема, 61 дитина та 36 жінок вбиті внаслідок авіаційних ударів.\nВодночас ще понад 1,4 тис. осіб важко травмовані. Окрім того, 10 жителів Ізраїлю, зокрема п’ятирічний хлопчик і солдати, загинули внаслідок ракетного обстрілу з сектора Гази.


Стаття 955. Заміна застрахованої особи: 1. У разі, коли за договором страхування ризику відповідальності за\nСтаття 955. Заміна застрахованої особи\n1. У разі, коли за договором страхування ризику відповідальності за заподіяння шкоди (стаття 931) застрахована відповідальність особи іншого, ніж страхувальник, останній має право, якщо інше не передбачено договором, в будь-який час до настання страхового випадку замінити цю особу іншим, письмово повідомивши про це страховика .\n2. Застрахована особа, назване в договорі особистого страхування, може бути замінено страхувальником іншою особою лише за згодою самого застрахованої особи та страховика.\nІнформація, релевантна " Стаття 955. Заміна застрахованої особи "\n955 § 1. Застраховані особи, які не є страхувальниками, зустрічаються в різних видах страхування. З названих в гол. 48 ЦК - в договорах страхування майна, відповідальності за заподіяння шкоди, особистого страхування. Умова договору страхування про застраховану особу узгоджується сторонами при укладенні договору, і до 1 березня 1996 М. Можливість односторонньої заміни застрахованих осіб\n955 ЦК). У тому випадку, коли страхувальник і застрахована особа збігаються, немає необхідності говорити про особливості в правовому регулюванні. Особливості правового становища застрахованої особи найповніше виявляються у випадках, коли їм не є страхувальник в особистому страхуванні. Законодавець презюмирует (припускає), що застрахована особа або, у разі його смерті, його\n955 ЦК). Оскільки з заміною застрахованої особи може істотно змінитися страховий ризик, страховики часто включають у договір умова, що така заміна допускається лише за згодою сторін страхового договору. У зобов'язаннях з особистого страхування заміна застрахованої особи здійснюється за угодою між страхувальником і страховиком, яка потребує згоди замінного\nзаміна предмету застави з порушенням встановлених правил; якщо предмет застави втрачений за обставинами, за які заставодержатель не відповідає, а заставодавець не відновив предмет застави або не замінив його рівноцінним майном. За певних умов заставодержатель має право не тільки вимагати дострокового виконання забезпеченого заставою зобов'язання, але і звернути стягнення на\nстаття Закону, як, втім, і чинний ЦК, залишає відкритим питання про те, яке рішення повинне піти, якщо особа, призначена вигодонабувачем, вмирає раніше страхувальника. Очевидно, з урахуванням виняткового характеру наведеної норми, завдяки чому її распространительное тлумачення неможливе, має вступити в дію загальне правило, за яким спадкова маса включає всі\nзаміна пошкоджених вузлів і деталей на нові, так як в офіційній продажу не буває старих і зношених запасних частин на автотранспортні засоби. Тому авторемонтні майстерні просто змушені при ремонті використовувати нові деталі. Це не примха чи бажання потерпілих, а вимушені обставини, пов'язані з приведенням майна в колишнє, доаварійний стан. В даному випадку, як


Призначено ще 4 суддів Конституційного суду України - Korrespondent.net\nПризначено ще 4 суддів Конституційного суду України\nКорреспондент.net, 3 листопада 2005, 22:18\nНа VII з’їзді суддів України було обрано ще 4-х суддів Конституційного суду України.\nЗа результатами повторного таємного голосування суддями Конституційного суду України обрані: суддя Вищого господарського суду України В’ячеслав Джунь (набрав 258 голосів), суддя Верховного Суду України Анатолій Дідківський (371 голос), суддя Верховного Суду України Іван Домбровський (308 голосів), суддя Верховного Суду України Ярослава Мачужак (365 голосів).\nДжунь 1952 року народження. Місце народження – Дніпропетровськ. Має вищу освіту – у 1979 році закінчив Київський університет ім. Тараса Шевченка. Спеціальність - правознавець. Кваліфікація - юрист. Стаж роботи на посаді судді – 13 років, 8 місяців. Має 1-й кваліфікаційний клас судді. З 2001 року працював суддею Вищого господарського суду України.\nДідківський народився у 1959 році в селі Полинівка Бусилівського району Житомирської області. У 1976 році закінчив Київський університет ім. Тараса Шевченка. Спеціальність - правознавець. Кваліфікація - юрист. Суддя вищого кваліфікаційного класу. Стаж роботи на посаді судді – 29 років. Заслужений юрист України. З 1987 по 2003 роки працював суддею Верховного Суду України, з 2003 року - голова судової палати з громадських справ Верховного Суду України.\nДомбровський народився 1947 року. Місце народження - с. Цеханівка Одеської області. Вища освіта – 1975 року закінчив Київський університет ім. Тараса Шевченка. Спеціальність - правознавець. Кваліфікація - юрист. Суддя вищого кваліфікаційного класу. Стаж роботи на посаді судді – 29 років. Заслужений юрист України. З 1997 року по 2003 рік працював суддею Верховного Суду України, з 2003 року – суддя, секретар пленуму Верховного Суду України.\nМачужак народилася у 1956 році у с. Довге Львівської області. Має вищу освіту – у 1983 році закінчила Київський університет ім. Тараса Шевченка. Спеціальність – юрист. З 1996 року працювала суддею Верховного Суду України.\nРаніше, під час першого таємного голосування на засіданні з’їзду, було обрано суддею Конституційного суду голову Апеляційного суду Харківської області Василя Бринцева.


Що являє собою чорний клатч? Гарна маленька сумочка, яка увірвалася в жіночий гардероб з блискавичною швидкістю і за своєю популярністю сумка-клатч не поступається всім відомому «шанелевскіх» бренду «маленького чорного плаття». Тому, кожна поважаюча і любляча себе жінка, будь то домогосподарка або бізнесвумен, просто зобов'язана або вже має в своєму гардеробі витончений чорний клатч.\nВитончений і класичний клатч підійде практично до будь-якого вечірнього або діловому образу жінки. Адже ця річ настільки різноманітна і має масу різних сучасних моделей. Заглиблюючись трохи в історію клатча, хочеться відзначити, що ще в XVII столітті він користувався величезною популярністю у модних дам в Парижі, тільки назва його було - ридикюль.\nЗвичайно з тих часів змінилася не тільки назва, а й зовнішній вигляд сумочки. У XVII столітті він був маленький мішечок, виготовлений з дорогих і розкішних тканин зі шнурком, який прикрашався дорогоцінними каменями і вишивкою ручної роботи. Призначення такої маленької сумочки з тих часів не змінилося. Його як і раніше використовують під маленькі жіночі необхідності, в старовинні часи під косметику і нюхальну сіль, а зараз і під косметику, і для мобільного телефону і так далі.\nЗовнішній вигляд ридикюля почав змінюватися вже до початку XIX століття, у нього з'явився чіткий каркас. Ближче до 30-40-х років минулого століття з'явився справжній чорний клатч. Представляв собою довгасту маленьку сумочку з атласу або сатину, які поєднувалися з елегантними і вечірніми нарядами і носили під пахвою або просто в руці. По закінченню декількох років популярність клатча різко знизилася. Сталося це в зв'язку зі зміною повсякденного укладу жінки. Великі сумки під робочі документи і продукти харчування в той момент мали велику популярність.\nПовертаючись з минулого в сьогодення, де чорний клатч стоїть на піку своєї популярності, необхідно поговорити про його моделях і сучасному способі. Отже, немає ніякого секрету в тому, що чорний клатч має масу різних моделей, розмірів і стилістику. Якщо раніше його можна було поєднувати і носити тільки з вечірніми нарядами, то сьогодні чорний клатч для ділового та повсякденного вбрання буде прекрасним і незамінним аксесуаром.\nТак, клатч звичайно змінився, але все-таки не до тієї міри, щоб поєднувати його зі спортивним костюмом і кедами. Клатч, як витончений і розкішний аксесуар, виготовлений з якісної шкіри, замші, дорогої тканини асоціюється звичайно з яким не будь святом або урочистою подією. Це може бути похід в оперу, звану вечерю, випускний вечір, офіційний прийом і так далі. Найпопулярнішими моделями є сумочки, прикрашені декоративними дорогоцінним або напівдорогоцінним камінням, розкішної біжутерією, камінням або вишитими бісером в поєднанні з каменями «Сваровські».\nДо речі кажучи, модний чорний клатч може бути виготовлений самостійно при цьому заощадити не маленьку суму. Пошити його і прикрасити на ваш смак легко і просто, мати при цьому потрібно тільки бажання і фантазію.\nПовсякденне модель клатча, виглядає дещо інакше, вона трохи об'ємніше і може бути прикрашена шкіряними ремінцями, металеву фурнітуру, різними ланцюжками, шкіряними переплетеннями. Також клатч може мати маленьку ручку і довгий ремінь або зовсім без будь - якої декоративного оздоблення. Така модель клатча прекрасно підходить для осінньо - зимового пальто, ділового костюма. Їх можна носити не тільки тримаючи в руці, але і носити на плечі. Модель хоч і об'ємна і не така мініатюрна, але свою жіночність, ніжність і елегантність вона не втрачає.\nРекомендую до перегляду відеозапис, де показаний процес, як своїми руками зшити стильний чорний клатч:\nБезопераційна підтяжка шкіри обличчя і тонізація мімічних м'язів\nВзуття для бігу на різні дистанції\nП'ять причин відмовитися від кави


Ігри-заняття із сюжетними картинками (семінарське заняття) - Педагогіка - Архів якісних рефератів\n— Ми з вами живемо в Україні, то й будемо продовжувати вчитися розмовляти українською мовою. Як звати ляльку, до якої ми прийшли в гості? (Діти повторюють).\nРосійською мовою це — дудочка. Що в мене в руці? Так, сопілочка. Давайте скажемо разом — сопілочка. (Роздає всім дітям сопілочки і закріплює назву).\n— Давайте і ми пограємо на сопілочці. Треба дмухати в цей отвір, а дірочки зверху по черзі закривати пальчиками. (Показує).\nВихователь демонструє, як звучить свищик. Пропонує малятам пограти в народну гру «Перепілочка». Галя знайшла гарненьке яєчко, яке знесла пташка. Воно не звичайне, а розписане. І називається — писанка. Давайте скажемо всі — писанка. (Закріплює назву з дітьми).\nХід гри. Дитині показують картинки і задають питання, а дитина відповідає.\nМатеріал. Паперовий жук або його зображення на картинці.\nХід гри. Дорослий показує дитині жука, вирізаного з кольорового паперу, і кладе його на стільчик. Дитина йде по колу, а дорослий півуче повторює потішну:\nМета. Тренування вимови звука «ш», розширення словникового запасу, розвиток спритності.\nХід гри. Дорослий показує змійку на картинці і питає дитину:\nМатеріал. Фігурки персонажів казки «Ріпка» або картинки з їх зображеннями.\nХід заняття. Дорослий читає казку «Ріпка» (За І. Франком). «Був собі дід Андрушка, а в нього була баба Марушка. А в баби Марушки — онучка Мінка, а в онучки Мінки — собачка Фінка. В собачки Фінки — кицька Варварка, а в кицьки Варварки — мишка Шпарка...».\nМета. Закріплювати знання дітей, набуті на заняттях з математики протягом 1 і 2 кварталів згідно з вимогами програми. Розвивати кмітливість, математичне мислення, пам'ять. Виховувати увагу, зосередженість, рішучість, самостійність у виконанні завдань.\nОбладнання. Кольорові вагончики на кожну дитину (7 штук), картки до ігор «Лото», «Кольорова квітка», «Будиночки», «Увага!», математичні ребуси, площинне зображення геометричних фігур.\nПідготовка вихователя. Виготовила роздатковий матеріал для розвиваючих ігор.\nПідготовка дітей. Діти навчились рахувати в межах 10, познайомились з цифрами від 1 до 10, з днями тижня, вміють описувати геометричні фігури. Навчились розв'язувати задачі та приклади за малюнками. Вміють орієнтуватись на папері, знаходити й називати суміжні числа. Діти знайомі з розвиваючими іграми, використовуючи їх протягом дня.\n— Коли ріпка достигла, кого покликав дід тягнути ріпку? (Вихователь викладає на фланелеграфі героїв казки).\n— Порівняємо по висоті діда і внучку. (Дід високий, а внучка низька).\nЧитання вірші Т.Г. Шевченка "Садок вишневий коло хати”.\n- Діти в цьому вірші є слово "Сім'я вечеря коло хати...”\nОсь послухайте. "Нащо клад, коли в сім'ї лад”, "Скрізь добре але вдома краще”, "Удома і стіни допомагають”, "Хоч і по коліно в воду, або до свого роду”, "Нема в світі дорожчого як родина”.\nВиконання пісні "Коли я помию ложки і миски”.\nА зараз я вам, діти розповім про старовинний звичай "Збирати росу”.\nЦе родинний звичай. На початку травня селяни виходили "збирати росу”. Як правило одягали святковий одяг, брали їжу і вдосвіта сходилися до одного. Як прокидалося сонячне проміння, вирушали в поле. Ішли лише попарно: чоловік і дружина, хлопчик і дівчинка. Дорогою за звичаєм не розмовляли, а як траплялися стрічні, то віталися лише поклонялися.\nДітям окремо приказували: "З роси та води вам”. Тоді збирали у долоні росу і зливали у пляшечки, щоб вигоювати нею рани.\nЦе буде гарна пам'ятка не тільки про свій родовід, але й повага до нашої історії. Адже раніше в Україні було за честь і обов'язок знати свій родову аж до сьомого коліна. Як писав Іван Франко у передньому слові до своєї казки "Фарбований лис” "... тисячі речей забудете, а тих хвиль, коли вам люба бабуся оповідала байки, не забудете до смерті”.\nРеферат на тему: Ігри-заняття із сюжетними картинками (семінарське заняття)\nНародні ігри та забави (семінарське заняття)


На Волині планують збудувати вітрову електростанцію. Де?\nНа Волині планують збудувати вітрову електростанцію. Де?\nУ Затурцівській ОТГ Локачинського району хочуть побудувати об'єкти для отримання вітрової енергії.\nНамір на будівництво мають ТзОВ "Волинь Вест Вінд - 2" та ТзОВ "Волинь Вест Вінд -3" .\nСьогодні, 15 червня, питання обговорювали на робочій нараді за участю голови облради Ірини Вахович, голови ОДА Юрія Погуляйка та очільника Локачинської РДА Василя Бакуна. Потенційні інвестори переконували волинську владу, що вітрова енергетика в Україні в перспективі постійно збільшуватиме частину альтернативної енергетики в енергетичному балансі України. З їхніх слів Волинь має значний природний потенціал для реалізації вітроенергетичних проєктів.\nСтартувати з будівництвом вітрової електростанції в Локачинському районі поки заважають формальні причини. Зокрема, в районі не затверджено Схеми планування території, без якої не можна розробити детального плану території розміщення об'єктів альтернативної енергетики, як того вимагає Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності".\nЗатвердження Схеми планування території району - компетенція районних депутатів. Є сподівання, що обранці громади розглянуть питання на найближчій сесії районної ради. Компанія-інвестор зі свого боку гарантує дотримання законодавства та порядність. Про це більш детально зазначать у Меморандумі про співпрацю, який інвестори планують підписати з облдержадміністрацією. Голова ОДА Юрій Погуляйко вважає, що реалізація проєкту слугуватиме стимулом для розвитку місцевої економіки.\n"Вітрова електростанція забезпечать Локачинський район новими робочими місцями, а також значними надходженнями до бюджету. Але важливо, де буде зареєстрована компанія, бо від цього залежить, куди будуть сплачуватися податки. В Локачинському районі сьогодні видобувають газ, але місцеві бюджети від цієї діяльності ніякої вигоди не мають.\nТому ми рекомендуємо виконавчій владі області при підписанні Меморандуму про співпрацю з компанією-інвестором обов'язково врегулювати питання реєстрації підприємства", - зауважила Ірина Вахович.\nНа Волині побудують вітрові електростанції\nВсе про: Волинь, робота


Як вибрати настільні аксесуари для ванної кімнати\nЯкимось невідомим чином у ванній на поличках і навколо раковини моментально накопичується купа всякої дрібниці: баночки, коробочки, флакони, серветки, ватні палички, косметика та інші вкрай важливі предмети. З чоловічої точки зору значна частина цих «скарбів» абсолютно не потрібна. Жінки, навпаки, впевнені, що це самий необхідний мінімум і викинути хоч одну з дрібниць – злочин. Як організувати порядок у ванній і примирити прекрасну і сильну половини людства? А попутно ще й підкреслити стиль кімнати, додати родзинку в інтер’єр і створити комфорт? Настільні аксесуари для ванної кімнати виступлять в ролі «добрих ангелів», допоможуть розставити і розкласти все по своїх місцях. У виграші будуть обидві сторони конфлікту. Чоловікам не заважатиме розсипана косметика, а жінки отримають можливість виставити нові вазочки і баночки на законних підставах.\nЗручно або красиво?\nСенс декоративних елементів складається в пожвавленні простору, створенні певного відчуття. Але ванна занадто мала для непотрібних речей. Тому настільні аксесуари змушені виконувати відразу дві функції: прикрашати інтер’єр і організовувати простір.\nАксесуари для ванної кімнати умовно ділять на:\nДо підлоговим відносяться йоржик, відро для сміття, білизняна корзина, килимок, різні меблі (етажерки, тумби, комоди для ванної). Їх завдання не тільки допомогти в організації простору, заховати невикористовувані предмети, а й утеплити підлогу, уберегти від ковзання на мокрому покритті.\nЧитайте: як зробити розводку сантехніки у ванній кімнаті своїми руками.\nРекомендуємо прочитати наші поради щодо створення недорогого дизайну ванної кімнати.\nекономлять місце (настінні тримачі для мильниці, рушників, туалетного паперу і т. д.);\nстворюють комфорт (полотенцесушитель, поручні для ванни, вентилятор для витяжки, вішалки, гачки);\nдопомагають доглядати за собою (дзеркало, тримачі для фена і гребінців).\nВибір того чи іншого аксесуара залежить від наявності вільного місця у ванній. Якщо вішалки, гачки, килимок і дзеркало не займуть багато місця, то етажерки та комоди потрібно значний простір. Не варто занадто захаращувати невелике приміщення ванною. Це незручно, а іноді й небезпечно: можна випадково перекинути шафа або зачепити стійку, розбити флакони, розсипати або розлити їх вміст.\nВажливо! Підбирати великі комплекти аксесуарів для ванної варто в тому випадку, коли досить простору для їх вільного розміщення.\nНабори настільних аксесуарів\nНайчастіше настільні аксесуари для ванної кімнати йдуть в наборі. Це зручно, стильно і красиво. Але в деяких випадках можна підбирати комплект самостійно. Наприклад, для ванної в стилі лофт цілком підійде мікс з матових металевих мильниці або стаканчика для щіток (хай-тек), «бабусиної» вазочки або шкатулки для ватних дисків і грубуватою дерев’яної чаші для косметики.\nУвага! Самостійно підібрати настільні предмети в одному стилі не завжди просто. Надійніше покластися на готові комплекти, виконані в потрібному оформленні.\nУ стандартний набір повинні входити як мінімум дві речі: мильниця і стакан для зубних щіток. Кількість аксесуарів може досягати 5-7 шт., Але є комплекти, що складаються з десятка (а то і не одного) всіляких предметів. У просторій ванній кімнаті з великою стільницею зручно керувати за допомогою розширених настільних аксесуарів:\nдозатор для рідкого мила;\nфутляр для зубної щітки;\nнакопичувач або ємність для ватних дисків;\nпідставка або стаканчик для ватних паличок;\nпіднос або утримувач серветок;\nпідноси або плоскі вази для косметики;\nмаленьке відерце для косметичного сміття;\nстакан або ваза для гребінців, щіток для волосся;\nрізні коробки, лотки або підноси для дрібниць (з кришками або без).\nЧитайте: які переваги мають аксесуари для ванної на присосках.\nДізнайтеся, як найнадійніше закріпити сталеву ванну.\nПропонуємо Вам ознайомитися з характерними рисами ванній в стилі лофт.\nНавіщо потрібні мильниця і дзеркало і без того зрозуміло, а іншим власникам і підставку жінки швидко знайдуть застосування. До речі, гарним словом «диспенсер» в настільних наборах позначають флакон з кришкою-дозатором для рідкого мила або гелю. Ці засоби продаються, як правило, в пластикових флаконах або металізованих пакетах (запасний варіант). Пластикові пляшки зручні, але в інтер’єрі ванної кімнати, наприклад, в стилі хай-тек або прованс будуть виглядати чужорідними предметами. Тому виробники потурбувалися випуском флаконів-дозаторів, в які можна перелити гель або мило.\nНевелике відерце або баночка для косметичного сміття тільки на перший погляд здаються марними. Скільки разів ви натикалися на забутий на краю раковини ватний диск, використану серветку або інше сміття? При наявності спеціального відерця такі «прикраси» назавжди зникнуть з стільниці або полички.\nІноді в комплект настільних аксесуарів входить один або кілька свічників. З їх допомогою можна створити романтичну обстановку, наповнити приміщення приємним запахом (якщо свічки ароматичні) або просто висвітлити ванну (від раптового відключення електрики ніхто не застрахований).\nМатеріал і дизайн настільних аксесуарів\nПри купівлі предметів у ванну кімнату одним з головних чинників стає їх матеріал і покриття. Не варто забувати, що вологість в цьому приміщенні завжди підвищена, а на всі поверхні потрапляють краплі води і бризки мильної піни. Тому для виготовлення аксесуарів використовують вологостійкі матеріали, наприклад, латунь, нержавіючу сталь, пластик, скло, дерево, часом навіть бетон, натуральний камінь або кришталь. Покриття теж відрізняються різноманітністю: хром, бронза, полімерні матеріали, а для дорогих ексклюзивних наборів іноді в хід йде навіть позолота.\nДизайн настільних аксесуарів у ванну кімнату вибирають, відштовхуючись від стилю і колірного оформлення приміщення. Єдине, про що варто задуматися, крім відповідності стилю – практичність предметів. У ванній дуже важливо підтримувати чистоту, а ємності хитромудрої форми з завитками, карбуванням, ліпними деталями і іншими «архітектурними шедеврами» не так-то просто вимити.\nДля підтримки чистоти варто придбати мильницю з піддоном. Так мильна піна не буде розтікатися по стільниці або раковині. З міркувань гігієни стакан для зубних щіток бажано вибирати простої геометричної форми, щоб його було зручно мити: цим предметом користуються всі члени сім’ї, нерідко і діти, він не повинен служити джерелом мікробів.\nВанна кімната спочатку призначена для підтримки чистоти, але ніхто не заважає перетворити її в затишний куточок для розслаблення і відпочинку. Стильні предмети обстановки і забавні дрібниці створять певну атмосферу, зручні пристосування розвантажать простір, а всім декоративним вазочкам, стаканчиках, підноси і скринькам обов’язково знайдеться застосування. Господарям не доведеться вибирати між красою і комфортом. Всі аксесуари для ванної працюють не тільки прикрасою, вони оптимізують простір і допомагають підтримувати порядок. Якщо у вашій ванній досить місця для розміщення цих дрібниць, не відмовляйте собі в такому задоволенні: комфорт і краса «в одному флаконі» зустрічаються не так часто.\nЯк погладити штори, не знімаючи з карниза праскою і без праски і отпарівателя\nПри наведенні чистоти в будинку кожна господиня знімає штори для прання. ...\nЯк зробити дірки на джинсах своїми руками на колінах по етапах в картинках\nОтвори і пошарпаності на джинсової тканини з кожним днем ??зустрічаються все ...\nЯк зберігати цукати в домашніх умовах на зиму\nНезвичайне ласощі під назвою цукати стає все популярнішим серед населення. Але ...\nМеблеві фасади для кухні, як вибрати правильно\nПоставивши собі за мету змінити кухонний гарнітур, слід розібратися в тому, які ...\nЯк зробити гарбуз на Хеллоуїн своїми руками 2019: покрокові фото – топ кращих\nХеллоуїн вже встиг полюбитися багатьом людям, далеким від західної культури. ...\nЕлектронний термометр з виносним датчиком: різновиди\nУважне вивчення типових побутових потреб допоможе переконатися в необхідності ...


Енергоефективність — синонім незалежності - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nЗдолавши енергетичне марнотратство, ресурси спрямують на поліпшення якості життя людей\nУкраїна стане успішною енергонезалежною державою за умови зменшення енергоспоживання. Можемо фактично вдвічі скоротити обсяг газу, який споживає житловий сектор, якщо перейдемо на енергоефективні технології. На цьому наголосив Президент Петро Порошенко під час столичного форуму «Від енергоефективності до енергонезалежності».\n«Нині в нас небачених розмірів енергетичне марнотратство, яке дісталося від радянського минулого. Споживання газу в житловому секторі — 18 мільярдів кубів, половина, 9 мільярдів, іде на обігрів повітря. Це втрати, за які сплачують держава та споживачі з власної кишені», — констатував Петро Порошенко.\nРаніше ніхто не говорив про енергоефективність, тому що «на марнотратстві ділки та їхні партнери у владі заробляли великі гроші, заради них укладали кабальні газові угоди, що зобов’язували Україну купувати непотрібний газ».\nПрезидент нагадав, що торік вдалося імпортувати вже не 52 і не 42 мільярди кубометрів газу, а лише 10,5. «І це був імпорт із Європи. В Росії ми не купуємо газу вже четвертий рік. Це наша велика робота на шляху до енергонезалежності», — зазначив він.\n«Енергоефективність для нас — синонім незалежності. Щоб Україна стала енергонезалежною, перед галуззю постало три стратегічних завдання: модернізація надання послуг, формування інституту відповідального власника, а також створення інструментів, за допомогою яких власник зможе легко пройти шлях до власного енергозаощадження», — вважає Президент.\nПрем’єр-міністр Володимир Гройсман, своєю чергою, зазначив, що українська енергонезалежність — це завдання, яке маємо виконувати щодня, пам’ятаючи, що ми — об’єкт навали ворога. «Енергонезалежність надзвичайно важлива, адже енергетика завжди була видом гібридної зброї проти України. А тепер ми розуміємо, що ствердження енергонезалежності — в наших руках», — сказав очільник уряду.\nНовим можливостям виконання поставлених завдань сприяла реформа децентралізації, яка надала громадам ресурси для зростання якості життя. І за роки реформи стає дедалі зрозуміліше, як саме використовують ці можливості.\n«Мені свого часу було прикро почути про те, що з 12,5 мільярда гривень на підготовку до опалювального сезону лише три спрямували на енергомодернізацію, — зазначив Володимир Гройсман. — Якщо будемо інвестувати в енергоефективність, зможемо досягти нової якості послуг, а для людей вони стануть доступнішими. Тому потрібно більше інвестувати в енергоефективність, енергонезалежність, перестати покладатися на нормативні витрати».\nПорівняно з 2014 роком споживання газу бюджетними установами, теплокомуненерго (ТКЕ) й населенням істотно скоротилося. Так, 2018-го таке скорочення становило 24%. В абсолютних цифрах споживання порівняно з 2014 роком скоротилося на 6 мільярдів кубометрів.\nЗа чотири роки (2014—2018 роки) введено 2,2 ГВт нових потужностей, що генерують тепло з альтернативних видів палива. У ці об’єкти залучено понад 500 мільйонів євро інвестицій. Так само за чотири роки програмою «теплих» кредитів скористалися 525 тисяч родин, які інвестували в заходи з енергоефективності близько 7 мільярдів гривень. Минулий рік став рекордним для ОСББ. 1,6 тисячі з них скористалися програмою «теплих» кредитів на суму близько 470 мільйонів гривень.\nСьогодні потрібно культивувати культуру відповідальності, реалістичності й відкритості, на відміну від помилок нової історії, які призвели до того, що до 2014 року Україна мала неефективну систему управління й розподілу ресурсів, повідомляє департамент інформації та комунікацій з громадськістю Секретаріату КМУ.\n«Що таке незалежна держава? Це держава із сильною економікою, сильним військом, високими стандартами життя. Яка відіграє ключову роль у регіоні та світі. Такі завдання стоять на порядку денному. Це не гасла й не заяви — це конкретні кроки, зроблені з 2014 року. Ми зробили свій вибір — європейська та євроатлантична інтеграція. Наше серце у великій і розвиненій Європі, — сказав Володимир Гройсман. — Ми можемо відкинути безвідповідальність і неповагу, яку демонструють деякі політики через брудну гру у надчутливих питаннях».


Біографія Валерія Пацкана - кар'єрний шлях голови Рахункової палати України | Коментарі Україна\nГоловна Статті Політика внутрішня політика Страж державної гривні: хто такий голова Рахункової палати України Валерій Пацкан\nЕксклюзив Страж державної гривні: хто такий голова Рахункової палати України Валерій Пацкан\n23 липня 2020, 19:30 1288\nРахункова палата України. За цією гучною назвою насправді ховається орган фінансового контролю, що повністю формується, в сенсі керівництва, владною коаліцією. Отже, на чолі нього опиняються люди, зазвичай слабо підготовлені в сенсі фінансової дисципліни, зате такі, що добре розбираються в поточному політичному моменті. Одним з них є і нинішній голова Рахункової палати України Валерій Пацкан – людина епохи Майдану, яка стала по-справжньому успішною і відомою після 2013 року.\nШлях від "Реформи і порядок" до "БПП"\nБіографія Валерія Васильовича досить бідна фактами. Народився в 1975 році в Хустському районі Закарпаття, Пацкан має цілком собі рядову біографію: служба в армії, навчання в Ужгородському державному університеті на спеціальності "Правознавство", а потім робота в різних комерційних і державних структурах.\nВтім, вже початок трудової біографії було прикметною – головний спеціаліст юридичного відділу Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у 1999-2000 роках. Потім була робота юрисконсультом на лісокомбінаті і заступником завідувача кафедри правознавства Закарпатського інституту ім. А. Волошина Міжрегіональної академії управління персоналом.\nЗ 2002 по 2008 роки Пацкан працює в банківській сфері: спочатку заступником, а потім головою філії "Приватбанку" і "Індустріально-експортного банку".\nНарешті, в 2007 році майбутній голова Рахункової палати, очевидно, вирішив, що досить працювати на когось і створив ТОВ "Карат мотор", що перетворилося з часом на досить солідну компанію, яка торгує авто. У тому числі – і в якості єдиного на Закарпатті офіційного дилера компанії "Toyota", чий оборот в 2018 році за даними аналітичної платформи YouControl перевищив 160 млн грн.\nОднак ще в 2001 році Валерій Пацкан зробив свій вибір, проявивши інтерес до політики. У віці 27 років він став головою виконавчого комітету Закарпатської обласної організації партії "Реформи і порядок" Віктора Пензеника.\nЧим саме займався Пацкан у Пензеника – невідомо. Але 9 років тому він став членом "Українського демократичного альянсу за реформи" (УДАР) Віталія Кличка", а у 2011 очолив Закарпатську обласну організацію партії. Ще через рік Пацкан досяг свого першого успіху, ставши народним депутатом України VII скликання під номером 19 у списку політсили.\nПісля Майдану Валерій Пацкан проявив небачену активність на ниві боротьби з режимом Віктора Януковича і став одним з авторів скандального закону про люстрацію. Крім того, він знову змінив партію, на цей раз, обравши "Блок Петра Порошенка". Під номером 38 в списку БПП наш герой знову став народним депутатом України. Але, як і в попередньому скликанні, досидіти свій термін до кінця Пацкану не довелося.\nХотів в податкову – потрапив в аудитори\nВтім, на відміну від VII скликання достроковий відхід Пацкана був пов'язаний не з розпуском Верховної Ради, а з переходом на нову посаду. 15 березня 2018 року Рада затвердила новий склад Рахункової палати України, поставивши на чолі неї Валерія Пацкана.\nТреба сказати, що в ролі нардепа сам Валерій Васильович відчував себе незатишно, раз хотів перейти на роботу у виконавчі органи влади. Ще у квітні 2014 року на Закарпатті ходили чутки про бажання Пацкана очолити Закарпатську ОДА, а в 2015 році його прізвище фігурувало в списку з 66 кандидатів на посаду глави Державної фіскальної служби України.\nЗ тих пір Валерій Пацкан не упускає можливості заявити про себе як про батька державних інтересів і покритикувати тих, хто не береже "державну копійку". Він звинувачував Кабмін у зростання держборгу на 46 мільярдів гривень, і скаржився на порушення при кожній третій перевірці або на суму в 50 млрд грн.\nМіж тим, минуле, як і сьогодення закарпатського екс-нардепа зовсім не таке безхмарне, як йому б хотілося.\nВасиль Пацкан і земельний скандал\nПильну увагу ЗМІ Валерій Пацкан, тоді ще народний депутат, привернув до себе ще до 2014 року з "легкої руки" в. о. мера Ужгорода Віктора Щадея, який звинуватив парламентарія в спробі позбавити землі 500 жителів міста.\nЯк написав на своїй сторінці в Facebook Щадей, маючи приблизно 8000 квадратних метрів землі за містом, нардеп в квітні 2014 року написав до прокуратури депутатське звернення про незаконність володіння землею городянами. Прокуратура подала на них до суду, відстоюючи інтереси нардепа.\n"І все для того, щоб розчистити територію між ділянкою Пацкана та об'їзної, піднявши її комерційну привабливість", – написав тоді Щадей, попросивши ЗМІ та політичні сили звернути увагу на ситуацію і допомогти.\nЦікаво, що вже на наступний день після публікації цього посту Щадей був відправлений у відставку з посади в. о. мера Ужгорода.\nОднак ця історія отримала продовження в 2015 році, коли ЗМІ Ужгорода розкопали інформацію про долю земельної ділянки в 1000 квадратних метрів за адресою вулиця Урожайна, 44. Ще в травні 2013 року ділянку за даною адресою намагалася отримати жителька Ужгороду Ольга Курах, дружина керівника ЗАТ "Стройавтодор". У мерії, однак, назустріч не пішли, так як ця земля була власністю трьох дітей-сиріт сім'ї Генют і була присадибною ділянкою до житлового будинку. У відповідь Ольга Курах звернулася до суду.\nЯк вдалося з'ясувати журналістам, боротьба за землю розгорнулася через те, що сусідом власників землі виявилося "Тойота Сервіс Ужгород "Карат мотор", чиїм засновником до 2012 року був Валерій Пацкан, і цю ділянка планувалося передати підприємству.\nА власником ТОВ "Карат мотор" з 2012 року є Василь Васильович Пацкан. Останній, судячи з даними профілю в соцмережі Facebook, є близьким родичем нардепа. У всякому разі, Валерій Пацкан вказаний в профілі Василя Пацкана як член сім'ї.\nНа родинний зв'язок нардепа вказали і ужгородські ЗМІ, увагу яких спонукало втрутитися навіть прокуратуру. Щоправда, вона причетність нардепа до землі категорично спростувала.\nПроте цей скандал виявився "легкою розминкою" для Пацкана, і, по суті, ніяк не завадив його майбутній політичній кар'єрі.\nНезабаром увагу ЗМІ привернули родинні зв'язки новопризначеного голови Рахункової палати. Мова про Мирослава і ще одного Василя Пацканів – перший з яких був прокурором, а другий – головою державної податкової інспекції у Закарпатській області.\nВласне, Мирослав Пацкан привернув увагу ще в 2014 році після того, як роком раніше став прокурором міста Ірпінь під Києвом. Вже тоді в ЗМІ писали про використання прокурором службового становища. Згадали і перевірки розважальних закладів в Ужгороді в 2010 році, де Мирослав працював до свого переведення в Ірпінь, і багато іншого.\nУ грудні 2019 року народний депутат України від партії "Слуга народу" Ольга Василевська-Смаглюк заявила про причетність Мирослава і самого Валерія Пацкана до незаконного будівництва торговельно-розважального комплексу на місці реліктового лісу у Бучі. Втім, потім пост був видалений.\nУ тому ж грудні Мирослава Пацкана було призначено першим заступником прокурора Житомирської області, і за даними ЗМІ Одеси сьогодні він готується сісти у крісло прокурора Одеської області.\nПостать Василя Пацкана виглядає загадково. Як писали ЗМІ, він є старшим братом нашого героя, але цілком може бути і його батьком і тут доречним буде згадати бажання самого Валерія Пацкана у 2015 році стати главою ДФС України.\nВтім, в 2019 році Василь Пацкан покинув пост глави ГУ ДПС у Закарпатській області, швидше за все, в силу віку. У всякому разі всі його електронні декларації, починаючи з 2015 року перераховують у списку доходів пенсії його самого і дружини Ганни.\nВже згаданий вище власник і директор дітища нардепа ТОВ "Карат мотор", ще один Василь Пацкан, став співвласником 50% ТОВ "Гуардо", створеного у квітні в Одесі для роботи на фармацевтичному і ювелірному ринках.\n"Працював" на свою сумнівну репутацію і сам Валерій Пацкан. У всякому разі, у травні 2019 року у Верховній Раді фотограф Богдан Бортаков зафіксував кумедний момент, як голова Рахункової палати, помітивши, що його знімають журналісти, зняв з руки золоті годинники марки Rolex і передав колезі.\nМетання Валерія Пацкана пояснювалися, очевидно, тим, що в жодній з його електронних декларацій такого дорогого аксесуара, мінімальна вартість якого стартує з декількох тисяч доларів США, немає. Хоча декларувати потрібно будь-яке майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на 1 січня звітного року. Для травня 2019 року, коли Пацкан був помічений з Rolex на руці, цей еквівалент становив 176 200 гривень.\nОднак все це залишилося лише курйозом - цей факт чомусь ніхто перевіряти не став. В цілому, матеріальне становище голови Рахункової палати стійке, правда, не таке вже й велике порівняно з іншими колегами.\nТак, з нерухомості йому належить квартира в 165 квадратних метрів і 2 земельних ділянки на 9451 кв. м. Також автомобіль улюбленої екснардепом марки Toyota, придбаний в 2016 році за 2 млн 287 тис. грн.\nЯкщо вірити декларації за 2019 рік, Валерій Пацкан, незважаючи на чималу зарплату в Рахунковій палаті – 1 млн 042 287 тис. грн., успішно підробляє в купі інших місць і має купу інших доходів. Наприклад, робота в Ужгородському національному університеті принесла йому 18 222 гривні. 434 гривні – вказані як подарунки. І, судячи з усього, Пацкан ще грає на валютному ринку, адже на операції з валютою він заробив 408 200 гривень. Отримав наш герой також зарплату (165 221 гривню) у якості нардепа, а 31 682 гривні принесли йому страхові виплати. Судячи з усього, голова Рахункової палати так старається заради дочки Валерії, хоча її мати чомусь в декларації Пацкана не вказана.\nУ вигляді готівки Валерій Васильович зберігає 284 300 доларів США та 377 865 гривень. Банківських вкладів у нього немає.\nВтім, судячи з декларацій, голова Рахункової палати багато в чому живе в борг. Він має кредити у 3-х банках на загальну суму 1 млн 590 тис. 951 гривню, судячи з усього, взяті в кредит для покупки тієї самої "Тойоти". У всякому разі, в 2019 році екс-нардеп виплатив за кредитами за авто 635 951 гривню.\nПорошинка в чужому оці, колода – в своєму\nВтім, найбільш скандальний час для Валерія Пацкана настав влітку 2019 року, коли член Рахункової палати України, доктор економічних наук Андрій Дідик заявив про корупцію у відомстві.\nЯк писали ЗМІ, Дідик звинуватив керівництво Рахункової палати в покупці 20-ти елітних авто улюбленої Пацканом марки Toyota на 17 275 176 гривень. Ініціатор звинувачень не розумів, навіщо потрібно було купувати 20 авто для потреб дев'яти членів Рахункової палати і восьми голів територіальних управлінь. До того ж, як заявив сайт "Обозреватель", вартість авто було завищено на 486 тисяч гривень. Здивувала і покупка двох мікроавтобусів ще майже на 3 млн грн.\nПродавець авто і мікроавтобусів – дніпровське ТОВ "Фірма "Алмаз мотор ЛТД" в 2019 році заробило на держтендерах понад 43 млн грн, з яких майже половина припала на тендер Рахункової палати.\nЩе більше обурення у Андрія Дідика викликали витрати на комп'ютеризацію та закупівлю IT-послуг та обладнання в розмірі понад 100 млн грн. При цьому у інформаційно-аналітичній системі Рахункової палати (системі електронного документообігу), за даними Андрія Дідика, відсутня система захисту інформації.\nРахункова палата vs ДБР і НАБУ: причому тут фірма по прибиранню офісів?\nЗрештою, Державне бюро розслідувань відкрило кримінальне провадження за статтею "зловживання службовим становищем". Втім, якихось новин про хід слідства у відкритому доступі немає. Можливо, це пов'язано з тим фактом, що в лютому Пацкан заявив про початок першого аудиту самого ДБР.\nТакож ще в грудні 2019 року, як писав політолог Владислав Дзивидзинський, НАБУ відкрило проти Пацкана справу про незаконну приватизацію службового житла в столиці ще в бутність його нардепом. Тоді ж у Рахункової палати знайшлися претензії щодо використання коштів НАБУ.\nТим часом навесні, судячи з усього, в ГБР відкрили "другий фронт" проти Валерія Пацкана.\nТак, "Коментарі" знайшли серед тендерів Рахункової палати досить дивну любов до київської фірмі ПП "Клінінг про". Як випливає з назви, фірма надає послуги з прибирання і обслуговування великих адміністративних будівель, в тому числі державних.\n"Грошовый бізнес", – подумає читач і помилиться. Адже за 2019 рік компанія виграла тендерів на 104 млн 882 тис. грн., а з початку 2020 року – на 26 млн 352 тис. грн.\nЗ приходом на посаду голови Рахункової палати Валерія Пацкана сталася різка зміна переможця на тендерах по обслуговуванню приміщень відомства. Якщо раніше перемогу здобувало ТОВ "ФМ СЕРВІС ПРО", то після цього дві третини тендерів стали діставатися тому самому ПП "Клінінг про".\nЖурналісти "Коментарів" знайшли 5 тендерів, виграних НП зі зміною керівництва, що принесло "Клінінг про" у сукупності понад 9,5 млн грн. Найбільшою перемогою став конкурс на управління нерухомістю в лютому 2020 року з сумою 3,9 млн грн.\nЗдавалося б, що тут особливого: адже у фірми виграних тендерів на 104 млн грн. Але справа в тому, що березнем 2020 року датується постанова Шевченківського райсуду міста Львова, в якому йдеться про можливе розкрадання фірмою держкоштів.\nТак, за версією ДБР, в липні 2019 року фірма уклала договір з Закарпатською митницею ДФС на прибирання будівель митниці. Та сумлінно сплатила 1 млн 27 тисяч 200 гривень, але фірма прибирання не проводила – її зробили самі співробітники.\nСудячи з усього, продовження протистояння ДБР, НАБУ і Валерія Пацкана ще "порадує" новими одкровеннями про роботу Рахункової палати та її керівника.\nНагадаємо, раніше в рамках спецпроекту "Шлях депутата" портал "Коментарі" писав про Віктора Балогу – "непотоплюваний" корабель Закарпаття в українській політиці.


ᐈ Marvel офіційно підтвердили реліз «Вартових Галактики 3» в 2023 році | Comicbookraw\nПід час Дня інвестора Дісней підтвердили, що фільм Джеймса Ганна «Вартові Галактики 3» вийде в кінотеатрах в 2023 році.\nКоли в 2014 році вийшов перший фільм «Вартові Галактики», для Marvel Studios це було чимось на зразок ризику. Проте, Джеймс Ганн створив душевний та гумористичний блокбастер, який в одну мить перетворив маловідомий комікс в культову команду. «Вартові Галактики» стали невід’ємною субфраншизею для КВМ, а друга частина яка вийшла в 2017 році стала ще більшим хітом, проклавши шлях для третього фільму.\nБув момент, коли «Вартові Галактики 3» повинні були запускати 4 Фазу КВМ, але ці плани змінилися, коли Ганн був звільнений з проекту. Врешті-решт він був повторно прийнятий на роботу, але раніше він присвятив себе створенню «Загону самогубців» для Warner Bros. Це означало, що «Вартові Галактики 3» були відкладені на другий план, що давало Ганну час для завершення свого фільму DC. Але тепер глядачі знають, коли вийде фільм.\nНа Дні інвестора Disney було оголошено, що «Вартові Галактики 3» вийдуть в кінотеатри в 2023 році. Це було пов’язано з підтвердженням того, що Ганн керуватиме проектом «Вартових Галактики. Спеціальний святковий випуск», прем’єра якого відбудеться на Disney + в 2022 році.\nMarvel вже склали повний список фільмів, які вийдуть в найближчі пару років, починаючи з «Чорної вдови» в травні 2021 року. Але студії довелося трохи змінити склад своєї 4 Фази через тривалу пандемію коронавіруса. Оскільки багато великих проектів Marvel перенесені на кінець 2022 року, логічно, що команда Вартових Галактики перенесена на 2023 рік.\nГанн повідомив, що вже закінчив сценарій «Вартових Галактики 3», й це дає йому достатньо часу для роботи над основними зйомками та пост-продакшном. Важливо пам’ятати, що він все ще завершує роботу над «Загін самогубців», який вийде не раніше серпня 2021 року. Як повідомляється, зйомки «Вартових Галактики 3» розпочнуться в кінці 2021 року.\nMarvel не підтвердили дату виходу «Вартові Галактики 3», але літня прем’єра є найбільш підходящою. «Вартові Галактики 2» виявилися величезним успіхом, тому Marvel може спробувати повторити його. Проте, приємно бачити, що «Вартові Галактики 3» повертаються в потрібне русло.\nРеліз «Вартових Галактики 3» затверджено на 2023 рік


Сільвестр Сталлоне, фото і останні новини про актора і його дочок\nГоловна » Теги » С » Сільвестер Сталлоне\nНовини Сільвестра Сталлоне\nФільм "Гра пам'яті": дивитися онлайн трейлер\nКанал Fox зніме серіал на основі "Нестримних"\nСталлоне розборонив бійку на зйомках спін-офф "Роккі"\nСильвестр Сталлоне анонсував назву нового "Рембо"\nАктора Сильвестра Сталлоне в дитинстві били\nСейдж Сталлоне помер незадовго до власного весілля\nУ США у власному будинку знайдено мертвим сина Сільвестра Сталлоне\nУ США у власному будинку знайдено мертвим Сейджа Сталлоне\nФільм "Гра пам'яті": дивитися онлайн трейлер Трейлер прем'єрного фільму з Сільвеством Сталлоне "Гра пам'яті"\nСильвестр Сталлоне - американський актор, кінорежисер, продюсер і сценарист. Володар премій "Золотий глобус", "Сезар", "Сатурн", ноімінант на "Оскар".\nОстанні новини про кар'єру і особисте життя Сільветра Сталоне, ексклюзивні фото, аноси і трейлери фільмів з його участю, дати кінопрем'єр, біографія актора, новини про дочок Сталлоне - про все це читайте на порталі РБК-Україна.\nСильвестр Гарденціо Сталлоне народився 6 червня 1946р. в США (Нью-Йорк). Його батько Френк, родом із Сицилії, був перукарем, також захоплювався грою в поло. Прославився своєю жорстокістю до коней, буйним характером і любов'ю до жінок. Мати Жаклін - астролог, дочка колись відомого в Вашингтоні адвоката Джона Пола Лейбофіша, мала єврейсько-українське коріння.\nСильвестр ріс хуліганом, його 10 разів виключали зі школи. Майбутній актор терпів глузування однокласників через свою зовнішність і мову. Після розлучення батьків жив з матір'ю, навчався в школі для важких підлітків.\nФото: Актор в молодості\nСталлоне проходив навчання в Швейцарії, потім в Університеті Майамі на факультеті драматичного мистецтва.\nПісля закінчення університету майбутня зірка кіно повернувся в Нью-Йорк. Грав невеликі ролі в театральних постановках, але грошей на прожиття не вистачало. Тому Сталлоне підробляв, йому доводилося патрати рибу, чистити клітки тварин.\nФото: Роль у фільмі "Рембо"\nПопулярність до актора прийшла після фільму "Роккі" про боксера Роккі Бальбоа та його бій за чемпіонський титул. Він не тільки написав сценарій до картини, а й виконав в ній головну роль. Даний фільм став найкасовішим в 1976 році, завоював три "Оскара" і "Золотий глобус". Сталлоне був відзначений в номінаціях "Краща чоловіча роль", "Кращий оригінальний сценарій".\nПродовження історії про Роккі було успішним. Всього вийшло 6 частин фільму, для кожної з яких сценарій був написаний Сталлоне.\nЩе одним фільмом, в якому Сильвестр Сталлоне брав участь і як сценарист, і як актор став "Рембо". Славу і популярність йому принесли ролі в "Фахівці" і "Руйнівнику".\n"Золотий глобус" Сталлоне отримав за кращу роль другого плану в картині "Крід: спадщина Роккі", яка вийшла в 2016 році.\nЗа заслуги в популяризації боксу в 2011 році актор і сценарист Сильвестр Сталлоне був введений в Міжнародний зал боксерської слави.\nПерша дружина Сталлоне - актриса Саша Зак. У цьому шлюбі у Сильвестра роїлося двоє синів: Сейдж (1976 р.н.) і Серджіо (1979 р.н.), якому поставили діагноз аутизм. Сейдж Сталлоне став актором і продюсером, але в 2012 році був знайдений мертвим в своєму будинку в Голлівуді.\nІз другою дружиною, моделлю і актрисою Бріггітою Нільсен, актор прожив з 1985-го по 1987 рік.\nТретя дружина - Дженіфер Флавін, молодше Сильвестра Сталлоне на 22 роки. Вони розписалися в 1997 році. Від цього шлюбу подружжя виховує трьох доньок: Софію (1996 р.н.), Сістін (1998 р.н.), Скарлет (2002 р.н.).


У Литві вирішили допомогти Квіташвілі боротися з грипом в Україні » Слово і Діло\nЛитва поділиться з Україною противірусними препаратами\n20 січня 2016, 18:07\nМіністр охорони здоров'я Литви Ріманте Шалашевічуте заявила про намір передати МОЗ України в якості гуманітарної допомоги партію ліків для профілактики й лікування вірусних інфекцій, у тому числі й від небезпечного каліфорнійського грипу.\nЙдеться про ту частину ліків, яка перебуває в медичному резерві й термін придатності якої спливає в 2016 році, пише з посиланням на місцеве новинне агентство bns.lt «Слово і Діло».\n«Це останній сезон, коли ми могли ними скористатися, заздалегідь можемо сказати, що вже не скористаємося», – заявила Шалашевічуте.\nКвіташвілі обіцяє, що російські вакцини в Україну надходити не будутьСказано 8 червня 2015 р.Статус обіцянки: Не виконано\nВсього Україна отримає близько 30 тис. упаковок медикаментів, у тому числі противірусні Relenza і Tamiflu, нестачу яких зараз відчувають українські фармацевти.\nДоправлять ліки в Україну також за кошти уряду Литви. Відбудеться це протягом 2-3 найближчих тижнів, зазначила Шалашевічуте.\nНагадаємо, в січні в Україні різко підвищилася захворюваність на каліфорнійський грип, від якого, за даними МОЗ, уже померла 51 людина.\nКвіташвілі і вакцини: сумна історія з нещасливим кінцем 3 вересня 2015, 15:30


Актрису Заворотнюк у лікарні відвідав чоловік - ЗМІ - Korrespondent.net\nКорреспондент.net, 18 вересня 2019, 14:00\nЧоловік відвідав Анастасію Заворотнюк у лікарні\nІз російською зіркою, яка перебуває в комі, весь час залишається хтось із рідних. Раніше її відвідала донька Анна.\nРосійську актрису Анастасію Заворотнюк, яка, за непідтвердженою інформацією, перебуває при смерті через рак мозку, відвідав її чоловік Петро Чернишов. Чоловіка зняли папараці в одній з московських клінік. Ролик з'явився на YouTube-каналі Москва 24.\nНа кадрах видно, як чоловік, одягнений в джинси та спортивну куртку, швидко проходить по холу лікарні. Його обличчя прикриває кепка.\nРаніше біля цієї ж клініки була помічена старша дочка Заворотнюк. Ймовірно, 22-річна Анна відвідала матір Анастасію Заворотнюк в лікарні. Дівчина принесла з собою повітряну кульку із зворушливим написом.\nПро те, що Анастасія Заворотнюк потрапила в реанімацію, стало відомо 13 вересня 2019 року. Через кілька днів з'явилася інформація, що стан Заворотнюк погіршується: вона в комі, не дихає самостійно і у неї нібито паралізувало частину тіла.\nНі члени сім'ї, ані офіційний представник актриси Стас Харитонов досі не коментують здоров'я Заворотнюк.\nТЕГИ: звезды кино, рак, Больница, видео, актриса, муж\nСхудла Зарицька здивувала образом у новому кліпі3329\nМакс Барських станцював стриптиз у новому кліпі447\nBillboard назвав "найбільшу пісню всіх часів"360\nНазвано номінантів на премію Греммі-202240


Жителі Дубаю почали їздити в самокерованих боксах (ФОТО) - . Преса України - новини, свіжі новини, останні новини. uapress.info\nАня Мартинюк 03 березня 2018, 08:19\nВ ОАЕ прошов черговий етап випробування самокерованих боксів, які замінять в країні звичні таксі. Екологічний транспорт вже курсує у Дубаю.\nНа цьому тижні Управління дорожнього руху та транспорту Дубая вперше випустило на вулиці незвичний транспортний засіб – безпіолтний куб, який виконує функцію таксі. Мова йде про побудовані в Італії американською компанією Next Future Transportation новітні автомобілі.\nТакі транспортні засоби повністю працюють на електриці. Вони можуть досягати швидкість до 80 км/год та вміщають у себе максимум шість людей. Головний тест автівки майбутнього успішно пройшли.\nОчікується, що такі бокси курсуватимуть популярними маршрутами, однак поки не у великій кількості. В кінцевому підсумку влада емірата очікує, що таксі Next підбиратимуть пасажирів прямо біля їх домівок.\nДо слова, Управління дорожнього руху та транспорту Дубая виділило близько 410 тисяч доларів США на дослідження та розвиток новітніх транспортних засобів. Так, місто-мільйонер Дубай має повністю перейти на безпечний еко-транспорт до кінця 2030 року.\nЯк повідомляось раніше, у Дубаї вже випробували супершвидкий капсульний потяг, який долатиме великі відстані за декілька хвилин, замість декількох годин.\nДубай замінить таксі на самокеровані «бокси» (ВІДЕО)


34-й телеканал досі відключений від мовлення з невідомих причин смотреть онлайн\n34-й телеканал досі відключений від мовлення з невідомих причин\nДніпропетровський 34-й телеканал - що належить до медіа-групи "Україна" - досі відключений від мовлення з невідомих причин. Ще й, не тільки в ефірі, а й у мережах кабельних операторів. Вимкнення, що сталося напередодні ввечері, не пов'язане з технічними негараздами. Хто втручається в роботу ЗМІ - з'ясовувала Віра Свердлик.\nУ зв'язку з вимкненням дніпропетровського 34го каналу холдинг «Медіа Група Україна» висловлює офіційний протест. І просить усі компетентні органи з'ясувати ситуацію та відновити дотримання закону. Колектив телеканалу та медіа-холдинг вбачають у ситуації ознаки грубого зовнішнього втручання в роботу ЗМі у період виборчої кампанії. І вважають, що цей факт не може розцінюватися інакше, як тиск та посягання на свободу слова в Україні.