Науково-ідеологічний центр імені Дмитра Донцова :: ЧИМ Є РОСІЙСЬКА РЕВОЛЮЦІЯ?\nЧИМ Є РОСІЙСЬКА РЕВОЛЮЦІЯ?\n[Донцов Д. Чим є російська революція? // Календар альманах «Дніпро» на 1928. – Львів, 1928. – С. 40-56.]\nВ жовтні минулого року скінчилося десять літ від коли в Петербурзі прийшли до влади большевики, які пізніше застромили червоний прапор в Харкові і в Київі.\nНезабаром обходитимуть вони ювілей своєї перемоги, робитимуть підсумки всіх добродійств, які сплинули в наслідок перевороту на Україну. Не думаю тут з ними полемізувати. Мало мене цікавить, чи на одну, чи на дві десятини більше має тепер наш селянин, що не знає, чим її обробляти, ані те, який тепер відсоток в партії є українців – 30 чи 50. Для мене важніше що інше. Росія – незалежно від змін режиму – лишилася нашим сусідою. А ось що про любих сусід говорить у своїм коментарі до Макіявеля Йоган Ґотліб Фіхте: «Сусіда… все готов, при першій нагоді, коли лише справа видається йому певною, розширитися нашим коштом. Він мусить так робити, коли він є мудрий, і не може без того обійтися, хоч би він був навіть нашим братом».\nТакі є добросусідські відносини в нашім нещасливім світі, а що большевики безперечно не є дурні, є нашими сусідами, а може навіть братами (як дехто думає), то й вони не становлять виїмку від правила, усталеного життям і ствердженого німецьким філософом… От сей момент і цікавить мене, коли ми робимо підсумки російської революції.\nНе культурна, не соціяльна, не національна справа на Україні, як її розвязала російська революція, лише інша: чи змаліла, чи зросла в наслідок революції сила нашого доброго сусіди? Того сусіди, який – як сказав Затонський – все стремітиме «осідлати» українську національну стихію; все намагатиметься зробити з неї потульного московського верхівця. Не вірю в доброзичливість жадних сусід, і тому власне цікавить мене тепер не те, чи нам ліпше тепер під «новим» сусідським режімом, аніж під старим, лише чи зросла чи ослабла в наслідок революції сила нашого «сусіди», якого скорше чи пізніше мусітимемо з себе скинути?\nВ нас звикли до кожного суспільного зявища підходити з готовими трафаретами. Так само і до російської революції. Сеж було так просто! Останній відгомін перевороту 1789 р. у Франції, боротьба за народоправство проти самодержавства, заміна звироднілої правлячої кліки новою, здоровою – ось чим є російська революція на думку поверхового глядача… Тимчасом, вона має далеко глибший й цікавіший зміст. Революція 1917 року була обявом великого «нєстороєнія» (дезорґанізації) не лише даної правлячої верстви, не лише державної (дворянсько-самодержавної) системи, – вона була обявом дезорґанізації й самої імперії.\nВ дуже цікавій промові на пленумі ІККІ (виконкому комуністичного інтернаціоналу), 4 VI с. р. говорив Бухарін – «Коли в першу імперіалістичну війну большевики виступили проти оборони вітчини, то для пролетарських республік (для теперішньої Росії) оборона атєчества стає, навпаки, найпершим обовязком… Коли в капіталістичних країнах комуністи повинні стояти на пораженській позиції, то в СССР треба стояти на точці погляду всілякої підтримки нашого пролетарського атєчества. Коли там – треба відкидати оборону вітчини, то в Росії її треба тепер усякими засобами утверджувати…» Війна є зло – і проти неї треба боротися, але лише «оскільки її ведуть імперіалістичні держави, але ми можемо і повинні підтримувати її…, коли при владі стоїть робітнича кляса, яка боронить свою державу».\nТак говорив Бухарін, і се було теоретичне обґрунтування большевицької практики. Важніж його слова тому, що нова російська революційна еліта вперше стала тут офіціяльно не на клясову, а на загально-національну точку погляду, заявила претензії заступати не тільки клясу-верству, а і клясу-націю; виявила намір – не лише знищити «буржуїв», але й устроїти державу всередині й боронити її навні. Вчорашні чесноти – «пораженство» пацифізм, право бути vaterlandslos, право на революцію проти державної влади, – нині, по захопленню влади «пролетаріятом», стають злочином. Чесноти-ж, осміювані вчора – патріотизм, оборона держави, імперіалізм (бо тож відріжніть оборонну війну від зачини) – стають догмами нині. Нова провідна верства – як і передні – стає нацією, pars pro loto.\nСей факт є для нас величезної ваги. Коли ми собі його не усвідомимо, то нічого не зрозуміємо в російській революції. Бо з сього факту («ународовлення» большевиків) видно, що лише перше завдання всякої революції є усунути ворожу соціальну верству і захопити владу. Друге і важливіше завдання перевороту – є «устороєніє» держави, затупленої тепер новою «аристократією». Кождий переворот приносить з собою захитання державного ладу посередині і захитання становища нації між сусідами. Рятуючи одне й друге, нова «аристократія» звичайно одідічує й і цілі старої. Стаючи з «кляси» – «нацією», нова еліта віддається й національним імперативам, залежно від історичної традиції народу, та його геополітичного становища. Отже, сцементувати розгойдану всередині імперію й зміцнити становище свого новоздобутого «пролєтарскаво атєчєства» назовні, – ось яке завдання припало й большевикам, припало російській революції. Чи диктаторам пролетаріату удалося розв’язати се завдання, – ось суть питання: чим є російська революція, чого маємо від неї сподіватися ми?\nКоли шукати подібностей в інших народів, то знайдемо два роди революції. Одні – виносячи на поверхню нову клясу, зміцнили рівночасно потугу імперії. Так було м.н. в Англії і у Франції. Другі – припечатували тільки наглий або повільний занепад держави. Так було, наприклад, в Іспанії й Туреччині.\nПригадайте собі розвідку Токвіля «Старий лад і революція», в якій доведено на підставі докладних студій, що централізація, запроваджена революцією 1780 року, була завершенням діла королів. Пригадайте далі, як республіканська Франція здобула назад Ельзас і Льотарінгію і знищила Габсбурський дім, за що боролися Бурбони, – і ви усвідомите собі, як блискучо французька буржуазія, винесена на гору революцією, розв’язала завдання старої феодальної правлячої верстви в царині політики внутрішньої і зовнішньої. Спадщина, яку вона дістала по монархії, була страшна. Але се не злякало нових будівничих. Касуючи старі історичні провінції, перемагаючи Вандею, ділячи країну на нові департаменти, перекроюючи живе ще тіло стародавніх «земель», знищуючи федералістичну Жиронду – революційна буржуазія показала себе гідною спадкоємицею Людвіка XI і Рішеліє. Вона виконала їх політичний заповіт і вона сцементувала в єдине сцентралізоване тіло країну, а лєгіслятивна праця консульства вляла в се тіло спільний дух. Внутрішній розклад держави, викликаний революцією, самаж таки революція й направила.\nЩе ґрунтовніше вдалося їй усунути спричинене революцією зовнішнє ослаблення країни, знищити її міжнародні завалини. Наполеонівська Франція не тільки насипала сталу греблю проти всіх чужинецьких інвазій, що грозили розділити країну, не тільки стала твердою ногою в усіх майже улицях Європи, але й положила головні підстави під майбутню колоніальну імперію з столицею в Парижі. І тут, так само як і у внутрішній політиці, ішла нова Франція шляхами зброї, вже знесиленої монархії. Вольней, політичний письменник королівської Франції, ось як формулував завдання своєї країни перед революцією: «Ми відновимо старий водний шлях через Суєз замісць дороги довкола Доброї Надії а з Єгипту ми досягнемо Індії». Се писав він у 1788 році, несповна десять літ по нім, Наполеон мріє про підбиття Азії через Єгипет і через Росію, через Каїр і Сен Жан Акр, через Відень і Москву, і робить перші кроки для здійснення свого грандіозного пляну. Трактат у Кампо Формі (17 X. 1797) припечатує поділ Венеції, віддає Франції Іонійські острови і албанський коритар, а в перспективі – шлях до Стамбулу, Евфрату і Персії, з якою заключається союз (1807), а з неї до Індії… Не всі отсі цілі осягнуто, але створення Югославії (вже за наших днів) на місці Наполеонівської Іллірії (з великою допомогою Франції), французький протекторат в Сирії і величезна колоніальна імперія в Африці показують, як змінили потугу Франції наши сили, заплутані революцією; показують, з якою енергією стреміли вони здійснити основні зовнішно-політичні цілі нації, якими вже не міг собі дати ради старий лад. І так само, як досягнення Наполеона були здійсненням мрій передреволюційної імперії, так розбудова Альжерії, Туніса і Мароканська революція 1830 і 1848 рр., була продовженням діла Бурбонів. Один французький історик пише: «Альжерія, завойована 5 липня 1830 і 1848 рр., була блискучою спадщиною, яку залишила республіканській Франції, зникаючи на все, династія Бурбонів».\nПодібні наслідки для Англії мала і її революція. В середині держави поборов Кромвель «кавалерів» так само, як і «левеллерів» (тодішніх большевиків). Ніколи судівництво не функціонувало так добре, як за лорда протектора. Він не розгубив отриманих у спадщині по монархії країн. Знищив військову силу в Швеції, а протягом кількох місяців «прибрал к рукам» Ірландію, як ніхто за останні п’ятсот років. Вогнем і мечем скував він в одне ціле будуче триєдине королівство…\nІззовні – успіхи ще блискучіші. Розбудова імперії стала на твердий ґрунт. З нічого створив він фльоту, яка била іспанців і голяндців на морі. А його армія перемогала першу, тоді, в світі іспанську піхоту. Замісць Кале – став він твердою ногою в Дюнкерку. Замісць страченої свободи дав він Англії славу.\nПодібно й революція американська проти Англії. Вона теж визволила величезні, досі звязані сили, щоби поволі через горожанську війну, через оборонну «доктрину Монро» – прийти до підбиття Техасу, Аляски, Куби, Філіпін, «мироної пенетрації» Канади, Папнами, Нікараґуа і Мексики до внутрішнього сконсолідування й до величезного економічного й політичного розросту республіки навні.\nВ сих трьох прикладах бачимо скрізь нову верству нації, що сміло звалила на свої плечі завдання переломної доби: усунути стару, змиршавілу «аристократію», дати новий моральний стрижень нації всередині і зміцнити її тугу у відношенню до інших народів. Національна криза, яку викликала революція (або яка викликала революцію) в Америці, і Англії, і у Франції привела до скріплення народу і збільшення його питомої ваги в світі. Нова правляча верства показалася там на височині історичного завдання.\nАле бувають ще й инші революції! Се – революції народів в упадку; революції, викликані не вибухом штучно гальмованих сил нації, яка переросла вузький круг діланння, зачерпнутий охлялим режимом, – лише революції, викликані протестом народу нездібного більше до зусиль, що від нього вимагаються. Такі перевороти повстають з диспропорції між силою тягару, яку накладає на даний нарід його великодержавна ідея, і – здібністю народу сей тягар двигати. Кожна ся диспропорція стає за велика, нарід відмовляє послуги власній імперіалістичній їдеї і, як кажуть, «робить революцію». Не на те, щоб самому робити ліпше, ніж скинута «аристократія», лише щоби робити менше, щоби ратувати що дасться. Такі революції кінчаться не новим злетом суспільності, якій розв’язано крила, лише – ампутацією тяжко хворого організму, і часто густо переходом з ряду великодержавних націй до ряду націй-провінцій…\nТаку революцію ми бачимо між іншим в Еспанії. Ліберальна конституція 1812 року була гаслом не до консолідації країни, лише до великого відосередкового руху в полудневоамериканських колоніях Еспанії. Революція з 1820 року привела не до тіснішої злуки з центром іспанських Шкопп та Вандей, а до їх сепарації або до ослаблення їх зв’язку з метрополією. В наслідок сеї власне революції відокремилися остаточно від Еспанії її полудневоамериканські колонії і зачався сепаратистичний рух у Катальонії. Наступні революції, що допровадили навіть до хвилевого тріумфу республіки в Еспанії (1873-1874), скінчилися проголошенням федералістичної проґрами, повстанням на Кубі (1895) і на Філіпінах (1896), нарешті відпадом сих колонії (1898) і загроженням становища Еспанії в її останній колонії Мароку; зітхненням її в ряди трьохрядних держав.\nМенше більше такий самий був внутрішній зміст і революції в Туреччині – молодотурецьк (1908), яка розгубила решту своїх європейських і африканських посілостей, і революції Кемаля, який скасував каліфат і султанат, переніс столицю з Константинополя, що панував на трьох континентах, до Ангори, осередку етнографічної Туреччини.\nМожна і треба мати як найбільший подив до Кемаля Паші і до його ґенія, але не можна закривати очі на об’єктивний факт: що його побіда над греками не була побідою над цілою Европою, та що його революція була не приверненням давнього блеску Отоманської імперії, лише її може й героїчною ампутацією…\nТак само, як в Еспанії і в Туреччині, подуви лібералізму в Австро-Угорщині не принесли монархії спасенних наслідків, лише відрочили її упадок. Всупереч зусиллям поодиноких великих постатей (маршала Конрада, архикнязя Франца Фердинанда) в данім випадку маємо діло з упадком експансивної сили народу, з упадком, якому ні одні революції запобігти не здолають.\nАні революція здолу (1848), ані революція згори (1867), не сцементували імперію всередині, ані спричинилися до утревавлення її позиції навні. Як останні події показали, вмерла зі славою монархія в останні роки світила позиченим (з Берліна) світлом. Так було підчас анексійної кризи 1908 року, так було підчас світової війни. Так яркіше спалахує полум’я перед загасненням…\nДеяку анальоґію представляє й польська національна революція, що по кількох без наслідних вибухах привела, завдяки сприятливому міжнародному укладові – до повстання в 1918 році польської держави. Правда, захоплення влади новою Польщею наступило в боротьбі з чужими, не з своєю правлячою верствою. Але в своїх вислідах ся революція всеж дасться підтягнути до другого ряду революцій, про який я власне тепер говорю. Ще Стефан Баторій носився з велетенським пляном розвязки східного питання, а для того проектував розторощити Москву, а потім via Закавказзя й Персія за атакувати з боку Малої Азії Стамбул і протоки. Але історія потекла іншим коритом… Повільне зречення сих заворотних плянів знане з історії, а революція 1918 – по останній поки що пробі силу 1920 році – дала сьому вимушеному зреченню санкцію нової Польщі. В одній принагідній промові, князь Сапєга, польський міністр закордонних справ в 1920 році, сказав: «Досягли ми на Ризькім мирі кордонів другого розбору Польщі. Досягти кордонів першого – не стало нам сил. Та й те треба мати на увазі, що в той час, в 1920 році, Польща, вичерпана й позбавлена майже всіх державних засобів, не мала б змоги видати з себе те, що було невідкличне для опанування таких величезних просторів, як ті, що сягали аж по Дніпро, аж по границі Речи Посполитої на чотирі роки перед вступленням на трон Станіслава Августа» (Slowo Polskie, 22.VI. 1927). Революція 1918 року в Польщі була отже не такою, як 1789 у Франції. Їй товаришила не експансія, лише в порівнянню історичними претензіями добровільна ампутація, зречення давніх мрій. Слова Сапєги роблять імовірним припущення, що й Косцюківська революція, в разі її успіху, не зачеркнула б дальших кордонів, аніж ті, що їх сім років назад зачеркнено в Ризі. Заборчі держави заборчими державами, але в данім випадку маємо діло з упадком експансивної сили нації, з упадком, якому жадні революції запобігти не здолають.\nТакий характер тих других революцій, що їх прикладом є революції в Туреччині, в Еспанії, Австрії, почасти в Польщі. На прикладі Франції бачили ми державну крізу, спричинену знікчемнілою правлячою клікою, нездарним режимом; крізу, що її усуває нова пануюча кляса. На прикладі Еспанії і пр. – бачимо щось інше. Тут нова еліта не може собі дати ради з крізою так само, як і стара. Тут маємо отже діло з невикональністю завдання взагалі, з крізою вже не еліти, не режиму, лише – самої державної ідеї. Тут революція є об’явом того, що Еспанія Карла V, що Туреччина навіть Абд-уль-Гаміда, що Австрія Франца Йосифа, що Польща Баторія і Яґельсонів стали нездійсненними мріями, якаб верства нації й не намагалася сі мрії втілити в життя. Нема тих живих соків, якіб можна було перелляти з одного каналу в другий, джерело висохло… Се не конче значить звироднення народу, лише, що його амплітуда розмаху – звузилася, відійшла в етнографічні береги. Що може бути напр. здоровішого від шведського народу? Але велика ріжниця є між Швецією теперішньою і Швецією Ґустава Адольфа, що панувала в Фінляндії, в Ревлю і в Ґданську.\nДо якого ж з сих двох родів революцій треба віднести революцію 1917 року в Росії? Коли звернутися до фактів життя, які ніколи не брешуть, коли задати собі питання, чи російській революції удалося злютувати імперію всередині, зміцнити її повагу навні чи хоч би наблизитися тільки до розвязки найжиттєвіших для імперії питань, – то відповідь на вище поставлене питання випаде тільки заперечуюча.\nРеволюційна Франція – здобула нові території, революційна Росія – стратила старі, стратила всі, за виїмком не цілої України, західні окраїни… Революційна Франція знищила історичні «землі», не зважаючи на завзятий опір, революційна Росія – була змушена, по невдалих спробах, дати їм автономію, роблячи добру міну при кепській грі… На заході найбільш контрреволюційну з тих земель, Вендею, уговкано протягом кількох років, «контрреволюційна» ж Україна в десятім році «побідної революції» – є окупованою країною, з якої втратою Совіти числяться при найменшім захмаренню міжнародного овиду. Так само з Кавказом.\nЩе менше, ніж внутрішнє сконсолідовання, удалося революційній Росії скріплення її зовнішньої потуги. Питання протоків, Манджурії, Персії (спадщина царату) – відійшли в країну милих спогадів, і запевне не з браку апетиту в большевиціких можновладців. Кромвель – зробив з нічого велику фльоту, революційна Росія – з великої фльоти зробила нічого. Тепер її замкнуто на ключ у Бізерті. А коли згадати, що Франція великої революції била цілу Европу (а в тім фрідрихівських генералів і Суворова), тоді як революційна Росія капітулювала перед імпровізованими арміями окраїнних держав або перед кількома британськими панцерниками в Шангаю, – то повне виснаження російського імперіалізму в наслідок революції покажеться в цілій своїй «красі»!\nВ одній безграмотній статті в «Червонім Праві» (ч. 10 – 11, 1926) питався Скрипник – «Чи ми здійснили єдність наших народів, загрожуваних цілим капіталістичним всесвітом? Чи ми досягли в сьому відношенню ліпшого стану (як перед революцією – Д.), чи міцніше стоїть наш союз? Чи вільніше почуває зараз себе, після трьох років по заснованню СССР кожний нарід?» – і відповідає на сі питання позитивно, але факти життя – негативно. І в тім власне, що Росія большевицька не в стані осягнути «єдності своїх народів», і тім, вони рвуться геть з Союзу, який їх навіть боронити не може перед розшарпанням їх території, – в сім як раз і лежить історичний засуд революції 1917 року. Нової імперії вона не зліпила і не зліпить. Лишившись духом вірною царським традиціям всередині (абсолютизм) і навні (імперіалізм), «нова» Росія не має вже сил практично піти за своїми традиціями…\nКолись, горді на силу Росії, хвалилися посли царя Бориса: «Тепер, мовляв, Москва не давня; треба Москви стерегтися вже не Полопську, не Лівонській землі, а треба її стерегтися Вільні!» В такім становищі Москва є, при найоптимістичнішій оцінці, менше більше і нині. Але що на початку VII віку було виявом величезної експансивної сили, те саме в другій чверті XX – є виявом безприкладного вичерпання народу. Дійсно, слаба то потіха для російських патріотів, що перед ними має тремтіти не Константинопіль, Тегеран, Мукден і Відень, а … Вільно, Ревель і Холм – недавні осідки губернаторів єдиної і неподільної Росії !\nКоли ми в сім порівнянню підемо далі і поставимо рівнобіжно з теперішньою революцією – «смутноє врємя», від смерти Івана IV до першого Романова, то неміч революції 1917 року ще яскравіше кинеться у вічі. Скільки тоді виявив завзяття російський нарід! Скільки людей видав! «Дворянський цар» Борис і «боярський цар» Василь Шуйський, Скопін, Діонисій, архімандрит Троїцько Сергіївської Лаври Мінін, князь Пожарський а навіть родина «козацького царя» Михайла Романова, – що се були за характери, якого патріотизму, якої волі! Кою вправною рукою запровадила внутрішний лад і очистила від наїзду кордони імперії нова пануюча верства – «воінськіє» і «худородниє люді» та міське «мужічйо», що повалили «княжат» і «ворів»; на яку недосяжну досі височину поставили вони «превисочайшую Росію», як тоді говорили. І якою мізерією виглядають, в порівнянню з тим, «досягнення» большевицького перевороту! Новий режім намагався підсунути нові підстави під захитану будівлю, дати їй не лиш новий фасад, але й новий фундамент. Надаремне! Царат імпонував своїм народам ідеєю надкласової «трудової», соціальної монархії, чужим – «визвольницькою» демаґоґією. Коли сей трафарет вилиняв, большевики мусіли видумати інший. І видумали! Замісць «царя і атєчества»– підсунуто «пролєтарскоє атєчество», – замісць «віри» в православного Бога – віру в Марксів талмуд, замісць «порядку», – «революційну законність» тов. Кириленка, замісць славянофільства – світову революцію, «національний принцип» a la russa. Але й сей фортель не налляв свіжого ентузіязму у зважнілі жили склеротика. Так само, як розгукані славянофільською агітацією словяне, так тепер розгукані комінтерном китайці повернулися спиною до Москви. Національний принціп повстав проти націоналістичної демаґоґії. І навіть там, де (як на Україні) до останнього бою двох засад ще не прийшло, – антимосковська пошесть шириться з страшною швидкістю: світська преса, партійні зїзди криком кричать про ростучу шовіністичну небезпеку, про зріст куркуля, про скріплення ворожого Совітам націоналізму. На десятім році існовання «рабоческрестянскаво» уряду, – в’язниці на Україні переповнені вщерть, довгі валки засланців, як колись, так і тепер сунуть в «мєста нє столь атдальонния» і зовсім «атдальонния» Сибіру, ідуть масові розстріли, процеси-монстри, проголошується отверту війну величезній більшості населення – селянству, скидається з уряду своїх же креатур (Чубаря, Шумського), бо й їм вже не довіряють, цілий державний апарат приведений в рух в пошукуванню за тіню українського націоналізму, – як сей образ нагадує часи Сіпаґіна або Плєве, або режим генерала Бобрікова в Фінляндії! Як мало свідчить про популярність нових соціяльних засад, на які хоче спертися большевизм і які до ілюзії пригадують старі: касарню як соціальний ідеал, татарську державність – як політичний.\n«Московський цар – пише російський історик кн. Трубєцкой («К проблємє русскаво самопознанія», 1927) – був наслідником монгольського хана. Знищення татарського ярма звелося тільки до заміни татарського хана православним царем, до перенесення ханської ставки в Москву». Я гадаю, що й скидаючи царське ярмо і заміняючи монархію Совітами, нічого опріч формальної зміни не приніс нам вітер зі сходу;\n«В етом вєтре – гньот вєкоф свінцових», пише поет Макс Волошин),\nРусь Малют, Іваноф, Ґодунових, –\nХіщнікоф, апрічнікоф, стрєльцоф,\nСвєжеватєлєй жівова мяса –\nБиль царєй і явь бальшевікоф.\n…Что мєнялась? Знакі і вазґлавья!\nВ камісарах – дух самадєржавья,\nВзриви революції – в царях,\nВздєть на віску, вибіть із пад клєтья,\nІ швирнуть впєрьот чєрєс сталєтья\nВапрєкі законам єстєства –\nТот же хмєль і та же трин-трава!»\nГворячи мовою соціольоґії, доведеться сказати, що большевізм, як орґан національної волі – збанкрутував: проба дати раціональне формулювання емоційно-ірраціональній волі загалу, вказати йому напрямок і ціль сеї волі – не повелися з тої причини, що й сього «загалу» не було, бо сей большевицький загал, СССР, показався фікцією, а кожда з його складових частей зачала шукати власної формули власної підсвідомої волі… СССР, як колись «Російська імперія, не став жадним органічним твором…\nПідводячи підсумок царатові, Вітте (Спомини) каже, що правляча верства його часів, «дворянство» уявляло з себе «в розумінні державнім купку деґенератів, які опріч особистих інтересів і задоволення власних забаганок – нічого не визнавали». Очевидно, така «еліта» не могла натхнути державний організм одною ідеєю. Росія – писав Вітте – є «конґльомерат ріжних народів, а тому, властиво кажучи, Росії нема, є лиш російська імперія», механічна зліпка, яка тримається вкупі лише силою тиснення…\nТак писав царський слуга, а ось що, кілька років по упадку царату, знаний революціонер і вдумливий обсерватор Пєшехонов: «Коли вглянутися в неї (в большевицьку державу), то аж жах забирає: ніякого цементу в ній нема і держиться вона виключно силою тиснення». Скутий нею нарід «уявляє з себе буквально людський порох». Се «безсвязния толпи», не об’єднані жадною спільною ідеєю. («Пачему я нє еміґріровал».\nЯк бачимо – діяґноза майже ідентична не тільки що до сути, але і у виразах. Я не знаю, чи вже й большевицька «аристократія» представляє собою «купку деґенератів, які опріч особистих інтересів і задоволення своїх забаганок нічого не визнають», – але фактом є, що так само, як царським, – большевицьким алхімікам не удалося залізо багнетів перемінити в той шляхетний металь, який золотими нитками зв’язав би в одну цілість підбиті силою народи. Росія «пролетарського дворянства» лишилася тою самою механічно зліпленою до купи Росією царського дворянства, країною замаскованого самовладства, сшитою до купи «лоскутною імперією», старою сутю з перемальованою вивіскою. Ся свіжа вивіска, се було єдине, на що здобувся новий господар імперії, «пролєтаріат» (recteпартія). Але сього було сердечно мало для утревалення, панування Росії над її народами та для зміцнення її міжнародної поваги.\nЦементуюча сила нової большовицької, як і старої, ідеї показалося чисто негативною і, яко така, була безплідна…\nВ однім з своїх «Дневників» писав Достоєвський про німця, певного, «що в нім лише оновлення людськости… А тим часом всі девятнацять віків свого істнування, Німеччина, яка те лише й знала, що протестувала, – сама свого нового слова так і не вимовила, а жила цілий час тільки самим запереченням і протестом проти свого ворога, так що дуже й дуже може статися така дивота, що коли Німеччина одержить рішучу побіду і зруйнує те, проти чого девятьнацять віків протестувала, то раптом і їй доведеться вмерти духово, зараз по своїм ворозі, бо не буде вже проти чого протестувати» («Дневник пісателя», Собр. Сочін. Т. XI, ст. 6).\nЩо до Німеччини – Достоєвський мабудь трохи помилився, хоч не брак і тепер письменників, що причину поражки Німеччини у великій війні бачуть в браку позитивної імперіалістичної програми, в її загонистім, але не передуманім «протестантстві». Але певне приложення малиб слова Достоєвського ніде інде, як у власній країні! Зруйнувавши ханство, турецьку, шведську, польську, а почасти й австрійську імперії, та завязок великої чорноморської держави, – Москва опинилася перед порожнечею, яку їй досі не вдалося заповнити власною позитивною ідеєю, бо такої вона не мала. Так сталося, що сю порожнечу заповнила не московська ідея – позитивно мертва – а та сама західноєвропейська, проти якої Росія «протестувала» в несчисленних війнах за «визволення» словян, прокламаціями і бомбами Комінтерна. «Визволені» пішли від Москви геть, коли від руйнації треба було перейти до будови. Що під тим оглядом большевізм рабськи пішов слідами царату і з тим самим остаточним успіхом, се найліпший доказ, що не про крізу режиму ішло в 1917 році, лише про крізу цілої російської великодержавности взагалі.\nАле якже ж можна (кажуть мені) робити підсумки за такий короткий час? Можнаб і за короткий час: люде конвенту і лорд-протектор в дуже короткім часі дали незбиті докази незвичайної енергії і вміння устроювати держави. Але я й не говорю про «короткий час!» Я говорю про вікову лінію еволюції російської великодержавности, яка нехибно і безперервно загинається вділ. Від Катерини Росія фактично виступає в ролі протекторки турецьких словян (анектувавши перед тим словян українських і польських). За Миколи І вона добивається від султана офіціяльного патента на ролю «легального протектора його турецьких підданих». Уряд Миколи ІІ присвоює собі право опікуватися австро-угорськими словянами, а Совіти «труждающимися і обремененими» на цілій земній кулі… Великий розмах! Але ось бачимо, як одну по одній з сих претензій «по канєчной нєволе» залишає Росія, переходячи етапи, що їх колись переходила Польща від Баторія до Сапеги, нашого сучасника. Паризький мир 1856 змусив Росію (в IX арт.) зректися всяких «прав мішатися у відносини Й.В. Султана з його підданими», а в 1883 – російські протектори Болгарії, Каульбарс і Соболєв, обзиваючи членів софійського «Собранія» – свинями і сволотою – покинули негостинну країну визволених «братушок» знов таки по «канечной нєволє».\nПортсмутський мир 1905 року змусив Росію визнати протекторат Японії над Кореєю та «особливі привілеї» свого противника в Манджурії…\nПо горлицьким погромі 1915 р. покинула Росія австрійських словян їх власній долі і опіці західної Европи, а в Берестейськім мирі проголосила своє «desintéréssement» що до країн, положених на захід від лінії зайнятої військами двох цісарів, пізніше – і що до України…\nТакий був шлях занепаду російської імперії. Спершу – «дезентересман» що до турецьких словян, потім – що до австрійських, нарешті – що до найближчих, ще катериненських; а рівнобіжно «дезентересман» у найживотніших для імперії проблемах далекого сходу. Полтавська перемога, штурм Праги, Суворов, що іде «усмірять» збунтовану Францію, а Паскевич – збунтовану Угорщину – се було колись! Тепер – Німеччина недавно в Київі, Фінляндія в сусідстві Петербурга, латиші в Ризі, Литва в Ковні і земля, що горить під ногами Росії в Київі. Яка ріжниця! А за сими військовими поражками – поражки дипльоматичні. Битва на війнах, була Росія бита і на міжнародних конференціях, як у Гункіяр Скелєсі (1833), як у Дарданельськім трактаті (1841), в Паризькій дарданелльській конвенції (1856), в Лондонськім протоколі (1871), в Берлінськім укладі (1878), нарешті в Ризі і в Женеві… Се був правдивий Untergrang Росії замісць вимріяного російськими ура-патріотами Untergang’y des Abendiandes! Коли ми переглянемо всі його етапи, проти волі насунеться паралєль з західною сусідкою Росії…\nНі, я не говорю за «короткий час»! Я говорю за довший, в останні часи прискорений, процес занику життєвої сили російської імперії (або російської нації), який, припечатаний досвідом революції, дає нам право говорити не про крізу теї чи іншої системи, чи аристократії, а про крізу, про занепад російської імперської ідеї. З сеї точки погліду набирають нового освітлення розпачливі зусилля Москви розплутати світову революцію і звести инши країни на рівень теперішньої Росії. Колиб се сталося, національна гордість російська булаб потішена: мовляв, світовий соціальний катаклізм, так мусіло скрізь статися… Але коли в сю пропасть руїни впала лише Росія, то вже нема мови про катаклізм універсального характеру є лише – упадок великої імперії.\nРозглідувана з такої точки погляду, в історичній перспективі, російська революція була не революцією на французький чи англійський спосіб; не переворотом, що осяяв новим блеском стару великодержавну ідею, – лише бунтом стомленого народу проти фантастичних для нього імперіалістичних плянів своєї «еліти», до яких не доросли ні він, ані вона: ні нація, ні царат, ні большевізм. Тягар імперської ідеї перевисшив душевний гарт московської нації (хоч може й не потенціяльні ресурси країни) і вона заломилася під ним і під натиском неросійських народів, які не хотіли вже нічого чути про «єдіную і нєдєлімую» в якій би то не було формі.\nКоли ми схочемо шукати анальоґію, то знайдемо її хіба в молодотурецькій революції 1908 року. Російські «молодотурки» так само, як і отаманські, були патріотами імперій, так само, як і тамті, затрівожені наглядним розкладом пануючої кліки, що грозив розкладом самій імперії, – рішилися вони на «кесаревий розріз» для ратунку «всевисочайшої Росії». Але народові, якого сили зужилися, мало вже на сій Росії залежало, йому залежало на спокою. А та ідея, якою хотіли запалити в нім нові володарі іскру ентузіязму для великої Росії, – показалася так само безплідною, як і отоманська. Сею ідеєю не можна було – як факти показали – ні злютувати імперію всередині ні надати їй свіжої розгонової сили навні, ні здушити відосередкові змагання її народів.\nСкасування монархії не було в Росії обявом національного злету (як у Франції), лише (як у Туреччині) – абдикацією з її славного минулого. Перенесення столиці Росії до Москви, як і анальогічне перенесення столиці Туреччини до Ангори, було автентичним підтвердженням сеї абдикації, відворотом державної ідеї в етнографічній межі…\nПатос революції не в силі був ані викресати в масах нового вогню, ані пхнути їх до самочинного руху, ані дати нової позитивної ідеї, щоб відмолодила імперію. «Ліберальні» ідеї, якими хотіли ратувати російську імперію, – де інде були чинником зміцнення держави, але не в ріжнонародних імперіях. Тут вони показалися чинником розкладовим. Так було в Туреччині, так було в Австрії, так було і в Росії. Большевицька Росія інстинктово відчувала се і тому виступила проти Керенщини і зараз завернула до старого деспотизму під новою формою. Але при збільшеній свідомости народів імперії ся метода показалася так само нікчемною, як і ліберальна. «Вогняна сорочка» ентузіязму, про яку пише в своїм романі Галіда Едіб, в яку хотіли вбрати Росію большевики, показалася сорочкою божевільного. Лишилася давня манія грандіозна, але – не давня сила! Звідси божевільні скоки вбраної в сю сорочку нової Росії, що в остаточнім рахунку шкодять лише їй самій…\nЗ довершенням своєї негативної задачі, з розпадом татарської, турецької, шведської і габсбурзької імперії, з упадком Яґельонської Польщі, – Росія, як світова держава націй, як союз народів, втратила рацію існування. Турецької й татарської небезпеки для східної Европи не істнує. Щож до німецького Drang nach Osten? То сила сього фантому по знищенню Австрії значно ослабла. Отже, Росія не може тепер покликатися навіть на ultima ratio, якою досі тримала вкупі свої народи. З другої сторони – як останні випадки показали – вона просто не в стані боронити сі народи на випадок небезпеки з зовні, ні здобути для них теплого моря, ні соборности. Деж тоді рація істнування імперії?\nРеволюція 1917 року була розпачливою спробою нової правлячої верстви вратувати імперію, дати їй новий ідеольогічний підклад і – спробою народу звільнитися від тягару, накладеного на нього імперіалістичною амбіцією. Те, що з сеї революції вийшло – є середньою пропорціональною з тих протилежних напрямків, свідчить про наявний упадок великодержавної ідеї Росії.\nПовільний зріст відосередкових змагань, навіть в окраяній в 1918 році Росії і різке заламання її експансивної сили – ось наслідки сеї революції, ось підсумки, які можемо зробити в сей десятилітній ювілей революції. Що царат упав, – з сього маємо лише тішитися. Але ще більше – з моральної і матеріальної імпотенції російської революції, яка хотіла збудувати на нових підставах стару тюрму народів! «Всевисочайшая Росія» перестає існувати на наших очах, а зробити все, щоби вона перестала існувати, обмежившися до своїх етнографічних меж, – є чергове завдання української політики. Не гальванізація трупу, не «союзи» і «федерації» з пасожитом, лише повна сепарація від нього як перед війною, так і тепер є гаслом революційного українського націоналізму. Ворожій нам російській революції – мусимо протиставити власну!\nНаш «сусід», про якого я говорив на початку, виходить з революції знесиленим і моральним банкротом. Одиноке питання, ще в російській революції нас може інтересувати. Говорячи про свого сусіда, писав Фіхте: «Не вистарчає оборона власної твоєї території, ти не смієш спускати очей з того всього, що може мати вплив на твоє становище, та не повинен терпіти, щоб хтось в сім обсягу твого впливу щось змінив на твою не користь, і не упускати ані моменту, коли ти зможеш щось в тім змінити на твою користь, бо будь певний, що інший робитиме те саме, як тільки зможе, а коли ти занедбаєш се, то певно лишишся позаду його. Хто не росте, той, коли инші ростуть, маліє».\nОсь – мудра максіма політична, яка наказує нам не лише боронитися перед нападом, але й змагати до сталого ослаблення тої ворожої сили, а чиєї сторони ми можемо сього нападу ждати. Ся максіма має величезне значіння в нашім відношенню до Росії. Погляньте на мапу етнографічної України – яка се страшна «ковбаса»! Від Ужгороду по Кубань, а на північ лише по Чернигів від Чорного моря. Ніщо в порівнянню з сею є чеська – теж не дуже зручна – «ковбаса». Історія вчить нас, що країни з такою конфігурацією тільки тоді могли встоятися, коли та величезна брила, що натискала на їх центр, готова перервати його, – була знищена або на завше ослаблена. Інакше – мов ножицями обтиналися кінчини «ковбаси», наступала ампутація нації, часом смертельна. Погляньте на Німеччину. Сильна Франція і сильна Польща відкраяли від неї Голяндію, Східну Прусію і Балтик. І тільки тоді коли німецькі армії стояли під Парижем або під Варшавою – могли німці господарювати над Атлянтиком і бути певні посідання Східної Прусії і Балтику. Звідси й політика Фридриха Великого і його попередників супроти Польщі. Звідси-ж певні пляни що до Східної Прусії, що повстали зараз по відбудові Польщі. Так само Італія… Сильна Франція і сильна Австрія відкраяли скрайні части континентальної «ковбаси» – Ніццу і Савою, Трієст, Дальмацію і Трентіно. І тільки з упадком Австрії змогла Італія прилучити наново частину утраченої території. Подібна непевність нашої території грозить і Україні, як довго не буде тривало ослаблена в данім випадку Росія і як довго ми не вступимо в тісніші зносини з Білою Русю. Оборонитися від Москви – частина нашої програми, ціла програма – се знищення її великодержавности, се її стале ослаблення…\nЗапитають, де ж ми маємо силу на се? Чиж ми самі не лежимо розпластані, положені на обидві лопатки? Так, ми тимчасом поконані, але коли минулі події свідчать про нашу недосвідченість, наївність, хаотичність, то в кожнім разі не про те, що ми обсервуємо в наших противників – не про зауження розмаху національної енергії, ні про її упадок. Бо видовище української революції було щось таке грандіозне вона зачеркнула такий широчезний простір, виявила таку стихійну і несподівану силу, так перелякала противників, дала свідоцтво такої життєвої сили нації, що ставляти сумні ворожби нам не час. Ми є поконані, але колізія між нашою і чужою ідеєю існує обєктивно й далі, і стає чим раз гострішою – субєктивно. В тім є запорука нашого майбутнього.\nА зрештою… Скептики забувають одно. Нехай, вони чуються прекрасно за іспанськими ґардінами, за ґратами, в підсусідках, під не своїм дахом, але ми живемо в часи землетрусів не лиш у природі, а й в політиці. Скорше, чи пізніше, як по упадку турецької імперії всім сім Ґеджам, Іракам – нам таки доведеться по розвалі Росії будувати щось своє, хочемо ми того, чи ні, будемо ми до того підготовлені чи не будемо. І страшна буде хвиля, коли ми, безжурні й необачні, прокинемося тоді, шукаючи чужої помочі, якої не буде…\nЛише для того, щоби бути готовими до сього дня, треба відігнати від себе тих, що сіють зневіру, що втомлені, що прагнуть спокою, всіх фальшивих пророків. Великий Фальорентинець, що ми тепер обходимо 400 літ з дня його смерти, сказав, що всі пророки озброєні завше допинали свого, тіж, що були голіруч – кінчили дуже кепсько… Не хочу тут говорити про зброю (не моя се компетенція). Хочу лиш пригадати про другу, моральну зброю. А вона ще важніша від фізичної. Бо нарід лише тоді поконаний на правду, коли признає себе за такого. Спершу ми нападали, потім старалися, не нападаючи, лише скинути з себе вину, а на прикінці знайшлися серед нас такі, що скорилися присуду переможця мов присуду історії і признали свою «вину» і «помилки»… Проти сеї ґанґрени треба боротися, проти пацифікації умів, проти моральної демобілізації. Бо все пропало, коли понизимося до того… Недавно 80 літній президент поконаної Німеччини в обличю цілого світу, урочисто й сміло скинув з свого народу обвинувачення в розплутанню світового пожару. Німеччина – на його думку – не була винна, вона лиш боронила своїх добрих прав, які не знають задавнення і яких вона не зрікається. На сю відвагу повинні здобутися і ми, бо за сильно вже виють шакали, що каються в «помилках», на які горда може бути кожна нація…\nВ десятилітні роковини російської революції ревітимуть фанфари на Кремлю і в Київі, зганьбленім памятниками російським царям і Лєнінові. Але сі фанфари не здурять нас! З проаналізованих тут фактів бачимо ясно, що сі фанфари – се галас, аби заглушити власний страх режиму, що не має завтра. Рік перед війною династія Романових обходила свій урочистий 300-літній ювілей. Чотири роки потім члени дому Романових виступали вже кіновими артистами в Америці, колєгами Полі Неґрі і Чарлі Чапліна. І головний удар, від якого впав царат, задала йому Україна, – Волинський полк царської гвардії. Не хочу бавитися в ворожбита, але вірю, що український націоналізм здобуде в собі сили, щоби задати червоному царатові – ще страшніший удар.\nПідготував до друку: О. Музичко


Роман Безсмертний пропонує призупинити Мінські переговори\nВарто припинити роботу в Мінському процесі після подій у Павлополі, поки не збереться Нормандський формат. Якщо на Росію не тиснути, вона діятиме агресивно, каже 8 серпня представник України у Тристоронній контактній групі Роман Безсмертний, 53 роки. РФ реалізує зовнішню політику через примус до миру силою за столом переговорів, на лінії розмежування, в дипломатичному протоколі, в міжнародних організаціях.\n6 серпня поблизу Павлополя на Донеччині російсько-терористичні сили обстріляли українські позиції з заборонених мінометів калібру 120 мм. Загинули четверо військових ЗСУ. Із 21 липня мало діяти "хлібне перемир'я" на Донбасі.\nБезсмертний озвучив позицію української делегації у Мінську. Поки це не остаточне рішення. Просто кинули м'яч на російське поле, каже політолог Олександр Кочетков, 63 роки.\nУ переговорах із РФ маємо робити сильні та несподівані для ворога кроки. А Безсмертний пропонує передбачувану протокольну реакцію. Не можна виходити з переговорів без альтернативи. Нормандський формат за участі лідерів України, Німеччини, Франції та Росії нею не є. Він близький до Мінських переговорів за духом та ефективністю. Не буде дієвим, доки там немає США. В ідеалі варто було би долучити Китай. Інакше доведеться чекати смерті Путіна, щоб вирішити конфлікт на Донбасі.\nЯкщо просто вийдемо з Мінського процесу, це виглядатиме як наша відмова від окупованих територій. Призведе до зменшення санкційного тиску на РФ і фактично нашого програшу.\nУкраїна має неспівмірно менші інформаційні можливості для донесення своїх позицій до міжнародної спільноти, ніж РФ, каже політолог Михайло Басараб, 42 роки.\nНам складно змагатися із російською пропагандою у світі. Якщо розглядати політичні інструменти тиску, то демарш у Мінську ефективний спосіб привернути увагу світу до порушень міжнародного права та домовленостей. Припинити роботу в Мінській групі можна після відповідної заяви президента Зеленського, який уповноважує українських представників вести переговори.\nВарто брати приклад із Польщі\nУкраїна має право шукати партнерів для вирішення одного з найбільших конфліктів сучасної Європи, говорить 8 серпня заступник помічника держсекретаря США Джордж Кент. Штати висловили бажання брати участь у вирішенні конфлікту на Донбасі. Для створення нового формату потрібна домовленість усіх сторін.\nДо Нормандського формату входять Україна, Німеччина, Росія та Франція. Перед другим туром виборів президент 41-річний Володимир Зеленський пропонував залучити до переговорів також США і Велику Британію. Кремль не бачить сенсу в розширенні, каже прес-секретар президента РФ Дмитро Пєсков, 51 рік.\nІніціатива Володимира Зеленського правильна. Але Москва буде пручатися. Може шантажувати Берлін та Париж, каже політолог Михайло Басараб. Стара Європа має бізнесову, корупційну й енергетичну залежність від Кремля. В ЄС діє потужне проросійське лобі. На жаль, зараз ми далеко від моменту, коли США та Велика Британія зможуть долучитися до переговорів. Треба послідовно працювати у цьому напрямку. Варто налагоджувати тісну взаємодію в безпековому та енергетичному секторах, залучати інвестиції. Варто брати приклад із Польщі. Та закуповує американський скраплений газ, ракетні системи і відкриває базу для військових США.


У Британії правопорушники носитимуть «індикатор тверезості»\nВипив, украв — одягни браслет\nЗамість ув’язнення правопорушників зобов’яжуть носити «індикатор тверезості»\nУ Великій Британії осіб, засуджених за заподіяння шкоди під впливом алкоголю і напад без обтяжливих обставин, можуть зобов’язати носити так званий електронний браслет тверезості замість ув’язнення.\nРаніше британський прем’єр-міністр Девід Кемерон повідомив, що партія консерваторів у разі повернення в уряд наступного року наділить суддів повноваженнями ухвалювати рішення про заборону вживання алкоголю правопорушниками.\nОстанніх можуть зобов’язати одягати електронний браслет, який показуватиме дані про вживання алкоголю, носити його потрібно максимум 120 днів. Браслет одягається навколо щиколотки, дані зчитуються з носія щопівгодини, а інформація надходить у базу даних для перевірки офіційними особами.\nПравопорушника, який не зміг утриматися від вживання алкоголю, можуть узяти під варту або накласти на нього штраф.\nЗа даними Guardian, американські суди вже використовують такі браслети. Заходи, що передбачають заборону вживання алкоголю, були випробувані в Лондоні, графстві Чешир і Нортгемптоншир після пропозиції Д.Кемерона, висловленої у 2012 р.\nПартія торі планує підтвердити у своєму маніфесті, підготовленому до виборів, положення про винесення згаданих рішень судами по всій Великій Британії. Перше таке рішення ухвалили в магістратському суді Суттона в серпні цього року за нецензурні висловлювання і провокацію насильства.\nЗа даними партії консерваторів, Міністерство внутрішніх справ планує зобов’язати близько 5 тис. правопорушників щорічно одягати «браслети тверезості», що, на їхню думку, коштуватиме платникам податків приблизно $23,5 млн. Як стверджують представники торі, в США завдяки такій практиці скоротилося близько 14% повторних злочинів у окремих штатах.\nБританські судді зможуть виносити рішення про носіння електронних браслетів за водіння авто в нетверезому стані, загрозливу поведінку, напад, заподіяння шкоди. Більшості правопорушників доведеться їх носити від 60 до 90 днів (максимум — 120 днів).


Хит темный купити в Алупці або іншому населеному пункті України. Ціна Хит темный на 17.04.2018 = 1376 грн. Відгуки, огляд, опис, характеристики, продаж, кредит, купити на виплат (в розстрочку) Хит темный, Алупка. Низька ціна, доставка\nОпис Хит темный:\nКоли я зможу купити (отримати) Хит темный в Алупці та в усіх інших населених пунктах України?\nДля запобігання помилок та спірних ситуацій, а також для обопільної економії часу та поліпшення сучасного сервісу, замовлення приймаються тільки через сайт laguna.ua. Для цього оберіть Хит темный, зазначте кількість і натисніть "Купити". Заповніть всі дані, які питатиме робот. Після отримання заявки її обробляє вільний менеджер. Заявку отримано магазином тоді, коли ви побачите підтвердження про це. Якщо підтвердження нема - це означає, що вами не надано всі необхідні дані (ПІБ, телефон, населений пункт, адреса доставки та спосіб оплати). Надайте ці дані та очікуйте зв`язку з вами менеджера. Такий зв`язок може бути або через наш сайт, або по зазначеному вами телефону\nСаме завдячуючи системі часткових (чи повних) передоплат, ви маєте можливість придбати Хит темный за найнижчими цінами в Україні в Алупці, Берегове, Виноградне, Високогірне, Відрадне, Восход, Гаспра, Гірне, Голуба Затока, Данилівка, Кацівелі, Кореїз, Краснокам`янка, Куйбишеве, Курпати, Лівадія, Лінейне, Масандра, Нікіта, Олива, Оползневе, Ореанда, Охотниче, Паркове, Партизанське, Понизівка, Санаторне, Сімеїз, Совєтське а також в усіх інших населених пунктах України\nЯ хочу сплатити за Хит темный готівкою в Алупці тільки тоді, коли буду впевнений що з ним все гаразд і він переді мною. Тільки так я захищаю себе від негараздів.\nЧи надаєте ви документи на Хит темный?\nЧи є у вас знижки на Хит темный?\nКупити Хит темный в інтернет-магазині Лагуна (можливо в кредит, на виплат) в містах, селищах міського типу та селах: Алупка, Берегове, Виноградне, Високогірне, Відрадне, Восход, Гаспра, Гірне, Голуба Затока, Данилівка, Кацівелі, Кореїз, Краснокам`янка, Куйбишеве, Курпати, Лівадія, Лінейне, Масандра, Нікіта, Олива, Оползневе, Ореанда, Охотниче, Паркове, Партизанське, Понизівка, Санаторне, Сімеїз, Совєтське а також в усіх інших населених пунктах України


Канада та Україна | New Pathway Ukrainian News | Новий Шлях Українські Вісті\nHome Opinion Канада та Україна\nВисокоповажний Ахмед Хуссен, Міністр імміграції, біженців та громадянства Канади.\nОдна з найбільших переваг бути міністром імміграції, біженців та громадянства Канади – це можливість взаємодіяти та дізнаватися про різних людей та культури, які складають яскраву та разноманітну тканину Канади. Українсько-канадська громада – це ідеальний приклад.\nІмміграція відіграла ключову роль у нашому минулому, і вона відіграє ключову роль у нашому майбутньому, оскільки населення Канади швидко старіє і ринок праці зменшується. Тому з 2015 року наш федеральний уряд доклав великих зусиль для зміцнення імміграційної системи Канади. Ми різко скоротили терміни очікування на розгляд заяв, прискорили возз’єднання родин, розширили програми для міжнародніх студентів, спростили визнання професійних кваліфікацій та реінвестували в програми, що сприяють успішній інтеграції та адаптації іммігрантів. Ці покращення збільшують можливості українців, що, в свою чергу, приносить користь канадському суспільству в цілому.\nВідтепер українці можуть отримати візу за 8 днів, брати участь в програмі Business Express для ІТ-фахівців та скористатися новою програмою CAN+, запровадженою нашим урядом у 2017 році, що полегшує та спрощує процес подання та розгляду візових заяв для українців. Щоб продовжити цей прогрес, ми також налагодили плідний діалог з українськими чиновниками з візових питань та прагнемо працювати над тим, щоб українцям було легше подорожувати до Канади.\nОдин з найважливіших зв’язків – через нашу молодь. Спільна декларація про мобільність молоді, нещодавно підписана на полях зустрічі Прем’єр-Міністра Трюдо і Президента Зеленського, є вирішальним кроком щодо сприяння можливостям української та канадської молоді здобувати цінні знання та досвід через подорожі, навчання та роботу в обох країнах. Це є важливим питанням для мене, і я, як міністр, взяв на себе зобов’язання відновити цю програму після її призупинення в 2014 році. Після підписання декларації, переговори завершуються, і остаточна угода вже в полі зору.\nСприяння подорожам та підтримка глибоких сімейних зв’язків між Україною та Канадою завжди будуть пріоритетом для нашого Уряду. Рівно так само, як бути непохитним союзником та другом, особливо перед загрозами, з якими стикається Україна.\nЦе включає швидке та рішуче реагування на нові події. Нещодавно уряд Росії ухвалив спрощений процес, згідно з яким українці, які проживають в неконтрольованих районах Донбасу, можуть отримати російське громадянство та російські паспорти. Наш уряд вживає заходів для того, щоб ці паспорти не могли бути використані для подорожі до Канади. Наш уряд дуже серйозно ставиться до цієї спроби подальшої дестабілізації України, і ми вважаємо, що це вимагає узгодженої реакції міжнародної спільноти.\nЯ мав нагоду обговорити ці та інші теми під час зустрічі з Президентом Володимиром Зеленським та українською делегацією у рамках Конференції з питань реформ, яку провела моя колега, Міністр Фріланд, на початку липня. Також я мав честь відвідати Меморіал Жертв Голодомору в Торонто, де я приєднався до Президента Зеленського у вшануванні загиблих внаслідок геноциду і у розмірковуванні про важливість збереження пам’яті.\nУкраїнські канадці невіддільні від історії Канади у XX столітті. Хвилі українських іммігрантів допомогли побудувати цю країну, вклавши свої вміння, культуру та завзятість. Спочатку, наприкінці XIX століття, приїжджі з України допомагали заселяти та обробляти родючі землі Прерій. Пізніше, українці, які приїжджали після кожної світової війни, знаходили безпеку в Канаді, тікаючи від жорстокості радянського режиму. Відтоді, українці, разом з іммігрантами з усіх куточків світу, продовжують робити Канаду своїм новим домом, одночасно сприяючи економічному зростанню нашої країни та підтримуючи її унікальне різноманіття.\n1,4 мільйона канадців українського походження є свідченням глибоких коренів імміграції українців до Канади. 7 вересня 1891 року два чоловіки зійшли з пароплава в Монреалі, щоб створити нове життя в Канаді. Вважаючись першими українцями, які прибули до Канади, Іван Пилипів та Василь Єлиняк розпочали подорож, яка триває й донині.\nУкраїнські іммігранти зробили незліченний внесок у ріст, процвітання та успіх Канади. За допомогою кроків щодо вдосконалення нашої імміграційної системи, ми гарантуємо, що ця спадщина збережеться для наступних поколінь.


Шукаючи Європу, ми знайшли Україну!\nПодії двох майданів в Україні стали підтвердженням того, що українці є сильною, суверенною і незалежною нацією. Вперше - на майдані в 2004 році. Вдруге - на майдані Гідності та Свободи 2013-2014-го років.\nМи відродилися як сучасна європейська нація, нація гордих, вільних і відповідальних громадян, здатних відстояти свою свободу, державність і людську гідність. Мільйони наших співвітчизників на рідній землі і в багатьох країнах Європи та світу рішуче піднялися проти злочинного режиму, який хотів проігнорувати прагнення українського народу жити вільно і будувати своє життя на основі європейських демократичних цінностей. У перших лавах борців за нашу свободу були представники молоді. Герої Небесної Сотні віддали своє життя за честь, свободу та гідність Української держави.\nСьогодні ми вшановуємо їх та усіх українських вояків, які беруть участь у війні на Сході України, усіх тих, хто власним життям, своєю жертовністю демонструють щире прагнення українців жити у вільній, демократичній й суверенній державі. Патріотизм нинішнього покоління, завзяття творців української державності довели, що наш народ є господарем на своїй землі.\nЦього пам’ятного для всіх українців дня бажаю всім мирного неба над українською землею, добробуту й родинної злагоди у домівках, незгасимої віри в щасливе майбутнє Української держави.\nЗ повагою, голова адміністрації Юрій Дивинський


Windows припинить підтримку комп'ютерної миші в 2020 році | Укрнеймс.БЛОГ\nWindows припинить підтримку комп’ютерної миші в 2020 році\n09/07/2019 Алина Близнюк Интересные новости\nВіце-президент компанії Microsoft Джулія Ванг виступила з офіційною заявою про припинення підтримки комп’ютерного маніпулятора типу «миша» у всіх версіях операційної системи Windows з 1 січня 2020 року. Драйвери цих пристроїв будуть видалені з комп’ютерів користувачів разом з черговим автоматичним оновленням операційної системи.\nЗа даними Microsoft, близько 92% користувачів в США і 85% користувачів в Європі використовують замість миші сенсорні екрани. На даний момент утримувати команду з підтримки застарілих мишей економічно невигідно. За словами Ванг, користувачі, що бажають продовжити використовувати мишу, повинні будуть самостійно перейти на Windows XP або більш ранню версію операційної системи, термін підтримки якої також закінчився, і користуватися нею без будь-яких гарантій з боку компанії.\n«Це нелегко для деяких користувачів, але розвиток технологій має йти вперед. Зараз вже ніхто не згадує, що раніше була припинена підтримка дискет, перфострічок і ЕПТ-моніторів. Миша, створена в кінці 80-х – це атавізм в сучасному світі смартфонів і 5G. Microsoft постарається зробити все, щоб перехід на тачскрін пройшов безболісно для більшості наших користувачів», – сказано в повідомленні Ванг.\nПопулярність Windows 10 росте шаленими темпами\nПредыдущая запись:Як налаштувати HTTPS – допоможе SSL Configuration Generator\nСледующая запись:Національні домени – мовне розмаїття глобальної мережі


Володимир СОЛОВ’ЯН: ЧОМУ ЗАХІД НЕ ГОТОВИЙ ОЗБРОЮВАТИ УКРАЇНУ? – Центр досліджень армії, конверсії та роззброєння\nЩе задовго до початку Уельського саміту НАТО стало зрозуміло, що нова зустріч лідерів країн-членів Північноатлантичного альянсу потребуватиме непростих рішень. У своєму вітальному слові генсек НАТО Андерс Фог Расмуссен заявив, що “Нинішній саміт НАТО буде найважливішим за всю історію альянсу”. Значну частину порядку денного саміту, як і очікувалось, було присвячено Близькому сходу, а саме питанню війни в Сирії та стратегії протидії терористичному руху Ісламська держава Іраку і Леванту. Але, якщо боротьба з тероризмом вже давно звична тема для Північноатлантичного альянсу, то нинішня криза в стосунках Заходу і Росії – принципово новий виклик для Альянсу. Очевидним фактом є те, що попередні стратегії НАТО, направлені на побудову гармонійних і взаємовигідних відносин з РФ, зазнали краху. В той самий час, нова геополітична реальність відкриває перед НАТО вікно можливостей для реалізації додаткових форм співпраці з країнами, які не є членами альянсу, і пошуку втрачених смислів у середині організації. Тому проблема формування адекватної відповіді на агресію Росії в Україні стала найбільш дискусійною темою саміту в Ньюпорті. Підсумки всієї зустрічі в контексті українського питання засвідчили, що Північноатлантичний альянс поки що не готовий грати за правилами Кремля. Схоже, навіть за умови повномасштабного вторгнення РФ в Україну, НАТО не планує кардинальним чином перекроювати політичний ландшафт Європи і брати Україну під свою парасольку безпеки.\nОчікуючи на позитивне рішення Альянсу, в Києві поспішили прийняти зміни до Митного кодексу, які передбачають зняття мита з імпорту озброєння в Україну. В пояснювальній записці до відповідного закону йдеться, що рішення Верховної Ради “дасть можливість спростити ввезення продукції оборонного призначення на митну територію України під час дії особливого періоду, введення надзвичайного стану та у період проведення антитерористичної операції шляхом звільнення від оподаткування митом”.\nІнший комплекс проблем, які досі залишаються на перешкоді повноцінної співпраці України і НАТО, є складовою нашої внутрішньополітичної ситуації. Довгий час ідея вступу до НАТО була об’єктом політичних технологій і рудиментарних міфів радянської епохи. Однак після анексії Криму та війни на Донбасі суспільна думка почала змінюватись і в серпні ц.р. соціологи, вперше за часи незалежності, почали фіксувати стійку тенденцію переважання частки тих, хто виступає за інтеграцію з НАТО над тими, хто ставиться до НАТО скептично. Більш того, 29 серпня Уряд вніс до Верховної Ради законопроект № 4561а “Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення захисту суверенітету і територіальної цілісності України”. Якщо ВР ухвалить цей законопроект, в Україні буде фактично покінчено з доктриною позаблоковості. Даний законопроект вводить зміни до Закону України «Про основи національної безпеки України» таким чином, що національна безпека України відтепер має реалізуватись «…через взаємодію із системою колективної безпеки, інтеграцію в Організацію Північноатлантичного договору і набуття членства в ній».\nЗа таких реалій, днями світові ЗМІ обійшла заява відомого політолога і радника президента США Барака Обами Збігнєва Бжезинського. “Нам потрібно підтримати Україну зброєю. Не для того, щоб напасти на Росію, а заради самозахисту”, – зазначив Бжезинський в інтерв’ю Deutsche Welle. Примітно, що ця заява прозвучала вже після саміту в Ньюпорті, неначе навздогін нерішучості європейських лідерів. Розмови про надання зброї Україні звучали з-за океану набагато частіше ніж в кабінетах єврочиновників. Відтак, цілком імовірно, що США, головний бенефіціар Північноатлантичного альянсу, спробують діяти в обхід своїх європейських партнерів.\nНасправді такий сценарій у Вашингтона вже давно заготовлений і лише чекає на підпис Барака Обами. Так званий «Акт попередження агресії Росії 2014» (S.2277 – Russian Aggression Prevention Act of 2014), прийнятий у Конгресі США в двох читаннях, надає Україні, Молдові та Грузії статусу «головних союзників Сполучених Штатів Америки поза блоком НАТО» (Major Non-NATO Ally of the United States). Документ передбачає прямі поставки до України прямої військової допомоги на суму $ 100 млн. протягом 2014 року. Якщо підпис Барака Обами з’явиться під законом, проблема прямої військової підтримки ЗСУ може бути автоматично вирішена. Разом з тим, союзницькі зобов’язання США перед Україною, Молдовою та Грузією створять східноєвропейський аналог системи воєнно-політичних договорів, яка з 1950-тих рр. діє в Далекосхідному і Тихоокеанському регіонах задля обмеження експансії Пекіну.


Ощадбанк відправив на фронт броньовані пересувні відділення\nУ п'ятницю, 13 листопада, державний «Ощадбанк» відправив у зону АТО два пересувні банківських відділення, створених на базі броньованих автомобілів КрАЗ.\nЦі машини захищені 20-ма тоннами потужної броні, приводяться в рух потужними 9-літровими двигунами і являють собою повнофункціональне банківське відділення, яке сьогодні може надавати максимально можливий перелік банківських послуг на тій території, де це необхідно. Про це розповів журналістам голова правління «Ощадбанку» Андрій Пишний.\nЗа словами А.Пишного, одне таке відділення може обслужити до 150 клієнтів за зміну. Деякі з застосованих в банківських бронемашинах технічних рішень були розроблені спеціально для них і є запатентованими.\nНова стратегія «Укрпошти»: Marketplace і mWallet до 2020 року 09.06.2016 Від малої приватизації бюджет України отримав 45 млн грн 29.06.2016 Чи є майбутнє у бізнесу без робочих, менеджерів, або гендиректора? 01.06.2016 Гройсман заявив, що КМУ ухвалив програму з енергоефективності 14.07.2016 Мінімальну зарплату українцям рахуватимуть по-європейськи 11.06.2016 У Швейцарії відкрили найдовший ж/д тунель у світі, — фото 02.06.2016


Купити Квадрокоптер DJI MATRICE 200 | DRONE TO BUSINESS\nОсновні особливості Квадрокоптер DJI MATRICE 210\nШирокі промислові можливості.\nКвадрокоптер DJI Matrice 210 оснащений трьома крапками для встановлення підвісів. Одна з них знаходиться на верхній частині корпусу пристрою і дві – в нижній. Літаюче пристрій призначений виключно для використання в промислових цілях. До того ж, Matrice 210 не боїться атмосферних опадів, адже його корпус надійно захищений від впливу вологи.\nМаксимальний контроль і функціональність.\nПересування Matrice 210 може бути налаштоване за кількома сценаріями. Автоматичний режим Activetrack дозволяє дрону пересуватися за об’єктами, які, в свою чергу, теж знаходяться в русі. Ця функція знайшла своє призначення в пошуку зниклих людей. У разі завдання функції точки інтересу, Matrice 200 може облітати певний об’єкт по колу, вивчаючи його стан. Даний режим підтримується з камерами X4S і X5S. Система запобігання зіткнень FlightAutonomy, яка включає п’ять сенсорів, гарантує безпеку польоту.\nРозширене програмне забезпечення.\nУправляти Matrice 210 можна за допомогою додатків DJI GO 4 або DJI Pilot. Для створення польотних завдань рекомендується використовувати DJI GS Pro. Потужна система передачі відеоданих Lightbridge 2 транслює відео на польотний контролер. Завдяки вбудованому ADS-B передавача, пілот може отримувати актуальну інформацію про повітряні судна, які знаходяться неподалік.\nРозширений діапазон сфер застосування.\nMatrice 210 забезпечує високу точність зйомки з повітря, в разі інспекції ЛЕП. У рятувальних операціях, польотна платформа, в парі з тепловізором і зум-камерою, дозволяє швидко знайти постраждалих або зниклих. У разі інспекції вітрових генераторів, літаюча платформа гарантовано уникне зіткнення з рухомими деталями. Більш того, верхня камера дрона дозволить детально оглянути навіть самі лопаті станції. Верхня камера також дозволяє провести детальне обстеження мостів. Не менш часто Matrice 210 застосовують в оцінці ситуації при лісових пожежах, огляді насаджень на великих площах, перевірці телебашен, нафтових платформ та інших сферах.\nСумісні стабілізатори Zenmuse X4S, Zenmuse X5S, Zenmuse Z30, Zenmuse XT\nРозміри 887х880х408 мм\nМакс. кутова швидкість Нахил: 300 °/с Поворот: 150 °/с\nМакс.висота польоту над рівнем моря 2500 м\n← Квадрокоптер DJI MATRICE 200\nКвадрокоптер DJI MATRICE 210 RTK →


ТРІШКИ ПСИХОЛОГІЇ Відносинам потрібно вчитися Чоловічий пог - Поради для Підлітків\nПоради для Підлітків » Форум » Почуття » Любов » ТРІШКИ ПСИХОЛОГІЇ Відносинам потрібно вчитися Чоловічий пог\nТРІШКИ ПСИХОЛОГІЇ Відносинам потрібно вчитися Чоловічий пог\nOlenka Дата: Субота, 17.01.2015, 15:25 | Сообщение # 1\nЯкими б не були відносини в родині, перший досвід спілкування з жінкою для майбутнього чоловіка - це його стосунки з матір'ю. Часто кажуть, що чоловік вибирає жінку схожу на матір, і так воно і є. Але до цього спостереження потрібно додати одну дуже важливу деталь, яка зазвичай залишається без уваги.\nОсновна схожість з матір'ю, яку чоловік шукає у своїх жінках, стосується не зовнішності, характеру і звичок, а того почуття безпеки і умиротворення, які він відчував, перебуваючи під материнською опікою.\nСправа в тому, що молодий чоловік навіть не здогадується про те, що до жінки можна ставитися якось інакше. У своїх обраницях він шукає лише поліпшену версію своєї матері, яка буде його пестити, плекати і оберігати, і з якою, до всього іншого, можна віддаватися сексуальним утіхам. Все, як кажуть, одне задоволення. Між матір'ю і жінкою для нього стоїть знак рівності.\nЦю ситуацію може згладити, наприклад, наявність сестри або особистий приклад батьків, які змогли встановити між собою справжні дорослі відносини. Тоді молодий чоловік може отримати інший базовий досвід і навчитися бачити в жінці не тільки материнський образ. Але таке везіння буває не часто.\nРезультатом таких споконвічних умов виявляється те, що відносини з жінкою розвиваються за одним загальним шаблоном, який легко підгледіти у колі своїх знайомих. Найхарактерніші ознаки - це підпорядкованість чоловіка своїй жінці, залежність від неї і страх перед її невдоволенням. Це проявляється вже незабаром після знайомства. А трохи пізніше, коли відносини вже увійшли в стабільну колію, спливає інша характерна проблема - втрата або значне ослаблення сексуального інтересу з боку чоловіка до своєї подруги.\nЧоловік, не знаючи інших моделей поведінки з жінкою, неусвідомлено вибудовує відносини таким чином, щоб покласти на неї материнські функції. Для того, щоб жінка могла забезпечити чоловікові бажане відчуття спокою і безпеки, вона повинна перебувати для нього в позиції старшинства. І чоловік її до цього сам і підштовхує - делегує їй повноваження, перекладає на неї відповідальність, передає їй право приймати рішення і ставити оцінки.\nУ підсумку, чоловік отримує саме те, чого й хотів. Жінка приймає на себе роль старшої і бере в свої руки подальше керівництво чоловіком. Для неї все це відбувається так само неусвідомлено. Спочатку їй подобається те, що чоловік підпорядковується її бажанням, і здається, що відносини розвиваються найкращим чином. Але пізніше жінка починає помічати, що роль матері, яку вона тепер грає, позбавляє її можливості бути жінкою і вимагає від неї значної відповідальності. А чоловік, рано чи пізно, розуміє, що позбувся волі і замість «любові» до своєї подруги тепер відчуває тільки страх і невдоволення.\nПісля цього відносини просто руйнуються. Прицьому обидва - і чоловік, і дружина - не можуть зрозуміти, що взагалі сталося. Відносини, які починалися, як казка, прогнили і впали прямо на очах. І оскільки обидва абсолютно не усвідомлюють того, що відбувається з ними, то їм здається, що вони просто вибрали не ту людину. Тоді вони прощаються і шукають собі нову пару, в якій, проте, повторюється рівно та ж сама історія.\nБільшість наших мужчин до самої старості так і продовжують шукати в жінці люблячу матір. За цим ховається відсутність внутрішньої самостійності чоловіка. Замість того, щоб навчитися самому справлятися з зі своїми душевними труднощами, він іде звичним шляхом і шукає жінку, на яку їх можна буде повісити. При цьому чоловік може керувати банком або командувати армією, але, повертаючись додому, він все так само шукає умиротворення в обіймах своєї жінки-матері.\nТакі чоловіки все життя сподіваються зустріти жінку, яка погодиться бути для них одночасно матір'ю і коханкою. І по-справжньому вони закохуються тоді, коли бачать у жінці її готовність поєднати ці ролі. Але у таких відносин немає майбутнього - або вони, незабаром руйнуються, або роблять чоловіка і жінку абсолютно нещасними, прив'язаними один до одного, істотами.\nЖодна дружина не змириться з тим, щоб бути матір'ю для свого чоловіка. Жоден чоловік ніколи не змириться з втратою своєї свободи в обмін на материнську розраду. Вони можуть лише сховатися в самообман, переконуючи себе і один одного в тому, що відносини такими і повинні бути, що справжня любов така і є, що безпека і взаємний розрад важливіші щастя. І цим самообманом просякнуте більшість сучасних сімей.\nПускаючи ці питання на самоплив, чоловік неминуче прирікає свої стосунки з жінками на гірку невдачу. Продовжуючи шукати ніжну розуміючу матір в кожній жінці, чоловік відмовляється дорослішати і власноруч позбавляє себе найціннішого - свободи.\nЖіночий погляд на чоловіка\nВсяка жінка хоче бути слабкою і в той же час прагне підпорядкувати собі чоловіка.\nСтановлення жіночих поглядів на стосунки з протилежною статтю відбувається інакше, ніж чоловічих. Жінка в меншій мірі переймає модель своїх відносин з батьком - куди більше вона підпорядкована світогляду оточуючих її жінок.\nЯкщо мати навчилася ставитися до чоловіка з усією повагою і знайшла своє щастя в спокійному прийнятті чоловічої волі, то і її дочка в своїх майбутніх відносинах буде достатньо мудрою, щоб не сідати своєму чоловікові на шию. Але це той рідкісний виняток, яких, можливо, один-два на тисячу. У більшості ж випадків можна спостерігати зовсім іншу ситуацію, коли мати й інші знаходяться поруч з дівчинкою жінки йдуть рабовласницькою установкою «Чоловік створений для жінки» і прищеплюють її дитині.\nЗ якоїсь незрозумілої причини повелося вважати, що чоловік повинен піклуватися про жінку. Саме ось так абстрактно - всякий чоловік про всяку жінку. А до цього ще додається те, що про дружину і матір він повинен піклуватися особливо ретельно. Цей принцип навіть не обговорюється - він уже давно вкарбувався в генетичний код нашого соціуму. Чоловік дружині повинен - ось фундамент жіночого погляду на стосунки з протилежною статтю.\nУ хід йдуть всі засоби. Жінкам дуже зручно розігрувати з себе слабку стать, дозволяючи більш сильним чоловікам взяти на себе вирішення всіх проблем. Але при цьому, кожна жінка хоче, щоб сильний чоловік виконував ЇЇ бажання і слідував ЇЇ рішенням, а відповідальність за всі наслідки він брав на себе.\nЖінки виховують своїх чоловіків так, щоб вони покірливо виконували їхні бажання, і захоплено діляться одна з одною хитрощами маніпулювання. А потім, приходячи до психолога, вони ще й скаржаться на чоловічий непослух і на те, що мужики (- козли) не здогадуються самі про те, що жінки хочуть, і що їм чомусь все доводиться пояснювати. Жіноча гординя в цій площині буває воістину безмежною.\nЖінки хочуть володіти чоловіком від а до я - його волею, його тілом, його бажаннями і його душею. Володіти одноосібно і на все життя, поки смерть не розлучить їх. Такий утилітарний підхід до чоловіка не афішується, але й не приховується, оскільки він давно перетворився на загальну норму і більше вже не ріже очі своєю абсурдністю.\nПогортайте жіночі журнали, подивіться телевізійні шоу - скрізь одне і те ж. Вважається, що жінка має право отримувати блага від чоловіків вже за одні свої гарні очі. Навіть не за секс, що було б на крапельку більш справедливо, а просто так - тому що чоловік повинен бути лицарем, а лицар повинен служити жінці.\nНа цьому грунті і відбувається виховання дівчаток. І якщо в сім'ї вона не знаходить спростування загальному соціальному безумству, то їй не залишається нічого іншого, як йому підкоритися. І першому ж своєму залицяльникові вона пред'являє довгий список того, що він їй повинен, лише за одне право перебувати десь поруч.\nТреба сказати, що і чоловік вступає у відносини зі своїм набором уявлень про те, що жінка йому повинна, але велика проблема для чоловіків все-таки в пошуку материнських рис. До того ж, суспільство спочатку готує чоловіків до служіння жінкам, заохочуючи в них псевдо-лицарські риси. Так що, молоді жінки отримують чоловіків у свої руки вже в напівготовому стані - залишається тільки розігріти.\nНе розуміючи абсурдність ситуації, що склалася, дівчина сліпо і без жодної задньої думки переймає погляд на чоловіка, як на виконавця своїх бажань. Тому, коли приходить пора перших закоханостей, вона вже глибоко застряє в загальній колії жіночих помилок - вона чекає від своїх шанувальників служіння і поклоніння.\nНа практиці це виглядає просто. Не обов'язково все зводиться до банального виконання бажань. Жінки діють тонше - вони прагнуть переробити чоловіка під себе так, щоб далі він вже сам розумів, що і коли потрібно робити, щоб уже без жодного подальшого керівництва чоловік сам робив те, чого хоче жінка. І це виховання проводиться під прапором любові - «Якщо любиш, змінися заради мене».\nА коли недбайливий чоловік ніяк не хоче піддаватися дресируванню, жінки ображаються, влаштовують істерики, скаржаться мамам, тиснуть на жалість і використовують без розбору всі доступні важелі тиску і маніпулювання. І це теж без усякої задньої думки, тому як вони щиро переконані, що так і слід діяти, бо неслухняний чоловік - це всього лише якась аномалія, яку треба виправити.\nТаким ось чином виходить, що в більшості молодих пар дружина дуже скоро починає верховодити. Чоловік шукає в жінці матір і сам віддає владу в її руки, а жінка з задоволенням та ентузіазмом бере на себе виховання і керівництво чоловіком в реалізації своїх фантазій про щасливе сімейне життя.\nКуди призводить таке взаємне божевілля, розповідати не потрібно - просто озирніться навколо. А якщо серед ваших знайомих є пари, в яких чоловік дійсно (а не номінально) займає роль старшого і не вішає на жінку свій інфантилізм, а вона, в свою чергу, не намагається бігти попереду паровоза, вам пощастило - вчіться у них.\nСпівробітництво в розвитку\nВідносини, як співпраця\nПовертаємося до початку розповіді. Відносини - одна з найважливіших областей людського життя, але мало хто замислюється над тим, що відносинам потрібно вчитися. Вважається, що навчання в цьому питанні відбувається само собою в спілкуванні з однолітками і на живому прикладі оточуючих людей. Але результат такої самоосвіти нікуди не годиться.\nГаразд, якби першої ж невдачі у відносинах з протилежною статтю вистачало для того, щоб усвідомити свої помилки і скоригувати свої моделі поведінки, але цього не відбувається - зазвичай, чоловіки і жінки до самої старості так і ходять по колу. Замість того, щоб розібратися в собі, вони просто шукають іншу людину, яка їм підійде, і в стосунках з яким не потрібно буде докладати жодних зусиль.\nВсі хочуть, щоб казка сама прийшла до них у будинок. Жінки в своїх будуарах мріють про лицаря-рятівника, не віддаючи собі звіту в тому, що нормальному мужчині їх капризи і вимоги швидко встануть поперек горла. А чоловіки влаштовують лицарські турніри і шукають леді, яка оцінить їх чоловічу привабливісь, шарм , полюбить і втішиться.\nЖінки не знають і не розуміють чоловіків - але вони хочуть, щоб чоловік їх зрозумів, і вважають, що цього буде достатньо для нормальних відносин. Жінок не цікавить, чого хоче чоловік, або ж вони задовільняються простими відповідями, на зразок того, що мужчині потрібен тільки секс. І точно так само жінки не замислюються про те, що в них самих є такого хорошого, щоб чоловік їхньої мрії присвятив їм своє життя. Ось вже де егоїзм вищої проби.\nІ чоловіки нічим не кращі - вони точно так само нічого не розуміють в жінках, а тому легко ведуться на всі маніпуляції, аби задовільнити поверхневі жіночі капризи і увірвати шматочок того душевного тепла, яке раніше могла дати тільки мати.\nНе замислюючись про те, що дійсно керує жінкою і чого вона насправді хоче, чоловік, у всій своїй простоті, слідує її висловленим бажанням. Він не розуміє, що жінка сама ж його і зненавидить за його підпорядкування. Дозволяючи собою маніпулювати (як би з любові), чоловік робить жінку нещасною і заводить стосунки в безвихідь. Він діє, як дитина, якій потрібно добре поводитися, щоб мама його любила.\nІ до тих пір, поки відносини заводяться заради задоволення, для спільної розваги, нічого не зміниться. Розваги повинні розважати - в них немає місця свідомим зусиллям. А між тим, відносини вимагають великої внутрішньої роботи - щастя на халяву просто не буває.\nЧоловікові потрібно цілеспрямовано вчитися бачити в жінці жінку - істота протилежної статі, відображення власної душі, а не чергове втілення материнського образу.\nЖінка може бути для чоловіка кращим другом, помічником і натхненником, якщо дозволити їй розкритися саме в цьому напрямку. Всього-то й діла - потрібно перестати вішати свої соплі на дружину і знайти в собі достатньо відваги, щоб відстояти свою чоловічу свободу і самостійність.\nАле ж так хочеться розслабитися і отримувати задоволення, так? - От саме через це й потрібно переступити. Під дорослими відносинами задоволень набагато більше, потрібно лише відмовитися від своїх дитячих звичок.\nА жінці, в свою чергу, потрібно вчитися стримувати свою гординю і бачити в чоловікові не виконавця своїх бажань, не захисника від усіх бід і негараздів, а самостійну людину, поряд з яким буде цікаво прожити своє життя.\nЯкщо дати чоловікові свободу і поважати його право на самовизначення, він сам із вдячністю і відповідною повагою виконає всі бажання жінки. Чоловіки взагалі-то, не сволочі - ставтеся до них по-людськи, і вони відповідатимуть вам тим же. Але чоловік нічого не повинен жінці, а жінка нітрохи не слабкіша чоловіка, щоб претендувати на якісь привілеї. Ми різні, але ми рівні.\nЯкщо жінка буде достатньо мудрою, щоб допомогти своєму чоловікові подорослішати, вона отримає ті відносини, про які й не мріяла. Але для цього їй самій потрібно вчитися бути саме жінкою - не матір'ю, не володаркою морською, а жінкою - супутницею чоловіка. В іншому випадку, можна все життя прочекати свого принца.\nПоруч з нами завжди знаходиться саме та людина, яку ми гідні. І якщо чомусь здається, що ми гідні більшого, то, ймовірно, ми остаточно собі забрехалися. Стосунки можуть бути грунтом для плекання один одного або перетворитися в компостну яму, де обидві душі тільки марніють і розкладаються.\nOlenka Дата: Четвер, 23.03.2017, 10:29 | Сообщение # 2\n13. Если кто-то вас недолюбливает, попросите у него карандаш или что-то подобное. С одной стороны, люди не склонны помогать тем, кто им не нравится, но с другой — это слишком маленькая просьба, чтобы в ней отказать. Таким образом, человек убедит сам себя в том, что не так уж и сильно вы ему не нравитесь.\nOlenka Дата: Понеділок, 05.06.2017, 09:49 | Сообщение # 3\nOlenochka Дата: Понеділок, 23.10.2017, 09:37 | Сообщение # 4


Міфи «Третього Риму». Міф 2 : «Вітчизняна війна 1812 року» | FAKEOFF\n7 січня 2016, 16:18\nПерша війна, яку в Росії називають Вітчизняною, відбулася, як багато хто вважає, геть не в 1941 році. Першою війною що отримала статус Вітчизняна стала війна 1812 року.\nСпочатку давайте розберемося, що таке Вітчизняна війна ? Вітчизняна війна - це така війна, коли йдеться про захист країни - вітчизни. За всю історію Росії таких воєн було дві: 1812 року і 1941. Усі інші війни Росія розв язувала сама і вела їх на території країн, які згодом і захоплювала.\nЩо стосується війни 1812 року, то міфологи Росії завжди і скрізь вказували, що її проти Росії розв язав Наполеон. Що насправді є брехнею!\nВійну з Наполеоном на наш подив розв язав саме російський імператор Олександр I, але давайте про все і по порядку.\nЦивільний кодекс, Кодексу Наполеона , за яком живе і сьогодні вся Європа.\nПушкін так сформулював історичну роль Наполеона: І світу вічну свободу з мороку заслання заповідав !\nКим же був Олександр, цар російський? І чи російський? Батьками цього росіянина душею і православного царя Олександра були: його батько Павло - син німки Катерини Другої, в дівоцтві: Софія Августа Фредерика фон Анхальт-Цербст-Дорнбург і німця Петра Третього, він же: Пітер Карл Ульрих герцог Гольштейн-Готторпский, мати Марія Федорівна, в дівоцтві: Софія Марія Доротея Августа Луїза фон Вюртемберг.\nНавіть дружина Олександра Луїза Марія Августа Баденська, була російська до втрати пульсу.\nПізніше декабрист Микита Муравйов писав відверто: В 1801 році змова під керівництвом Олександра позбавляє Павла престолу і життя без користі для Росії .\nОлександр I розв язав війну проти Наполеона, навіть не з ідеологічних міркувань, а виключно виходячи з меркантильний міркувань. Війну з Францією Олександру гарно оплачували!\nТак, згідно звіту міністра фінансів Канкріна, російська казна в 1812-1814 роках витратила на війну 157 000 000 рублів. Звідси чистий доход 8 000 000 рублів!\nІ це усе без урахування британської гуманітарної допомоги.\nРосійська армія вперше з часів Петра Великого програла генеральну битву, і відвага російського імператора змінилася повним відчаєм: Замішання, що охопило союзний олімп, було таке велике,що вся свита Олександра I розбіглася в різні боки і приєдналася до нього тільки вночі, а дехто лише зранку. В перші ж години після катастрофи цар скакав декілька верст лише з лікарем, берейтором, конюхом і двома лейб-гусарами, а коли з ним залишився лейб-гусар, цар, по словам гусара зліз з коня, сів під деревом і заплакав.\nГанебний розгром не зупинив Олександра і вже 30 листопада 1806 року Олександр оголосив скликання ополчення, при цьому він зажадав забрати в рекрути не мало не багато, а 612 000 чоловік! Поміщиків зобов язали виділити селян понад рекрутський набір не для того, щоб захищати свої хати і поля, а для нового походу через усю Європу черговою інтервенцією у Францію із-за параноїдних амбіцій царя!\nТакож і в 1806 році, він переконав пруського короля Фрідріха-Вільгельма III знову об єднатися в коаліцію і оголосити війну Франції.\n2 червня 1807 року війська коаліції були розгромлені під Фрідландом.\nПравославний цар повівся як політик, під час численних побачень в Тильзиті він цілувався і обнімався з антихристом Наполеоном, а потім п ять років регулярно писав йому листи, що починаються словами: Государ, брат мій . Не забуваючи паралельно відправляти матері, Марії Федорівні, в дівоцтві - Софія Марія Доротея Августина Луїза фон Вюртемберг, листи наступного змісту : Тильзит - це тимчасова перерва для того, щоб зібрати ще численнішу армію і знову почати війну !\n27 і 29 жовтня 1811 року був підписаний ряд найвищих велінь корпусним начальникам, в яких наказувалося готуватися до операції аж на річці Вісла!\n22 червня 1812 року французький посол Ж. А. Лорістон інформував главу російського зовнішньополітичного відомства про наступне: Моя місія закінчилася, оскільки прохання князя А.Б. Куракіна про видачу йому паспортів означала розрив, і його імператорська і королівська величність з того часу вважає себе в стані війни з Росією .\nІ перейшли французи Неман тільки тому, що більше стояти один навпроти одного і чекати з моря погоди не могли. Не могли і тому що таке повторення стояння на Угрі не грало на руку Франції у якої в тилу залишалися ті держави, які не визначилися зі своєю позицією - Австрія і Пруссія.\nЦю зміну позиції у своїх мемуарах досить цікаво виклав польський генерал Дезидерій Хлаповский: Такий пізній виступ в похід і все розташування військ ясно показували, що Наполеон хотів тільки залякати імператора Олександра .\nЯк тільки французька армія перейшла в наступ нерви у Православного Імператора здали і він втік! А як тільки Олександр покинув армію, та почала хаотично відступати, якщо не сказати драпати !\nФранцузи просто йшли по п ятах, не піднімається рука написати відступаючій російській армії, що біжить! Саме цим і пояснюється факт того, чому Наполеон не пішов на столицю - Петербург.\nТак що міф про перемогу російської зброї, про партизанський опір, про те, що росіяни можуть або уміють воювати - залишився міфом. Росіяни програли усі битви з Наполеоном, і корінь їх сили криється зовсім не в тактиці або стратегії, і не тим більше у благородному дусі православного воїнства, а в убогості, голоді, розрусі і зруйнованих дорогах, не зіткнися з якими французька армія, втратила б Британія свого найстараннішого слугу.\nтретій риммосковіяРосіяросіяниміфифальсіфікація історіїВітчизняна війнавійна 1812 рокуміфісторична правда