Не забувайте дивитись очима клієнта на свій стартап | UKRMEDIA\nНе забувайте дивитись очима клієнта на свій стартап\nВже зараз накопичилося багато інформації, і постійно з'являється все більше можливостей її отримувати і обробляти - це відкриває океан можливостей для стартапів. Потрібно тільки навчитися з нею працювати\nМи живемо в світі закону Мура - кожні 18 місяців потужність процесорів подвоюється. Але важливіше те, що з цього випливає - за останні два роки було створено більше інформації, ніж за весь час до цього. Це означає, що даних про споживача стає все більше і більше.\nВже зараз накопичилося багато інформації, і постійно з являється все більше можливостей її отримувати і обробляти - це відкриває океан можливостей для стартапів. Потрібно тільки навчитися з нею працювати.\nСаме цим займається один з викладачів МЕГА Accelerator Гарі Фаулер, всесвітньо відомий маркетолог і спікер TEDx, а також справжній експерт з перетворення боязких стартапів у впевнений, працюючий бізнес.\nПрофесійний досвід Гарі здебільшого відноситься до управління компаніями в області високих технологій, послуг і консалтингу, а також його власними компаніями в сфері технологій, розвитку та консалтингу. Він був генеральним директором Fowler International - міжнародної консалтингової компанії з розвитку бізнесу, яка співпрацювала з провідними компаніями, зацікавленими у входженні на ринок Росії / СНД. В якості старшого віце-президента з маркетингу та корпоративного розвитку в ClickSoftware (ізраїльська компанія) він відповідав за міжнародний ребрендинг і ведення ефективної маркетингової політики аж до IPO. До того ж Гарі займав керівні посади в Hewlett Packard, Mirantis, Modcomp, Siemens, Planalytics і два роки викладав як професор в бізнес-школі Сколково. Сьогодні Фаулер сам інвестор, активно вкладає кошти в російські стартапи. Його вклад в тому числі у відповідях на всі наші запитання, які однозначно будуть корисні IT-підприємцям.\nГарі, скільки у вас було стартапів?\n-Оскільки я кофайндер GVA LaunchGurus, то через мої руки пройшли 185 стартапів і ще 7 я запустив сам. Але головним успіхом для мене стала робота з ізраїльським стартапом ClickSoftware ми успішно вивели проект на IPO, незважаючи на падаючий ринок.\nУ чому головні причини невдач серед стартапів?\n-Більшості стартапів банально не вистачає міжнародних контактів, фандінга і продажів / маркетингу.\nАле головна проблема в самих проектах. Більшість стартапів просто не приділяє увагу такій очевидній речі як Customer Development, а це критично важливо. Все роблять продукт і забувають поглянути на нього з боку клієнта. Або починають вважати, що вони самі краще знають, що потрібно кінцевому користувачеві.\nСustomer development часто протиставляється продуктоорієнтованої підходу ( зроби класний продукт, а покупець знайдеться ). Якщо стартапер занадто захопився удосконаленням продукту і забув про споживачів, проект зазвичай провалюється. На практиці потрібно дотримуватися рівновагу між розробкою продукту і вивченням потреб клієнтів.\nЧим МЕГА Accelerator відрізняється від інших?\n-У нас тут високоточне виробництво. Ми як лазером фокусуємося на завданню досягнення серйозних результатів ще на стадії формування стартапу, даємо широкий кругозір компетенцій. Філософія МЕГА Акселератор охоплювати весь світовий інноваційний досвід і за рахунок цього залишатися на крок попереду конкурентів.\nРозкажіть який ви бачите структуру customer experience які пункти найважливіші? Наприклад, у вашому досвіді є стартап, що автоматизує один з найважливіших елементів в ритейлі викладку товарів в магазині. Можете розповісти про щось подібне докладніше?\n-Є один стартап, який інтегрував прогноз погоди в систему планування мерчандайзингу. Якщо піде сніг, система проконтролює, щоб покупців у магазині чекали лопати і незамерзайка. Вони почали з нуля, а зараз система коштує у всіх великих торгових мережах Walmart, Tesco, Sears, Home Depot і у багатьох інших по всьому світу.\nА проект просто використовував відкриті дані, щоб краще розуміти бажання споживача.\nЯким ви бачите майбутнє роздрібної торгівлі? Які стартапи скоро стануть затребувані?\n-МЕГА Accelerator шукає рішення для рітейлу в першу чергу. Але підійде і все, що можна віднести до Big Data, Процессинг платежів і ще доповнена реальність це дуже круто, ми в неї віримо.\nМайбутнє шопінгу змінить можливість дізнатися, що хоче покупець, використовуючи Big Data. Так само в хід піде використання інструментів на кшталт доповненої реальності вони можуть радикально змінити споживчий досвід. Ну і звичайно, буде безліч можливостей розплатитися ще до того, як ви дійшли до касира.\nМЕГА завжди прагнуть поліпшити весь технологічний процес і вникають в тонкощі, так при будівництві своїх торгових центрів фінансує будівництво станцій метро і автомобільних розв язок наскільки важливий такий цілісний підхід?\n-МЕГА контролює всі елементи його подорожі в торговий центр і все це подорож відповідає високим стандартам компанії. Якщо їхати до торгового центру незручно, то це радикально змінює поведінкові моделі покупця. Ось чому так важливо контролювати весь процес, і це одне з важливих правил, які ми намагаємося передати і російським стартапам.\nАдже якщо кожен буде займатися лише своєю ділянкою відповідальності, єдиного проекту не вийде - це очевидно.\nУ чому суть вашої освітньої програми? Як ви до неї прийшли?\n- У нас є Bootcamp, Growth Academy, Venture Academy і ще наша власна StartUp Academy, щоб дати учням основні набори Скіл. Але в загальному ми розробили всебічну програму навчання на основі свого досить глибокого досвіду. Я серійний підприємець, інвестор і стартап-консультант, це досить.\nУ кіно є відома голівудська схема сценарію - сідай і знімай. Чи є така ж формула ідеального стартапу? Які закони існують в індустрії?\n-Стартап повинен мати не більше 3 ФАУНДЕР. Це повинні бути люди, з якими приємно працювати і ще у них повинно бути бажання, якому немає адекватного аналога в російській мові. Ви називаєте це змінити світ , але ми дещо конкретніше - to make a dent in the world - це не стільки змінити світ, скільки зробити на ньому вм ятину, невелику, але помітну. І друге золоте правило максимум уваги червоному сектору. Пам ятайте, що створення стартапу це не їзда по прямій, доводиться враховувати зворотний зв язок.\nМожете розповісти про приклади, як знання, отримані на вашому курсі, допомогли стартапам прийти до успіху?\n-Головне чого вони у нас навчилися - як Пітч інвестора. І навчилися вони цього самі, на реальному життєвому досвіді. Знаєте, як ми їх цьому вчимо? Ми беремо їх з собою в Силіконову долину і наводимо на зустріч до найвідоміших людям в індустрії. Коли ти несподівано опиняєшся на зустрічі з Гаєм Кавасакі, Бобом Дорф або Стівом Бланком, то не встигаєш злякатися або розгубитися. Знайомство з інвесторами відбувається як належне і ви вже можете розмовляти на рівних, людина приходить до тями і розуміє, що він робить стартап світового рівня - а це вже багато чого варте.\nНа курсі вони отримують в свої руки безліч бізнес-інструментів - побудова бізнес-моделей, проджект-менеджмент, фінансове планування, аналітика, продажі, маркетинг, customer development, пітчинг, і багато дрібниць. З цими інструментами ми допомагаємо їм турбований їх стартап . І, звичайно, ми даємо їм менторство і коучинг міжнародного рівня.\nУ нас більше 35% стартапів отримали фінансування. Серед них були проекти від систем ведення медичних записів до Біотех і big data.\nА який секрет успіху торгових центрів МЕГА на ваш погляд?\n-Вони вірять, що можуть досягти успіху і просто роблять це.


Катеринопільські полісмени затримали крадія металобрухту | Про Головне\nВ одному із сіл Катеринопільського району місцевий мешканець поцупив металеві конструкції з автомобільного моста, чим завдавзбитків на суму понад 30 000 гривень. За свої протиправні діїчоловік може потрапити за грати на три роки.\nДо Катеринопільського відділення поліції надійшло повідомлення, щоневідома особа викрала металеві конструкції з автомобільного моста в одному із сіл району. Завдано матеріальної шкоди громаді села на суму понад 30 000 гривень. Дану подію було зареєстровано та направлено на місце події слідчо-оперативну групу.\nПрацівники поліції почали відпрацьовувати місцеві пункти прийомуметалобрухту. В одному з пунктів сусіднього села були помічені розшукуванідеталі. Працівниця приймальника повідомила, що дані предмети їй принісмешканець сусіднього села.\nПравоохоронці завітали за адресою проживання 22-річного чоловіка, на якоговказала жінка. Він зізнався в скоєному та розповів, що проходячи по мосту помітив погано прикріплені металеві деталі. Він їх повідривав та здав за 40 гривень на металобрухт в сусідньому селі.\nЗа даним фактом слідчими відкрито кримінальне провадження за частиною 1 статті 185(Крадіжка) Кримінального кодексу України. За крадіжку металевихконструкцій чоловікові загрожує до 3 років позбавлення волі.\nВ Черкасах патрульні затримали грабіжників з собакою (відео)\nЧеркащани просять зменшити земельний податок для автокооперативів


Усама бен Ладен втратив титул терориста N1 - новости Украины, Світ - LIGA.net\nУсама бен Ладен втратив титул терориста N1\nУсама бен Ладен (на фото) більше не є найнебезпечнішим терористом у світі. Як заявив глава контртерористичного центру США Майкл Лейтер, гілка "Аль-Каїди", що базується у Пакистані, останнім часом зазнала відчутні втрати.\nТепер більшу загрозу для безпеки Вашингтону становить йеменський терорист Анвар аль-Авлакі. За допомогою Інтернету він вербує людей, зокрема і на території Сполучених Штатів, - передає канал "Вести".\nПісля терактів 11 вересня 2001 року У.Ладен міцно утримував перше місце у рейтингу найбільш небезпечних терористів. За останніми даними американських спецслужб, зараз він переховується у гірському районі на кордоні Пакистану і Афганістану.\nАнвар аль-Авлакі народився у США у сім'ї вихідця з Йемена. Під час навчання у Колорадському університеті звернувся до радикального ісламу і почав проповідувати у мечетях. Зараз аль-Авлакі може перебувати у Йемені або Сомалі, куди останнім часом змістився центр активних дій "Аль-Каїди".


Юлія Галецька Новини 25 липня, 13:13\nНа 15 % у порівнянні з літом 2020 року збільшилась кількість українських вчителів, які їдуть на заробітки до Польщі на час літніх канікул. Всього вони становлять близько 5 % від загальної кількості легальних українських трудових мігрантів, які їдуть на літні сезонні роботи до Польщі.\nПро таку тенденцію повідомляють в Аналітичному центрі компанії з міжнародного працевлаштування Gremi Personal, пише ІА «Конкурент».\n«Педагоги шукають вакансії, де можна швидко і добре заробити в літній сезон. Вони працевлаштовуються на підприємства харчової промисловості (м'ясокомбінати, рибозаводи, кондитерські фабрики), заводи електроніки, логістичні склади, а також в готелі і ресторани, де потрібні працівники влітку в туристичний сезон. В середньому український вчитель може заробити в Польщі за три місяці канікул від 3 до 5 тисяч доларів. У нас є випадок, коли дві вчительки приїхали працювати покоївками в готелі на літо, тепер всією школою трудяться в цьому ж готелі щорічно в сезон», – розповіла директорка Департаменту рекрутації Gremi Personal Анна Джоболда.\nУкраїнські студенти також використовують літній період для поїздок до Польщі на заробітки. Однак, на відміну від вчителів, цікавляться роботою з меншим фізичним навантаженням: вакансіями на заводах електроніки, складах одягу, виготовленні будівельних матеріалів,у сфері обслуговування (готелі, кафе, ресторани). В середньому студент заробляє за літо в Польщі від 2,5 до 4 тисяч доларів.\nЧитайте також: «Посада проєктного менеджера у громаді стала на Волині нормальним явищем», - Анатолій Пархом’юк\nЗгідно з дослідженням «Пульс трудової міграції» Аналітичного центру Gremi Personal, 28,4% українців, які працюють в Польщі, мають вищу освіту, 48% – професійно-технічну і 16% є працівниками розумової праці (освіта, інженерія, IT, медицина). Однак, за результатами дослідження Національного банку Польщі, близько 60% українців у цій країні працюють нижче своєї кваліфікації.\n#робота у Польщі\nПопередня новина 25 липня, 11:59 На Львівщині у 3 хворих виявили COVID-штам «Дельта»\nНаступна новина 25 липня, 14:14 Біля Луцька у музеї-скансені перекривають дах двохсотлітньої хати за старовинною технологією


Гаррі Поттер і методи раціональності — огляд на книгу | UA Geek\nЮрій Стах: Огляд на книгу “Гаррі Поттер і методи раціональності”\nОгляди / Юрій Стах\nПри першій зустрічі з Гаррі Поттером Дамблдор спалює дотла живу курку, професор Квірелл - найкращий в історії Гоґвортсу викладач Захисту від темних мистецтв, а Драко Малфой стає вірним другом хлопчика-що-вижив. І це лише декілька сюжетних ліній одного з найкращих романів про Гаррі Поттера, який, як не парадоксально, написаний не Джоан Роулінг, а Елізером Юдковскі, вченим з Берклі, що займається проблемами створення штучного інтелекту.\nДавайте з самого початку прояснимо один важливий момент, щоб уникнути непорозуміння в майбутньому.\nТак, формально Гаррі Поттер і методи раціональності – це фанфік, однак мій язик ледве повертається назвати книгу, написання якої зайняло більше 5 років, і яка у друкованому вигляді має розмір чотирьох середньостатистичних книжок – фанфіком.\nОтож, МР розповідають нам про альтернативну реальність, в якій Гаррі був вихований хорошими люблячими батьками. А тато хлопчика-що-вижив є Оксфордським професором, який привив Гаррі любов до науки та методів раціональності. Отже, коли Гаррі Джеймс Поттер-Еванс-Веррес отримує лист з Гоґвортсу і всі уявлення про основні закони науки йдуть коту під хвіст, Гаррі вирішує осягнути справжні закони науки, що пояснюють магію, а заодно підкорити світ та перемогти смерть.\nНа шляху до вирішення цієї непростої задачі Гаррі зустрічається з усіма класичними персонажами циклу. Однак, поведінка, думки і рішення хлопчика-що-вижив продиктовані в першу чергу раціональністю, що однак не виключає людяності, світла та добра.\nУся книжка переосмислює історію Гаррі. Весело але не без любові іронізує над великою кількістю логічних та сюжетних промашок Роулінг. Чого лиш вартує одна ідея збагачення за рахунок різниці курсів на золото у магічному та маглівському світах. Автор щедро оздоблює історію сумішшю наукових теорій, психологічних експериментів та соціологічних дослідженнь, що робились реальними вченими, та майстерно вплітає все це в канву магічного світу та його реалій, що дозволяє 11 річному хлопчику-що-вижив робити немислимі до цього речі та здобувати силу, що справді може змінити всесвіт. При чому робить все це Юдковскі неймовірно легко і захопливо. Книга, попри її немалий розмір читається на одному диханні і не відпускає вас ні на мить.\nОкремий плюс історії – це персонажі. Неймовірно харизматичний та не менш темний викладач захисту від темних мистецтв, який єдиний може зрозуміти та навчити юного генія Поттера. Маніпулятивний та неймовірно душевний Драко Малфой, що непомітно для самого себе переходить на світлу сторону. Северус Снейп, який чудово усвідомлює свою роль “злого зіллєвара у занедбаній мантії” і лінія якого демонструє чи не найкращий розвиток персонажа з великої літери П. Ексцентричний Дамблдор, за яким відверто плаче божевільня, принаймні на перший погляд, і на другий, і на третій, але не на четвертий. І таких персонажів тут безліч, Юдковскі вдало використовує всю спадщину Роулінг і будує чудовий текст навколо так добре знайомого світу.\nГумор та алюзії в тексті це окрема тема для окремого огляду. Скажу лише, що сміятись ви будете довго і багато, а всі приховані в тексті пасхалки можна не знайти і після третього прочитання книги: Ендер і Гіперіон, Гуррен Лаганн і Наруто, Май літл поні та Мисливці за привидами. Це лише маленький список пасхалок, які видно навіть неозброєним оком.\nВарто зазначити, що алюзія на весь цикл романів про Гаррі Поттера, яку вдало будує Юдковскі стосується не тільки персонажів подальших книжок, які то тут то там виринають на сторінках книги, а й самого духу саги. Кожен наступний розділ ГПіМР стає все серйознішим і похмурішим. Автор піднімає все важливіші та цікавіші теми. Змістове навантаження стає все темнішим і все більше провокує на думки. Наприклад, Юдковскі багато часу приділяє темі геройства та того хто ж насправді може себе назвати героєм.\nОтже, кому варто читати ГПіМР. В першу чергу всім фанатам Гаррі Поттера. Ви отримаєте улюблених вами персонажів, в улюбленому вами світі але під зовсім іншим кутом і в зовсім іншому ракурсі. Також на книжку варто звернути увагу поціновувачам науки та любителям цікавих історій та фактів пов’язаних з нею. Кількість концепцій, експериментів та гіпотез на квадратний сантиметр книжного листа просто зашкалює.\nВ загальному я би оцінив книгу на 10 з 10 і додав резолюцію “Обов’язково для прочитання”.\nДля тих хто уже прочитав ГПіМР і шукає, щось у тому ж дусі я би зробив дві наступні рекомендації.\nПо-перше, це “Гра Ендера” Орсона Скотта Карда. Ще одна історія про хлопчика-генія, що використовує свої таланти не завжди у мирних цілях. Можна сказати, що ГПіМР це духовне дитя циклу книг про Гаррі Поттера та роману Гра Ендера.\nДруга рекомендація відходить книзі, що не раз згадується у самому ГПіМР “Психологія впливу” Роберта Чалдіні. Ця уже класична книга по психології однозначно доповнить ідеї та приклади, що були викладені у ГПіМР.\nПрочитати Гаррі Поттера і методи раціональності українською ви можете за цим посиланням.


Будь-який скраб для обличчя сприяє процесу очищення верхнього шару епідермісу, що благотворно впливає на подальший догляд за шкірою обличчя. Однією з проблем є суха шкіра. Скраб для сухої шкіри обличчя можна дуже легко приготувати в домашніх умовах. Користуючись скрабом, ви не тільки покращуєте якість епідермісу, а й ще сприяєте поліпшенню кровообігу. А від цього залежить здоровий колір обличчя. У даній статті вашій увазі буде запропоновано кілька унікальних рецептів, за допомогою яких ви зможете приготувати скраб для сухої шкіри обличчя в домашніх умовах.\nВівсянка і сметана, ніжний скраб для сухої шкіри обличчя:\nстолову ложку сметани змішати зі столовою ложкою вівсянки і нанести на шкіру обличчя. Масажними рухами втирати в шкіру протягом 2-3 хвилин. Потім змити і нанести зволожуючий крем.\nЩе один рецепт для сухої шкіри обличчя\nВізьміть всі інгредієнти в рівних пропорціях: пластівці вівсянки, кукурудзяні пластівці і цукор, розведіть до кашоподібної маси за допомогою рослинної олії. Акуратними рухами по масажних лініях нанесіть на шкіру обличчя і м’яко масажуйте 2-4 хвилини, потім змийте теплою водою і нанесіть живильний крем.\nКавову гущу змішайте з нежирним сиром в однакових пропорціях. Масажуйте протягом 5-10 хвилин, потім змийте і нанесіть живильний крем.\nОгірковий скраб для сухої шкіри обличчя:\nОгірок натираємо на дрібній тертці і змішуємо з вівсяними пластівцями. Настоюємо всю масу 20 хвилин, і наносимо на обличчя. Масажуємо 5-10 хвилин, і змиваємо теплою водою. Як завжди наносимо крем.\nУ кавову гущу додайте таку ж кількість меду і жирної сметани. Все змішайте і нанесіть на шкіру на 3-5 хвилин, потім змийте і нанесіть зволожуючий крем.\nСкраб для в’ялої сухої шкіри з протизапальним ефектом:\nЗмішайте 0,5 склянки меду з 3 ложками дрібної солі і 1 чайною ложкою куркуми. Шкіру перед процедурою найкраще пропарити на водяній бані, або використовуйте коли ходите в сауну. Нанесіть на шкіру і масажними рухами натирайте протягом 5 хвилин, потім змийте і нанесіть живильний крем.\nСкраб з морською сіллю і вершками для сухої шкіри обличчя:\nПару ложок солі змішайте з вершками бажано десяти процентними і нанесіть не шкіру, легенько помасажуйте і змийте теплою водою.\nПам’ятайте про те, що при використанні будь-якого з цих рецептів непогано було б провести тестування. Намажте трохи суміші на зап’ясті і подивіться, буде яка-небудь реакція чи ні. Якщо печіння або почервоніння не сталося, значить, сміливо використовуйте для шкіри обличчя.


Китайські інженери створили власний зорельот для місячної місії: фото - Новини технологій - Техно 24\nКитайські інженери створили власний зорельот для місячної місії: фото\n23:08, 3 жовтня 2019 - Читать новость на русском\nКитайські інженери створили власний Starship для місячної місії / South China Morning Post\nСлідом за Ілоном Маском та NASA про підготовку до власної пілотованої місії на Місяць оголосили китайські розробники. В мережі вже з’явилися перші фото нового зорельота, який створили в КНР.\nЗа заявою розробників, зорельот вже готується до льотних випробувань і в перспективі складе конкуренцію аналогічним рішенням інших держав, повідомляє ресурс space.com.\nКитайська академія космічних технологій (CAST) опублікувала перші знімки нового космічного корабля, офіційна назва якого ще не оголошена.\nКороткі характеристики ракети. Новинка заввишки 9 метрів з максимальною масою близько 20 тонн складається з двох модулів – пасажирського і сервісного, який буде відповідати за управління польотом і життєзабезпечення космонавтів. За наявною інформацією, апарат призначений для польотів в глибокий космос і може нести на борту від чотирьох до шести осіб.\nВипробування ракети. Перше випробування пасажирського модуля відбулося в 2016 році, тестовий безпілотний політ космічного корабля імовірно відбудеться в першій половині 2020 року за допомогою важкої ракети-носія Long March 5B. Раніше віце-президент CAST Лі Мін заявив, що після демонстраційних пусків апарат може бути швидко введений в експлуатацію і для польотів на китайську космічну станцію.\nМета місії. Китайські ЗМІ відзначають, що в планах керівництва країни – пілотована експедиція на Місяць до 2030 року. Хоча цей проєкт ще не був затверджений, в даний час ведеться розробка надважкої ракети-носія Long March 9, аналогічної за своїми характеристиками американській Saturn V, розробленої агентством NASA.\nНовини Техно Техно Китай Космос Місяць


17:41 24 Березня 2020\nА дорогу М-06 Київ – Чоп розширятимуть у вузьких місцях на ділянці між Рівним та Львовом.\nУкравтодор планує з’єднати обласні центри Західної України з наявними швидкісними транспортними коридорами та між собою. Про це повідомляє пресслужба Укравтодору.\nНасамперед планують узятися за міжнародні транспортні коридори Е40 та Е50. Маршрут Е40, або ж дорогу М-06 Київ – Чоп, розширятимуть у вузьких місцях на ділянці між Рівним та Львовом. Це – 34 кілометри дороги.\nМіжнародну дорогу М-09 Львів – Тернопіль – Рава-Руська планують розширити до 4 смуг від Львова до Тернополя та в подальшому планують розширити коридор Е50 від Тернополя до Умані через Хмельницький та Вінницю.\nДорогу Львів – Тернопіль ремонтували у 2017 році за 755 млн гривень.\nЗавдяки цьому, а також будівництву північної об’їзної Львова та об’їзної Стрия, прогнозують дорожники, час поїздки між обласними центрами регіону скоротиться на 20-50% та від столиці до обласного центру скоротиться від 15 до 25%.\nЧас необхідний для подорожі між Києвом та обласними центрами Заходу – скоротиться на 10-20%.\nНагадаємо, цього року на будівництво та капремонт доріг Львівської області виділили 422,6 млн грн.\nТЕГИ: ремонт доріг Львів, ремонт доріг на Львівщині


Студенти проти квіткових браконьєрів – „Ратуша“, 8 липня | Львівський портал\nСтуденти проти квіткових браконьєрів - „Ратуша“, 8 липня\n08 Липня 2004, 14:08 |\nНавесні квітковий асортимент львівських ринків поповнили рідкісні рослини: сон великий, рябчик шаховий, первоцвіт високий, зозулині черевички. Як виявилося, зникаючі види весняних представників флори були зібрані на заповідних територіях Лисої гори та гори Сипухи. Про це розповідали самі продавці, жіночки з прилеглих до заповідника сіл. Напевно, сільські бізнесмени не були обізнані з рішенням Львівської обласної ради про заходи щодо охорони рідкісних та зникаючих видів рослин на території Львівської області. Зокрема, до рослин, що ростуть на Львівщині та потребують охорони, належить і сон-трава, пучечок якої на Галицькому ринку можна було купити за одну гривню.\nНа сполох вдарили студенти та викладачі біологічного факультету ЛНУ імені Івана Франка. Їх обурило те, що рослини, занесені до Червоної Книги України, були викопані з кореневищами та цибулинами. Звенислава Мамчур, доцент кафедри ботаніки біологічного факультету ЛНУ імені Івана Франка, каже, що звернення до чільників Львова – це ініціатива студентів зі СЕТу, Студентського екологічного товариства.\n“Подібна ситуація повторюється з року в рік, — зазначила Звенислава Мамчур, — та студентів обурило те, що цьогорічні масштаби нищення рослин вийшли за будь-які межі”. За словами пані Звенислави, на Галицькому базарі рідкісні рослини — венерині черевички, сон-траву — привозили на продаж мішками.\n28 природозахисників-ентузіастів кинулися рятувати ті рослини, до яких ще не дотягнулася рука людини. У зверненні до міського голови, начальника держуправління екології і природних ресурсів у Львівській області, начальника управління освіти, голови товариства захисту рослин та Блаженнійшого Любомира Кардинала Гузара вони висловлюють своє прохання вжити нагальних заходів, аби зберегти “червонокнижні” види рослин.\nЗаступник голови Товариства охорони природи Петро Халаїм зазначив, що боротися з нищівниками рослин і в заповідниках, і на базарах — важко. „Законодавством України передбачено покарання за торгівлю у невідведених для цього місцях, а якщо ви стоїте на базарі, то можете продавати все, що завгодно“, — зазначив пан Халаїм.\nНа звернення біологів уже відгукнулися Львівська міська рада та Держуправління екології і природних ресурсів у Львівській області. Михайло Завдорожний, начальник відділу торгівлі управління промисловості та підприємництва ЛМР, зазначив у листі-відповіді, що керівникам ринків міста скеровано листи з проханням посилити контроль за торгівлею рослинами, занесеними до Червоної Книги України. Окрім цього, на видному місці на ринку обов’язково мають бути встановлені інформаційні щити із зображенням рідкісних видів рослин. “Одночасно скеровано листа на адресу начальника ЛМУ УМВСУ у Львівській області з проханням вжити заходів щодо заборони торгівлі рідкісними рослинами на ринках”, — йдеться у листі з Ратуші.


Основними принципами "соціологізму" є об'єктивний науковий підхід до соціальних явищ і процесів, намагання пояснити соціальне виходячи з його самого. У зв'язку із цим біологічний і психологічний підходи Дюркгейм відкидав.\nТеорія "соціологізму" тісно зв'язана із соціологічним методом Е. Дюркгейма, основними принципами якого були:\n"\tрозгляд соціальних фактів як таких, що існують об'єктивно, незалежно від людини;\n"\tвираження суспільної свідомості об'єктивними, незалежними від суб'єкта показниками (поведінка людей, діяльність організацій);\n"\tаналіз причинної залежності соціальних явищ від зовнішнього середовища;\n"\tпостійне порівнювання в ході дослідження пояснюваних со-ціальних фактів, а отже, перетворення соціології на порівняльну науку.\nЗ ім'ям Е. Дюркгейма зв'язане також вивчення явищ, яким він дав назву аномії, соціальної нерівності та соціальної солідарності, що стають наслідком поділу праці. Під аномією Е. Дюркгейм розумів стан суспільства, за якого бракує чіткого морального регулювання поведінки людей. Аномія виникає, коли соціальні функції суспільства не перетинаються. Соціальна нерівність є наслідком функціонування суспільної системи, яка створює неоднакові умови для реалізації здібностей людини. Е. Дюркгейм уважав, що для подолання соціальної нерівності особистість не має бути пригнобленою, а людина не повинна ставитися на рівень машини. А тому диференціація суспільства має здійснюватися не за соціальними привілеями, а за індивідуальними здібно-стями людей.\n"\tрозуміння суспільства як саморегульованого структурно-функціонального організму;\n"\tрозуміння суспільного порядку як нормального його стану;\n"\tвизнання моралі як найважливішого регулюючого механізму суспільства і її провідної ролі для функціонування соціальних інститутів виховання.\n"\tпобудова "правильної" методології має озброїти соціолога надійним інструментом пізнання;\n"\tаналіз історичної еволюції поділу праці має показати "пра-вильний" шлях просування людства від механічної (примітивно-примусової) до органічної (свідомо-добровільної) солідарності;\n"\tконкретне (статистичне) дослідження сутності самогубств у тому чи тому суспільстві має виявити аномальні стани, відхилення від "правильного" шляху (тобто солідарності) і попередити про можливі наслідки порушення суспільного порядку;\n"\tучення про релігію і виховання озброює людей "правильною" технологією подолання кризових станів і зміцнення солідарності.\nПричиною поділу праці, за Дюркгеймом, є значне збільшення кількості населення, що посилює інтенсивність контактів, соціальних зв'язків, обміну результатами діяльності. Зі збільшенням кількості населення посилюється боротьба за існування. За таких умов поділ праці - єдиний спосіб зберегти суспільний порядок, створити соціальну солідарність нового типу. Отже, поділ праці, за Дюркгеймом, є мирним способом вирішення гострик соціаль-них проблем.\nСаме аналіз історичної еволюції поділу праці показує "правильний" шлях просування людства від механічної (примітивно-примусової) до органічної (свідомо-добровільної) солідарності.\n"Хоч поділ праці існує не з учорашнього дня, - писав Е. Дюркгейм, - та лише наприкінці минулого століття члени суспільства почали усвідомлювати цей закон, який до того часу управляв ними майже без їхнього відому".\nСвоїтеоретичні концепції Е. Дюркгейм виклав у 200 наукових працях, що з них найвідоміші - "Про поділ соціальної праці" (1893 р.), "Метод соціології" (1895 р.), "Самогубство" (1897 р.), "Елементарні форми релігійного життя" (1912 р.). Він видавав "Соціологічний щоденник", котрий справляв великий вплив на соціологічну громадськість.\nОдночасно з Е. Дюркгеймом у Німеччині працював Макс Вебер (1864-1920). М. Вебер був енциклопедично освіченою людиною, громадським і політичним діячем. З його ім'ям зв'язана передусім так звана "розуміюча соціологія", (що здатна зрозуміти), згідно з якою за вихідний пункт береться поведінка людини чи групи людей. Поведінка цікавить соціолога, тому що люди вкладають у свої дії певний сенс. Оскільки такі дії є усвідомленими, соціологія має бути "розуміючою" наукою, тобто розуміти як дії, так і, що особливо важливо, їхню суть. За Вебером, соціологія - це наука не тільки про розуміння поведінки (усвідомленої людиною), а й про соціальну дію, яка для Вебера рівнозначна людській поведінці. Адже соціальна дія - не лише "самоорієнтована", вона орієнтована і на інших. Орієнтацію на інших М. Вебер називає "очікуванням", без чого дію не можна вважати соціальною.\nВизначаючи сутність соціального явища, учений виходив з ін-дивідуальної свідомості. М. Вебер стверджував, що не всяка поведінка є соціальною, а лише та, що має внутрішнє значення для суб'єкта і орієнтована на поведінку інших індивідів. Найважливішим завданням соціології, на думку М. Вебера, є розуміння значення мотивів, що спричиняють певні дії. Отже, предметом "розуміючої соціології" стає усвідомлена соціальна дія.\nЯк член німецької Спілки соціальної політики він залучався до емпіричних соціологічних досліджень. За участі М. Вебера розроблявся інструментарій для анкетування найманих робітників прусських латифундій з метою вивчення мотивації їх трудової діяльності. Водночас учений ґрунтовно досліджував питання соціологічної теорії. Він вивчав соціологію праці, промислову працю, соціологію бюрократії і організації, поділ і


Притча – це одна з найдавніших різновидів повчального оповідання. Повчальні алегорії дозволяють коротко і влучно дати якусь моральну установку, не вдаючись до прямого переконання. Саме тому притчі про життя з мораллю – короткі і алегоричні – у всі часи були дуже популярним інструментом виховання, зачіпаючи самі різні проблеми людського буття.\nПритчі про добро і зло\nВміння розрізняти добро і зло відрізняє людину від тварини. Не дивно, що фольклор усіх народів зберігає чимало притч на цю тему. Дати власні визначення добра і зла, досліджувати їх взаємодію і пояснити природу людського дуалізму намагалися і на Стародавньому Сході, і в Африці, і в Європі, і в обох Америках. Великий корпус притч на цю тему показує, що при всій різниці культур та традицій, уявлення про цих основоположних поняттях у різних народів загальне.\nПізнай і не роби\nЮнак прийшов до мудреця з проханням прийняти його в учні.\n– Вмієш ти брехати? – запитав мудрець.\n– А красти?\n– А вбивати?\n– Так іди і пізнай все це, – вигукнув мудрець, – а пізнавши, не роби!\nОдного разу мудрець зібрав своїх учнів і показав їм звичайний аркуш паперу, де намалював маленьку чорну крапку. Він запитав їх:\nВсі хором відповіли, що чорну крапку. Відповідь був не вірним. Мудрець сказав:\n– А хіба ви не бачите цей білий аркуш паперу – він так величезний, більше, ніж ця чорна крапка! Ось так і в житті – ми бачимо в людях насамперед щось погане, хоча хорошого набагато більше. І лише одиниці бачать відразу «білий аркуш паперу».\nПритчі про щастя\nДе б не народилася людина, ким би він не був, чим би не займався, по суті, він робить одне – шукає щастя. Цей внутрішній пошук триває від народження до смертного одра, навіть якщо не завжди усвідомлюється. І на цьому шляху людини підстерігає маса питань. У чому полягає щастя? Чи можна, не маючи нічого, бути щасливим? Чи можна отримати щастя готовим чи потрібно створювати її самому?\nУявлення про щастя так само індивідуально, як ДНК або відбитки пальців. Для одних людей і цілого світу мало, щоб відчути себе хоча б задоволеним. Іншим достатньо малого – сонячного променя, дружній посмішки. Здається, що з приводу цієї етичної категорії згоди між людьми бути не може. І все ж у різних притчах про щастя виявляються точки дотику.\nБог зліпив людину з глини. Зліпив для людини землю, будинок, звірів і птахів. І залишився у нього невикористаний шматок глини.\nНічого не відповів Бог, задумався і поклав людині в долоню шматочок глини, що залишився.\nУчень запитав Майстра:\n– Наскільки вірні слова, що не в грошах щастя?\nМайстер відповів, що вони вірні повністю.\n– Це просто довести. Бо за гроші можна купити ліжко, але не сон; їжу, але не апетит; ліки, але не здоров’я; слуг, але не друзів; жінок, але не любов; житло — але не домашнє вогнище; розваги, але не радість; вчителів — але не розум. І те, що названо, не вичерпує списку.\nХоджа Насреддін і подорожній\nОдного разу Насреддін зустрів похмурого людини, бреде по дорозі в місто.\n– Що з тобою? – запитав Ходжа Насреддін подорожнього.\nЧоловік показав йому пошарпаний дорожній мішок і жалібно сказав:\n– О, я нещасний! Все, чим я володію в нескінченно величезному світі, ледь заповнить цей ниций, негідний мішок!\n– Погані твої справи, – поспівчував Насреддін, вихопив мішок з рук чоловіка і втік геть.\nА подорожній продовжив шлях, обливаючись сльозами. Тим часом Насреддін забіг уперед і поклав мішок прямо посеред дороги. Подорожній побачив свій мішок, валяються на дорозі, засміявся від радості і закричав:\n— О, яке щастя! А я вже думав, що все втратив!\n«Легко ощасливити людину, навчивши його цінувати те, що він має», – спостерігаючи за подорожнім з кущів, подумав Ходжа Насреддін.\nМудрі притчі про мораль\nСлова «мораль» і «моральність» в російській мові мають різні відтінки. Мораль – це, швидше, суспільна установка. Моральність – внутрішня, особиста. Тим не менш, базові принципи моралі і моральності в чому збігаються.\nМудрі притчі легко, але не поверхнево зачіпають саме ці базові принципи: ставлення людини до людини, гідність і підлість, ставлення до Батьківщини. Питання взаємини людини і суспільства часто втілюються в притчеву форму.\nОдного разу прокинувся чоловік у хорошому настрої, вийшов на ганок, а там – відро з помиями. Чоловік взяв відро, помиї вилив, відро вичистив до блиску, назбирав в нього найбільших, стиглих і смачних яблук і пішов до сусіда. Сусід відкриває двері в надії на скандал, а чоловік простягнув йому відро з яблуками і сказав:\nНизькі і гідні\nОдин падишах надіслав мудреця три однакові бронзові статуетки і велів передати:\n– Нехай вирішить, хто з трьох людей, чиї статуї ми посилаємо, гідний, хто так собі і хто низький.\nНіхто не міг знайти ніякої різниці між трьома преміями. Але мудрець помітив дірочки у вухах. Він взяв тонку гнучку паличку і встромив її у вухо першої статуетки. Паличка вийшла через рот. У другій статуетки паличка вийшла через інше вухо. У третій статуетки паличка застрягла десь всередині.\n– Чоловік, який має все, що почує, – безумовно, низький, – подумав мудрець. – Той, у кого таємниця входить в одне вухо, а виходить через інше – людина так собі. Поправді ж благородний той, хто зберігає в собі всі таємниці.\nТак вирішив мудрець і зробив відповідні написи на всіх статуетках.\nГолубка побачила в гаю сову і запитала:\n– Звідки ти, сова?\n– Я жила на сході, а тепер лечу на захід.\nТак відповіла сова і почала люто їхати і реготати. Голубка знову запитала:\n– А чому ж ти покинула рідну хату і летиш в чужі краї?\n– Тому що на сході мене не люблять за те, що у мене противний голос.\n– Даремно ти покинула рідні краї, – сказала голубка. – Змінювати тобі треба не землю, а голос. На заході так само, як на сході, не терплять злісного ухань.\nСтавлення до батьків – моральна завдання, давно вирішена людством. Біблійні легенди про Хамі, євангельські заповіді, численні прислів’я, казки в повній мірі відображають уявлення людей про взаємовідносини батьків і дітей. І все ж між батьками і дітьми виникає стільки протиріч, що сучасній людині час від часу незайве нагадати про це.\nПостійна актуальність теми «Батьки і діти» народжує все нові і нові притчі. Сучасні автори, слідуючи по стопах попередників, знаходять нові слова й метафори, щоб знову торкнутися цього питання.\nЖив-був старий. Очі його втратили зір, слух притупився, і коліна тремтіли. Він майже не міг тримати в руках ложку, проливав суп, а іноді їжа випадала у нього з рота.\nСин і його дружина з огидою дивилися на нього і стали під час їжі садити старого у кут за грубку, і їжу подавали йому в старому блюдечку. Одного разу руки старого так трусилися, що він не зміг втримати блюдечко з їжею. Воно впало на підлогу й розбилася. Тоді молода невістка стала лаяти старого, а син зробив батькові дерев’яну годівницю. Тепер старий повинен був їсти з неї.\nЯк-то раз, коли батьки сиділи за столом, в кімнату увійшов їх маленький син з шматком дерева в руках.\n– Що ти хочеш зробити? – запитав батько.\n– Дерев’яну годівницю, – відповів малюк. – Коли я виросту, тато і мама будуть їсти з неї.\nОрел і орля\nСтарий орел летів над прірвою. На спині він ніс свого сина. Орлятко був ще занадто малий і не міг осилити цей шлях. Пролітаючи над прірвою, пташеня сказав:\n– Батько! Зараз ти несеш мене через прірву на спині, а коли я стану великою і сильною, я тебе понесу.\n– Ні, синку, – сумно відповів старий орел. – Коли ти виростеш, ти понесеш свого сина.\nНа шляху між двома високогірними селищами було глибоку ущелину. Мешканці цих селищ побудували над ним підвісний міст. За його дерев’яних дощечках ходили люди, а два троси служили поручнями. Люди так звикли ходити по цьому мосту, що могли і не триматися за ці перила, і навіть діти безстрашно перебігали ущелині по дощечках.\nАле одного разу троси-перила кудись зникли. Рано вранці люди підійшли до мосту, але ніхто не зміг зробити ні кроку по ньому. Поки троси були, можна було за них не триматися, але без них міст виявився неприступним.\nТак відбувається і з нашими батьками. Поки вони живі, нам здається, що ми цілком можемо обійтися без них, але як тільки ми їх втрачаємо, життя відразу починає здаватися дуже важкою.\nЖиттєві притчі – це особлива категорія текстів. У кожен момент життя людини виникає ситуація вибору. Яку роль у долі можуть зіграти незначні, здавалося б, дрібниці, непомітні маленькі підлості, дурні провокації, безглузді сумніви? Притчі відповідають на це питання однозначно: величезну.\nДля притчі немає нічого несуттєвого і неважливого. Вона міцно пам’ятає, що «тріпотіння крила метелика озивається громом у далеких світах». Але притча не кидає людину наодинці з невблаганним законом відплати. Вона завжди залишає можливість свідому піднятися і продовжити шлях.\nВ одному китайському селищі жив мудрець. Звідусіль приходили до нього люди зі своїми проблемами і хворобами, і ніхто не йшов, не отримавши допомоги. За це любили і поважали його.\nТільки один чоловік говорив: «Люди! Кому ви поклоняєтеся? Адже це шарлатан і шахрай!» Одного разу він зібрав навколо себе натовп і сказав:\n– Сьогодні я доведу вам, що був прав. Ходімо до вашого мудреця, я метелика впіймаю, і коли він вийде на ганок свого будинку, запитаю: «Вгадай, що у мене в руці?». Він скаже: «Метелик», – адже все одно хто-небудь з вас проговориться. І тоді я запитаю: «А жива чи мертва?» Якщо він скаже, що жива, я стискуватиму руку, а якщо мертва, то я випущу метелика на волю. У будь-якому випадку, ваш мудрець опиниться в дурнях!\nКоли вони прийшли до будинку мудреця, і той вийшов до них назустріч, заздрісник поставив свій перший питання:\n– Метелик, – відповів мудрець.\n– А живий чи мертвий?\nСтарий, посміхнувшись в бороду, сказав:\n– Все в твоїх руках, людина.\nДавним-давно розгорілася війна між звірами і птахами. Найважче було старої Летючої Миші. Адже вона була і тваринам, і птахом одночасно. А тому вона ніяк не могла для себе вирішити, до кого ж їй все-таки вигідніше приєднатися. Але потім вона вирішила схитрувати. Якщо птахи будуть брати верх над звірами, то вона стане підтримувати птахів. В іншому випадку вона швиденько переметнеться до звірів. Так вона і зробила.\nБитва почалася і стара Кажан, опинившись в середині битви, була розчавлена і померла.\nОсь чому той, хто намагається всидіти між двома стільцями, завжди опиниться на самій гнилий частини мотузки, що висить над пащею смерті.\nОдин учень запитав свого наставника-суфія:\n– Вчитель, що б ти сказав, якби довідався про миємо падінні?\n– А наступного разу?\n– Знову вставай!\n– І скільки це може продовжуватися – усі падати і підніматися?\n– Падай і піднімайся, покуда живий! Адже ті, хто упав і не піднявся, мертві.\nПравославні притчі про життя\nЩе академік Д. С. Лихачов зазначав, що на Русі притча як жанр «виросла» з Біблії. Біблія сама по собі всіяна притчами. Саме таку форму повчання народу вибирали Соломон і Христос. Тому немає нічого дивного в тому, що з приходом християнства на Русь жанр притчі глибоко вкоренився на нашій землі.\nНародна віра завжди була далеко від формалізму і «книжкової» ускладненості. Тому кращі православні проповідники постійно зверталися до алегорії, де узагальнено трансформували ключові ідеї християнства в казкову форму. Іноді православні притчі про життя могли концентрувати в одну фразу-афоризм. В інших випадках – короткий сюжет.\nСмирення – це подвиг\nЯк-то до оптинскому иеросхимонаху Анатолію (Зерцалову) прийшла жінка і попросила у нього благословення на духовний подвиг: жити однією і без перешкод постити, молитися і спати на голих дошках. Старець сказав їй:\n– Ти знаєш, лукавий не їсть, не п’є і не спить, а все в безодні живе, тому що у нього немає смирення. Покоряйся у всьому волі Божої – ось тобі і подвиг; будь смиренним перед усіма, докоряй себе у всьому, неси з подякою хвороби і скорботи – це вище всяких подвигів!\nОдній людині здавалося, що він живе дуже важко. І пішов він одного разу до Бога, розповів про свої нещастя і попросив у Нього:\n– Можна, я виберу собі інший хрест?\nПодивився Бог на людину з посмішкою, завів його в сховище, де були хрести, і каже:\nДовго ходив чоловік по сховищу, вишукуючи найменший і легкий хрест, і нарешті знайшов маленький-маленький, легенький-легенький хрестик, підійшов до Бога і каже:\n– Господи, можна мені взяти цей?\n– Можна, – відповів Бог. – Це ж твій власний.\nПро кохання з мораллю\nЛюбов рухає світами і людськими душами. Було б дивно, якби притчі оминули увагою проблеми стосунків чоловіка і жінки. І тут автори притч піднімають безліч запитань. Що таке любов? Чи можна дати їй визначення? Звідки вона приходить, і що її губить? Як її знайти?\nЗачіпаються притчами і більш вузькі аспекти. Побутові стосунки чоловіка і дружини – здавалося б, що може бути банальніше? Але і тут притча знаходить поживу для роздумів. Адже це тільки в казках шлюбним вінцем справа закінчується. А притча знає: з цього все тільки починається. І зберегти любов не менш важливо, ніж її знайти.\nОдин чоловік прийшов до мудреця і запитав: «Що таке любов?» Мудрець сказав: «Нічого».\nЧоловік дуже здивувався і почав розповідати йому, що читав багато книг, в яких описується, що любов буває різною, сумною і щасливою, вічного і швидкоплинною.\nТоді мудрець відповів: «Все».\nЛюдина знову нічого не зрозумів і запитав: «Як тебе зрозуміти? Все або нічого?»\nМудрець посміхнувся і сказав: «Ти сам тільки що відповів на своє запитання: нічого або все. Середини бути не може!»\nОдин чоловік стверджував, що розум на вулиці любові — сліпий, і що головне в любові — серце. На доказ цього він приводив розповідь про закоханого, який багато разів перепливав через річку Тигр, хоробро борючись з протягом, щоб побачитися зі своєю коханою.\nАле одного разу він раптом помітив у неї на обличчі плямочка. Після цього, перепливаючи Тигр, він подумав: «Моя улюблена недосконала». І в ту ж мить любов, яка тримала його на хвилях, ослабла, посеред річки сили покинули його, і він потонув.\nЛагодити, а не викидати\nЛітню пару, яка прожила більше 50 років разом, запитали:\n– Напевно, ви жодного разу за півстоліття не посварилися?\n– Лаялися, – відповіли чоловік і дружина.\n– Може бути, у вас ніколи не було потреби, були ідеальні родичі і дім – повна чаша?\n– Та ні, все як у всіх.\n– Але ви ніколи не хотіли розійтися?\n– Бували й такі думки.\n– Як же вам вдалося так довго прожити разом?\n– Мабуть, ми народилися і виросли в ті часи, коли зламані речі було прийнято лагодити, а не викидати.\nВчитель дізнався, що один з його учнів наполегливо домагався чиєїсь любові.\n– Не вимагай любові, так ти її не отримаєш, – сказав учитель.\n– Скажи, що ти робиш, коли в твої двері ломляться непрохані гості, коли вони стукотять, кричать, вимагаючи відчинити, і рвуть на собі волосся від того, що їм не відкривають?\n– Я сильніше замикаю її.\n– Не ломись в двері чужих сердець, так вони ще сильніше закриються перед тобою. Стань бажаним гостем і перед тобою відкриється будь-яке серце. Візьми приклад з квітки, який не ганяється за бджолами, а даруючи їм нектар, залучає їх до себе.\nКороткі притчі про образу\nЗовнішній світ – жорстка середовище, яке постійно зіштовхує людей один з одним, висікаючи іскри. Ситуація конфлікту, приниження, отриманого образи здатна надовго вибити людину з колії. Притча і тут приходить на допомогу, граючи психотерапевтичну роль.\nЯк реагувати на нанесене образа? Дати волю гніву і відповісти нахабі? Що вибрати – старозавітне «око за око» або євангельське «підстав другу щоку»? Цікаво, що з всього корпусу притч про образи найбільшою популярністю сьогодні користуються буддійські. Дохристиянський, але не старозавітний підхід здається нашому сучасникові найбільш прийнятним.\nІди своїм шляхом\nОдин із учнів запитав Будду:\n– Якщо мене хто-небудь образить або ударить, що я повинен робити?\n– Якщо на вас з дерева впаде суха гілка й ударить тебе, що ти будеш робити? – запитав той у відповідь:\n– Що я буду робити? Це ж проста випадковість, простий збіг, що я виявився під деревом, коли з нього впала гілка, – сказав учень.\nТоді Будда сказав:\n– Так роби те ж саме. Хтось був божевільний, розлючений і вдарив тебе. Це все одно, що гілка з дерева впала на твою голову. Нехай це не тривожить тебе, іди своїм шляхом, начебто нічого й не сталося.\nЯк-то раз кілька людей почали злобно ображати Будду. Він слухав мовчки, дуже спокійно. І тому їм стало не по собі. Один з цих людей звернувся до Будди:\n– Невже тебе не зачіпають наші слова?!\n– Ваша справа вирішувати, ображати мене чи ні, – відповів Будда. – А моє – приймати ваші образи чи ні. Я відмовляюся приймати їх. Можете забрати їх собі.\nСократ і нахаба\nКоли якийсь зухвалець вдарив Сократа ногою, то він стерпів, не промовивши ні слова. А коли хтось висловив здивування, чому Сократ залишив без уваги таке нахабне образу, то філософ зауважив:\n– Якби мене брикнув осел, то невже б я став його притягати до суду?\nРоздуми про сенс і мету буття відносяться до категорії так званих «проклятих питань», і однозначної відповіді немає ні в кого. Проте глибокий екзистенційний страх – «Навіщо я живу, якщо все одно помру?» – терзає кожної людини. І звичайно, жанр притчі теж стосується цього питання.\nПритчі про сенс життя є в кожного народу. Найчастіше він визначається так: сенс життя – в самому житті, в її нескінченному відтворенні і розвитку через наступні покоління. Короткочасність буття кожної окремої людини розглядається філософськи. Мабуть, найбільш аллегоричная і прозора притча цієї категорії була придумана американськими індіанцями.\nКамінь і бамбук\nРозповідають, що одного разу камінь і бамбук сильно посварилися. Кожен з них хотів, щоб життя людини була схожа на його власну.\n– Життя людини повинна бути такою ж, як моя. Тоді він буде жити вічно.\n– Ні, ні, життя людини повинна бути такою, як моя. Я вмираю, але відразу рождаюсь знову.\n– Ні, нехай краще буде по-іншому. Хай краще людина буде, як я. Я не схиляюся ні під дуновеньем вітру, ні під струменями дощу. Ні вода, ні тепло, ні холод не можуть пошкодити мені. Моє життя безкінечне. Для мене немає ні болю, ні турботи. Таким має бути життя людини.\n– Ні. Життя людини повинна бути такою, як моя. Я вмираю, це правда, але я возрождаюсь в моїх синів. Хіба це не так? Поглянь навколо мене – всюди мої сини. І у них теж будуть свої сини, і у всіх буде шкіра гладка і біла.\nНа це камінь не зумів відповісти. Бамбук переміг у суперечці. Ось чому життя людини схожа на життя бамбука.


Косметичний ремонт особняка в Бориславі –\nКосметичний ремонт особняка або приватних будинків в Борисл аві\nКосметичний ремонт – це самий простий і недорогий вид ремонту особняка, зазвичай включає в себе якісне виконання опоряджувальних робіт, не зачіпають конструкцію і основні сантехнічні та електричні магістралі.\nНаша компанія проводить ремонт особняка в Бориславі. Один з варіантів обробки приміщення, пропонований нашою компанією- це косметичний ремонт.\nЯкий включає в себе наступні види оздоблювальних робіт:\nзняття старих шпалер,\nзачистка стін, стель від фарби або побілки,\nдемонтаж старого підлогового покриття,\nгрунтовка підлоги, стін, стель, при необхідності обробка поверхні “Анти цвіллю”,\nчасткова або комплексна шпаклівка стін, стель,\nзаміна розеток і вимикачів, наклейка шпалер,\nфарбування стель, настил лінолеуму, ковроліну або ламінату,\nфарбування труб і радіаторів опалення,\nДаний вид ремонту не потребує великих фінансових затрат, і проводиться в короткі терміни. Зазвичай косметичний ремо нт замовляють для поновлення приміщень, де раніше вже проводився капітальний ремонт, але, в процесі експлуатації, потерпіли шпалери, потемніла стеля, зносилося підлогове покриття.\nОдним з переваг косметичного ремонту-можливість проводити роботи в житловому приміщенні, не спантеличуючи себе переїздом і пошуками тимчасового житла. Оздоблення в таких випадках проводиться в кожній кімнаті окремо, після завершення ремонту в одній кімнаті, починаються оздоблювальні роботи в іншій і т.д. Якщо у Вашій родині є маленькі діти або люди, які страждають алергічними реакціями, на час ремонту краще відгородити їх від перебування в даному приміщенні, нехай навіть косметичний, супроводжується шумом і пилом.\nДосить часто з косметичною обробкою кімнат замовляють ремонт санвузл ів, утеплення та оздоблення балконів, лоджей, заміну вікон або міжкімнатних дверей, декоративні елементи на стелі або стінах і т.д. Що можна назвати комбінованим варіантом капітальний і косметичний ремонт.\nВи можете отримати консультацію нашого фахівця з усіх питань, пов’язаних з косметичним або комбінованим варіантом ремонту особняка або приватного будинку. Після виїзду на об’єкт, замірів приміщення, враховуючи Ваші побажання, буде складено попередній розрахунок вартості ремонту. Ця послуга абсолютно безкоштовна і ні до чого Вас не зобов’язує.\nЯкщо Вам потрібен косметичний ремонт особняка в Львові та Івано-Франківську , Ів Буд пропонує Вам свої послуги.\nОздоблення приміщень приватного будинку в Бориславі


164 повідомлень • Сторінка 7 з 11 • 1 ... 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11\nsibstupa » 23 березня 2015, 18:38\nНе дозволяє цензор друкувати щось ідіоту в ідіотській темі\nsibstupa » 24 березня 2015, 04:51\nЯ злорадно по-ідіотськи кайфую, що рука цезора дотяглася до різних графоманських морд з ворожим ІР. Хоча і прийдеться тепер друкувати кусочками під більш обожнюваними ІР, превентивні міри збереження високих стратегічних стандартів інтелігентного форуму вважаю необхідними. Ніякої політики в своїх ідіотських опусах не бачу, хоча слова «політик» і «ідіот» вважаю синонімами.\nЗ дитинства ненавиджу тон і пафос чергового лектора в інтернаті для повільно мислячих дітей, тому постараюсь сильно не шокувати розкріпачено-інтелігентну публіку.\nХотілось би зрозуміти чи доцільно на форумі, в такий непростий для країни час, друкувати мою графоманську дурнЮ та відчути в відповідному місці ту палю, на котру, на вашу думку, вже не варто далі лізти. Тому надіюсь на ваш зворотній зв'язок хоча би короткими тезами:\n“мені здається ти ідіот”\n“шо ти тут забув”\n“фото глянув – читати не вмію”\n“ось підросту - розуму наберусь і сам покажу як тре писати”\n“Сібступа, привіт… Я Джульєтта…”\nНу і традиційне “тут були Петро з Кицюнею”\nsibstupa » 24 березня 2015, 04:56\nsibstupa » 24 березня 2015, 04:58\nЗакінчувався черговий курс навчання і наближалася пора практичних занять. Якогось дня командир роти зайшов в сержантську кімнату і наказав мені негайно бігти в політвідділ училища. Інтуїція підказувала, що знову все повториться як минулого літа.\nПригадалось, як колись перший раз викликали мене на бесіду в політвідділ.\nПідполковник тоді почав здалека – задавав різні питання, потім запитав чи все по силам мені тут. Потім перевів розмову на монотонність життя в училищі.\nВін з азартом розповідав, що якби генерал тут міг без нього обійтись, то він, очманілий від розумової напруги учбового закладу, вже б давно сам кинув ці кам’яно-скляні джунглі та сидів би вже десь в бунгало в жарких і вологих тропіках. Зранку читав би лекцію про партизанську війну тупим диким аборигенам маленьких національних армій, а ввечері б займався мастурба… пардон… йогою і пив каву, двома легенями перетворюючи чисте гірське повітря, настояне на воді цілющих джерел з тонким ароматом евкаліптів, в прикольний вихлоп заднього отвору.\nВін сьогодні дико заздрить мені, що я так легко можу провести свою майбутню канікулярну відпустку серед дивовижних гір з цілющим настоєм ароматів чи на розкішних пляжах оазисів в ласкавих хвилях якогось моря чи океану. Ніяких чергових нарядів, нудних лекцій - цукор, цукор, цукор… А бонусом до всього ще й всі заліки "автоматом" в майбутньому і непогана грошова винагорода, котру потім тут можна буде профуячити мадамам на шампан… пардон на морозиво. Ставиш підпис і чекай своє м’яке місце в білосніжному крилатому лайнері "Аерофлоту", котрий понесе тебе в світ свободи і незабутніх пригод.\nВсі ІДІОТИ підписали, з ким бесідували. А хто б не підписав, маючи ТАКИЙ діагноз?\nsibstupa » 24 березня 2015, 05:01\nМоя інтуїція мене не підвела. Прозвучало слово “Африка”.\nКартини сірого неба та заметів, через котрі бредуть і ледь перевалюються з ноги на ногу ввічливі зелені силуети з мішками за плечима, схожі на пінгвінів, кудись провалювались і вимальовувались маслом пейзажі дикої екзотики вічного літа: материк на краю землі і там мене чекають якісь неземні пейзажі, незвичайні тварини, що ходять на передніх лапах, а люди живуть на деревах.\nБонусом і мотивацією на цей раз після повернення мені був запропонований майбутній білет кандидата в члени КПРС. Після цих слів я ривком встав в позу “струнко” - мені чомусь здалось, що саме зараз має заграти гімн Радянського Союзу, чим трохи навіть налякав підполковника. Чомусь тоді мені здалося, що у політпрацівника для таких випадків має стояти під столом магнітофон і саме в такі моменти він повинен урочисто натиснути на апараті кнопочку «плей». Я стояв і навіть не моргав, але ніякого гімну не прозвучало, а підполковник аж язика прикусив від такої несподіванки. Він глянув в папочку з моїм досьє, щось почитав і потім пильно так подивився мені в очі і запитав, чи тямлю я до яких вершин комуністичних ідей відчиняється мені фіртка.\nКлянусь Маніфестом комуністичної партії, якби в той час там десь за нами спостерігали кращі столичні драматичні актори, то вони певне до кінця своїх днів тримали б в у верхньому кутку театру мій портрет в срібній рамочці, поповнивши і перейнявши у мене арсенал, котрим можна натурально пробити глядача на галоп серця і натуральну сльозу. Вся пика мого обличчя тоді налилася і почала випромінювати зрілість і безсонні ночі, на протязі котрих я фанатично та всебічно з усіх сил тягнувся до корифеїв комуністичних догм і став фанатичним шанувальником творчості німецького бородато-волохатого інтелігента-дармоїда з міста Трире. А майбутніх діточок своїх двох хлопчиків я неодмінно назву одного Карл, а другого Маркс.\nПідполковник знову був у непростій ситуації – йому належало прийняти непросте рішення: кому з авторитетів після цієї бесіди все-таки віддати мене в руки - Кащенко чи Маргєлову…\nСлід віддати належне людині, котра на своїй шкурі давно вияснила, що п’яниця проспиться і видужає, дурень – ніколи, він все-таки залишив мене в рядах під керівництвом автора шедеврального постулату “Сбит с ног - сражайся на коленях, идти не можешь - лежа наступай!”\nТево... дякую, пройшов і російський ІР\nsibstupa » 02 квітня 2015, 05:31\nВ назначений день зібрав необхідні свої манатки, попрощався з друзями та відбув в центр підготовки. Крім мене в нашій групі було ще з півтора десятки ідіотів. На той час я вже мав звання старший сержант, тому мене призначили старшим нашої групи.\nПодібна підготовка для нас не була чимось новим. Я сподівався, що години будуть поділені між фізичною підготовкою та виживанням в умовах африканського клімату. Єдине, чого побоювався, як довго зможуть мої мізки терпіти політичні мантри про братську допомогу голодним дітям, про порнографічні журнали, отруєний ворогами віскі, підступних мулаток і Обліко Моралє.\nЩе більш переживав, скільки часу зможе мій шлунок переварювати рисовий фарш ящірки з гімном антилопи. Чомусь мені здавалось, що це буде одним з напрямків підготовки на виживання.\nПо приїзду в центр спочатку з кожним був проведений інструктаж про дотримання режиму секретності. Надалі всім заборонялося будь-кому розголошувати відомості не тільки про подробиці перебування в країні, але і про саме перебування у відрядженні за кордоном.\nА далі почалася сама підготовка.\nКурс «національних особливостей» розкривав цікаву картину, сподобалась жива конкретна інформація від людей, котрі все побачили своїми очима і відчули вже все на своїй шкурі.\nАнгола, колишня португальська колонія, бачилась радянському керівництву як своєрідний «комп’ютерний пароль» до Африки. З приходом до влади в Анголі Народного руху за звільнення Анголи (МПЛА) ніколи ще раніше у СРСР не виникало такого потужного і надійного союзника на Півдні Африки. Тому мета була очевидною: всіма доступними силами і засобами допомогти новому керівництву країни, і перетворити Анголу в еталон африканської соціалістичної держави, цілком і повністю орієнтованої на Радянський Союз.\nРозрахунок робився на подальше економічне співробітництво в освоєнні казкових багатств цієї країни: нафти, алмазів, залізних і марганцевих руд, фосфатів, золота, урану. Цікавою була перспектива використання найпотужніших гідроресурсів ангольських річок, а також геть не лишнім постачання в СРСР кави, горіхів, чорного і червоного дерева.\nsibstupa » 02 квітня 2015, 05:32\nЛегітимний уряд Анголи проводив операції проти озброєних опозиціонерів УНІТА і спецназу Південно-Африканської армії. Партизанська війна, розв'язана УНІТА, ведеться по всій країні. Вони просочуються групами по 20-50 чоловік і тероризують місцеве населення. Місцевий уряд витрачає величезні кошти на створення та утримання армії, міліцейських формувань, але виявився безсилим перед божевіллям внутрішнього збройного протистояння з диверсійно-терористичними формуваннями противника, котрі паралізували адміністративне управління та економіку окремих районів і підштовхують законний уряд виконати умови радикальної опозиції. Проти радикальної опозиції, крім регулярної армії Анголи, підготовленої радянськими радниками, діють кубинські військові частини і групи північнокорейського спецназу.\nАнгольська армія - МПЛА будувалася і формувалася за радянським зразком, в ній були диверсійні, розвідувальні, десантно-штурмові бригади, формування прикордонних військ. Війська міністерства внутрішніх справ і держбезпеки також нічим особливим не відрізнялись від радянських. Особовий склад цих ангольських спеціальних підрозділів навчали радянські фахівці відповідної кваліфікації.\nКрім висококваліфікованих фахівців з особливою підготовкою ГРУ і КДБ, не так вже й рідко в той час «за бугор» відряджали простих рядових солдат і «жовторотих пташенят» без п’яти хвилин офіцерів. В основному в якості підсилення охорони деяких об'єктів, пов'язаних з перебуванням в Анголі радянських людей: пунктів матеріально-технічного забезпечення, житлових приміщень, паливних складів, автотранспорту, торгових і риболовецьких суден «воєнторгу», також нашого посольства і військової місії.\nДалі почалася спеціальна підготовка.\nНа заняттях нас вчили конкретно руху по савані, способам маскування і організації засідок, як правильно вести себе біля носорога або лева, як зловити змію. Вчили шукати і заплутувати сліди, орієнтуватися по карті і без неї, тактику малої диверсійно-партизанської війни - всьому тому, що в подальшому допоможе вижити і виконати будь-яке поставлене завдання в джунглях і савані, у горах і пустелях, при цьому діючи автономно у відриві від основних сил. Також ознайомили з структурою і тактикою підрозділів противника типу «Буффало» та «Овамбо». Саме у цих підрозділів була запозичена метода ведення вогню в рослинності вище голови, сидячи на плечах товариша, тому побігати з сидячим на плечах товаришем довелось не мало. Звісно, постріляли з усього, що було на озброєнні в даний час. Також передивились багато службового відеоматеріалу та слайдів. Ніхто нас не муштрував, не начиняв ідеологією, спілкувались як з рівними.\nБуло видно, що інструктори мають досвід практичного ведення бойових дій і виживання. З такими людьми хотілось спілкуватись як можна більше в побутовій обстановці, але, нажаль, нам видавали інформації лише стільки, скільки нам належало.\nsibstupa » 02 квітня 2015, 05:35\nПісля занять по специфіці охорони посольства,воєнної місії та дотримання всіх заходів безпеки наших радників і спеціалістів пройшли курс виживання та аварійно-рятівних робіт. Тум можна було розслабитись – таке вже вчили в училищі.\nОдного разу на заняттях по персональній аварійно-рятувальній евакуації з океану нам демонстрували різні прилади та засоби. Тримаючи в руках свисток для відлякування акул, чорт смикнув мене за язик:\n-\tА це точно, що звук цього свистка відлякує акул? Може якраз навпаки? Бо одного разу в Кандагарі був випадок, коли також користувались якоюсь спеціальною свистюлькою для подачі сигналів в групі, то на той сигнал рвонули всі віслюки, котрі були в окрузі. Чомусь той звук покликав їх на розгнузданий тваринний секс. Ледве врятувались…\nІнструктор був з почуттям гумору і відповів, що стопудової гарантії він дати не може, адже конструктор свистка десь пропав, рибалячи на акул, а у мене є шанс перевірити це на практиці та зайняти його місце після щасливого повернення.\nВсі засміялись. Сміх сміхом, але в його словах була доля істини – після повернення кожен з нас по плану повинен був написати аналітичний звіт, розробити методику і проводити заняття з курсантами в училищі по виживанню в умовах, з урахуванням отриманого нами досвіду. Такий був порядок. Ні одна деталь, ні одне слово зі звітів не нехтувались аналітиками. Це давало можливість працювати з найсвіжішою інформацією в підготовці спеціальних хлопців.\nВ кінці підготовки нас завірили, що прямого контакту з формуваннями опозиції у нас не має бути, а участі в спецопераціях тим більше. Швидше всього, ми будемо приймати участь в організації безпеки наших радників і охороні об’єктів.\nПо результатам курсів ніяких заліків не було. Фактично екзаменами були практичні заняття. В кінці зібралась комісія з інструкторів, де вони задавали питання і по відповідям робили фінальні висновки.\nКоли я проходив заключну співбесіду, мені першим поставив запитання начальник підготовки: чи усвідомлюю я, що «все може бути» і чи готовий попасти в полон. В умовах «холодної війни» будь який радянський військовослужбовець «африканець», який потрапив у полон до протиборчої сторони - це потужна зброя в ідеологічній боротьбі проти нашої країни. Чи готовий я віддати життя за СРСР?\nНаївний дядько. Хіба він не знав, що з самого першого дня перебування в училищі нас фізично та ідеологічно до цього готували, але готували своєрідно - з гумором. Тренуючи на полосі перешкод до сьомого поту, для легкого передиху нас раптом проганяли легкою риссю під вікнами курсантської їдальні. І якщо після втрати першої каністри поту на полосі перешкод лише у деяких, котрі ще не встигли викакати бабусині пиріжки, виникали суїцидові настрої, то після другої-третьої каністри вже всі готові були здохнути. А от саме пробіжка легкою риссю під вікнами їдальні і ті харчові аромати перевертали всю концепцію суїциду – спочатку наїмся, а потім вже здохну.\nТому я відповів, що всі ми колись помремо і Вищий розум все давно розпланував (начальник згідно мотнув головою – я так думаю, що під словами Вищий розум нічого крім як 10-е Головне управління Генерального штабу ЗС СРСР він припустити не міг), то чого цього боятися? Саме в Африці я не збираюся вмирати поки що, хоча реально усвідомлюю ризик. Я впевнений у своєму вмінні орієнтуватися в екстремальних умовах, а от блукати де попало по ворожих мінних полях чи тіпатися від укусу отруйних змій або в пазурах диких тварин не є моїм хобі. А так як я повинен конче виконати дану обіцянку замполіту училища і народити двох синів-воїнів та назвати їх Карлом і Марксом, то віддавати життя за що б там не було поки що не входить в мої плани.\nВ очах та на обличчях всіх інструкторів можна було прочитати щось типу «Сержант наш парєнь!» Ніхто з них нічого мене взагалі не запитав, а всі по черзі мовчки відразу поставили свої підписи в моїй особистій карточці. А хитрі очі начальника курсів так косилися на інструкторів, що я навіть трохи злякався, що він так і залишиться назавжди косооким.\nsibstupa » 02 квітня 2015, 05:36\nЗавтра вільний день – кіно, вино і доміно. Всі пишемо бравурні листи рідним.\nПід вечір мене покликав на вулицю один з інструкторів, якраз з ним я приколовся про акулу. Там його рідний брат якраз буде наш борт приймати. Поговорили. Попросив передати привіт брату і провів ще один інструктаж, за що я йому пізніше був дуже вдячний. Розповів в яких районах можна підхопити малярію і як лікуватись. Якщо прийдеться супроводжувати наших радників по території, то запам’ятай: урядові війська фактично контролюють лише великі населені пункти. Джунглі, савана, пустеля – контролюються УНІТА.\nОсобливо зупинився на особливостях та традиціях місцевого населення. За роки колонізації вони звикли працювати з-під палиці. Коли їм дали свободу, вони остаточно перестали працювати, навіть на себе. Чекали тільки гуманітарної допомоги або спеціально полювали за радянськими радниками, щоб отримати грошову винагороду.\nВін сказав, що не треба боятися використовувати зброю проти місцевих.\nКраще покришити кількох нейтральних придурків, ніж одному дозволити кинути гранату в керівника військової місії. Ніякого міжнародного скандалу не буде, там свої особливості. Просто прийдуть рідні застріленого ідіота і будуть торгуватись, рахуючи сквозняки в тілі, щоб щось більше вициганити з харчів та речей. Це може бути мішок крупи або цукру, ну може зо два, якщо багато сквозняків в тілі, і все – тема закрита. І головне – вчись, не стидайся, у найнятих місцевих провідників як жити в тих умовах. Це нове для нас, ми всі там вчимось у них.\nПіслязавтра відправлять нас звідси на аеродром…\nsibstupa » 02 квітня 2015, 05:49\nТево… Цікаві прапори… чи не правда?\nsibstupa » 10 квітня 2015, 18:16\nЯк же важко заснути в задусі на вологій білизні! Десь гримнуло – гроза попереджає про свій прихід. Хочеться дощу і свіжого вітру.\nДумки йдуть одна за одною.\nЛюдина не владна над своєю судьбою, але якщо тобі судилося повернутися - ти повернешся додому. Туди, де тебе чекають самі рідні. І мама тільки запитає та й сама відповість собі – «минулого літа не приїхав, мабуть не можна було…»\nВвечері буде стелити свіжу постіль і раптом замре як вкопана – «а що це таке… щось таке у тебе на тілі… якісь червоні рубці…» А батько в своїй улюбленій військовій сорочці просто зціпить зуби і відведе очі, котрі моментально стануть настільки скляними, що здавалося б через них можна буде заглянути в найдальші кутки душі…\nА у тебе буде купа зворушливих історій, якими не можна поділитись, не можна розповісти навіть про те, що зараз відбувається в твоєму житті. І це вперше, коли ви не можете переживати разом щось.\nБатько ще навіть не встигне договорити «надовго?», а мама вже моментально сердито накинеться на нього «замовч!»\nВона навіть чути не хоче про те число, коли мені їхати, для неї кожен день буде святом. Для неї краще один раз потім почути «все, мамо, їду…», ніж постійно мучитись і рахувати дні.\nПотім на порозі зніме з мого одягу якусь волосинку, притулить голову до мене і ніби передасть мені хоч дещицю домашнього тепла в дорогу. А потім, знаю, буде довго молитись.\nСон не приходить. Думки, думки…\nЗнову не приїду, знову не побачусь з Оленкою. Дотик її губ легкий, як пушинка кульбабки, не забути ніколи. І ось ще чого не можна забути довгими роками:\n-\tПочекай мене, я повернусь!\n-\tТи не повернешся…\nУ відкрите вікно нарешті потрапили перші клаптики свіжості. Ледве-ледве піднялась і почала рухатись хвиля легкої прохолоди. Знову трохи гримнуло, але десь далеко. Зухвало забарабанили по підвіконню перші рідкі краплини так бажаного дощу. Але гроза пішла десь далі, навіть шкода стало,що не прийшла злива з страшним громом і блискавками. Нічого, можливо я незабаром ще її десь зустріну і вимокну до нитки. А може мені належить пізнати спеку. Позамежну… І через день буде зовсім інше життя. Різні люди, різні випробування, якісь непередбачені пригоди, котрі змусять змінити звички, характер…\nДо польоту готують три літаки, всіх нас розділили. Ніякого «Аерофлоту», як і в минулий раз. Літак сусідів. Я завжди вітаюся з літаком: «привіт, братіша!» По традиції кинув торбу з амуніцією на траву і мовчки присів на хвилинку перед далекою дорогою. Так мене мама завжди проводжала, так я роблю і до сьогоднішнього дня, якщо кудись збираюсь далеко.\nЗнову замість м’якого крісла – невеличка герметична секція в передній частині літака Ан-12 за кабіною пілотів. Основний салон негерметичний – тільки вантажі возити та десантуру кидати. Я вже знаю цей літак і можу пересуватися в ньому з закритими очима. Навіть більшість екіпажів мені знайома, не раз в кабіні пілотів був. Весь грузовий салон забитий «воєнторгом»– «гуманітарна допомога зоопарку». І пахне в літаку сьогодні якось по-особливому. Пахне пригодою, пахне ще однією темною історією на темному континенті. Запах, ейфорія і захоплення від такої вже близької можливості з жадібністю подивитися на зовсім другий світ, переоцінити свої ідеали, отримати непередавані відчуття і, нарешті, обшарпаному і втомленому знову пережити ту мить, коли перед очима засвітяться вогні маминих вікон…\nКомандир корабля перед посадкою в літак довів коротеньку інформацію:\n-\tБійці, ми летимо з курсом на південь і якраз там зараз стоять фронтальні грози. Нічого не пийте і відром не користуйтесь. Трясти буде так, що згадаєте Будьонного!\nМдя… Можливо нічна гроза пішла на південь і таки мені доведеться з нею зустрітись. А про відро командир сказав тому, що в літаку немає туалету, просто стоїть відро на всяк випадок. Почне трясти в грозу і комусь те відро на голову прилетить. Треба витерпіти годин 7 до першої посадки. Такий великий літак і без туалету… Пригадується відразу анекдот:\nПерехопили якось в нейтральних водах військові винищувачі транспортний літак. Летять, опоясані всіма ременями в своїх катапультних кріслах, балакають по радіо і показують транспортному наскільки їх винищувачі крутіші: то фігуру яку вищого пілотажу крутнуть, то швидкість свою покажуть, то стрельнуть новим кулеметами. А по радіо ще й психологічно тиснуть – бач що ми вміємо!\nПілот транспортника дивився на те все мовчки - та й чим йому похвалитися? Ось він мовчав, мовчав, а потім і каже:\n- Нє, панове, все це фігня. Ось я зара таке зроблю - ви повторити точно не зможете.\nЗдивувалися винищувачі, кажуть:\n- Ну, давай вуйку, покажи, що там твій літаючий хлівчик вміє, чого ми повторити не зможемо.\nЛетять хвилину, три, п’ять… Транспортник продовжує летіти по прямій.\nЧерез 10 хвилин один з винищувачів питає:\n- Ну, коли вже?\n- А я вже ...\n- Ну, і що ти зробив? Ми нічого не бачили!\n- Включив автопілот, сходив в клозет посрав та покурив. Слабо повторити?\nГрузимось в літак. Бортмеханік тягне дві важкі каністри і прив’язує їх в нашому відсікові. Командир проходить і каже мені:\n-\tТам спирт, презент для наших веземо. Бережи як зіницю ока.\nКажу «ок!» і попросився у командира в пілотську кабіну глянути на зліт. Притулився і дивлюсь як екіпаж працює.\nЕкіпаж почав читати «молитву» - читалася контрольна карта перевірок перед запуском двигунів. В результаті її читання перевіряють чи все зроблено правильно, щоб у разі чого вчасно виправити неполадки. Тут аж чотири двигуни. Наростає гул - рівний, потужний. Пілоти запустили всі системи, необхідні для безпечного перельоту. І після кожної виконаної дії знову читають карту контрольних перевірок.\nПорулили на полосу для зльоту. Рев двигунів став зовсім нестерпний і максимально завантажений літак після нескінченного розбігу, нарешті відірвався від землі та важко поповз вгору.\nРозворот і взяли курс на південь. На небі не видно ні єдиної хмарини, і там, де гуркотів вночі грім і звідки падав дощ на землю, тепер розкидалася ясна і бездонна блакить. Попереду два перельоти і невідомий африканський континент.\nЗнову я в небі, але очі чомусь звично не шукають місце на землі, куди треба приземлитись і ти летиш тільки тому, що весь час падаєш.\nСкільки не стрибай з парашутом, але по силі емоційного впливу реальний політ в кабіні пілотів все-таки для мене важить значно більше.\nТут можна охопити все небо і спокійно роздивитись що тут за життя. Тут свої закони, свої дороги і по ним рухаються хмари та літаки. А ще тут живуть грози, у них свій рух і треба з повагою до них відноситись. Нам через якийсь час польоту з ними в одному небі якось треба буде співіснувати.\nЛітак займає повітряний ешелон 9000 метрів, трохи тихіше починають завивати гвинти на номінальному режимі, всі системи налаштовуються на довгу подорож. Літак ніби розвідує межі своєї наглості та лінію поведінки в гостях: прислухався до неба, погойдав легенько крилами і понісся по своїй трасі з швидкістю 650 кілометрів за годину.\nЗ великою цікавістю спостерігаю за всім. Вже наближаємось до грозового фронту, який наскільки вистачало очей, тягнувся з заходу на схід і перекривав нам шлях на південь. Бортрадист «птаха-говорун» дає мені свою авіагарнітуру послухати про що говорять пілоти. Слухаю: до фронту ще кілометрів 70-80 по локатору, але вже добре видно візуально, що він дуже високий, майже до тропопаузи. Верхом не пройдеш, ми не можемо забратись на 12000 метрів – дуже велика маса літака зараз, 9000 набирали майже 50 хвилин. Назад вже неможливо, вперед небезпечно, вище не маємо можливості – значить вперед.\nНаближаємося до чорної стіни суцільної хмарності. Всі прекрасно знають які подарунки ховаються в середині таких хмар. Там і град, і електричні розряди, і страшні вертикальні потоки. Іноді вже здаля нам помітні спалахи блискавок.\nВсі зібрані і зосереджені. Мій «очкодав» затрясся і зарепетував всередині мене голосом Андрія Міронова з кінокомедії «Діамантова рука»:\n-\tЛьолік, останові! Я вийду!..\nЛітак також починає злегка тремтіти і чим ближче до нас стіна фронту, тим сильніше здригається літак. Я чую як намотавши перші сірі хмарини, помінявся тон гулу гвинтів і вони заговорили з Небом. І як не вірити після цього, що літак живий і має душу! Відчуває, що його чекають серйозні випробування в найближчі хвилини:\n-\tНебо, якщо вважаєш за потрібне, візьми відразу!..\nЯкщо ні, то я буду слухняним, я вмію, але ти будь ласка контролюй мої дії. І в будь-який момент не цурайся і підкажи де небезпека, а я буду триматись від неї осторонь і не дивуватиму тебе своєю сміливістю.\nКартина з романтичної дуже швидко перетворюється в небезпечну. Тут вже не до романтики. У кабіні темніє, висока стіна закриває від нас сонце. Стіна стрімко наближається. Вриваємось в суцільний морок і чорноту. Починає трясти. Чую по СПУ як штурман (бля буду, напевне має прізвище Сусанін чи Блудило) говорить командиру:\n-\tДоверни вліво десять, бачу по локатору невеличкий коридор.\nЧерез кілька хвилин знову штурман:\n-\tОт сука, кругом нас обклали…, а тепер доверни вправо п'ятнадцять, тут поки є прохід.\nКомандир летить вже «на рогах» - руки на штурвалі, автопілот виключений. Літак несеться з страшною швидкістю, слухняно обрулюючи небезпечні засвіти на локаторі.\nКорпус літака стає сильно наелектризований, по лобовому склу зовні побігли світло-зелені струмочки статичної електрики. Це явище я спостерігаю вперше і не можу відірвати очей, виникає нестерпне бажання доторкнутись до скла рукою і відчути що ж то за такі змійки. Намагаюсь з-за спини правого льотчика дотягтися до лобового скла рукою. Про мене тут же згадує командир:\n-\tВали нафуй звідси у відсік і скажи бійцям щоб міцно тримались, бо розмаже по бортах!\nВіддаю гарнітуру «птиці-говоруну» та виходжу з пілотської кабіни, але бачу, що щось казати хлопцям немає ніякого сенсу – всі вже після перших атмосферних реверансів «Будьонного» зайняли позу «хрен мене звідси виколупаєш»\nПогляд чіпляється за ілюмінатор на дверях в грузову кабіну і тут знову репетує «очкодав» - а раптом вантаж хреново закріплений і зірветься при такій бовтанці? Почне гасати по грузовій кабіні, довбати в борти та люки і розгойдувати літак. Скільки катастроф було таких… Мля… Я таки хочу вийти. Де тут стоп-кран???\nЗнову пригадується анекдот в тему, просто якийсь бенефіс чорного гумору:\nЛітак падає. З кабіни виходить пілот з парашутом, відкриває люк і, повернувшись до пасажирів, каже:\n- Заспокойтеся, я піду за допомогою.\nПівдня назад в духоті на вологому ліжку гроза була так романтично бажана. І лише попавши в її обійми по-справжньому відчуваєш її безмірну силу. Відчуваєш як страх обіймає все живе і від того страху не знаєш куди кинутися.\nТа що там півдня! Годину назад ти насолоджувався саме тут і все було так романтично – ти доторкнувся до життя небожителів, котре ніяк не може зрівнятись з короткими хвилинами стрибка з парашутом. Тобі раптом перехотілось смиренно тягнути своє існування в межах трьох хвилин адреналіну до кінця свого життя. Ти побачив відкриті справжні ворота в мавзолей адреналіну і безмежність небесного простору.\nА тепер… Адреналін гірським водопадом вливається в кров після кожного провалювання літака. Романтичні думки миттю випарувалися. Ми заїхали в таку халепу… З усіх боків нас огортає щільна хмарна маса, насичена градом і електрикою. Темнота. Стає ще темніше, сильна бовтанка, мало не кожні 10 секунд виблискують яскраво-оранжеві спалахи в ілюмінаторах. Інтуїтивно відчуваю куди ми залізли - наш літак в такому потужному фронті як легка пушинка в стрімкому потоці, як піщинка проти страшної енергії природного явища. Залишається лише вірити екіпажу, літаку і чекати… Господи, пронеси!\nВискочили з грозового фронту несподівано – раптом стало абсолютно чисте небо і сонце знову залило відсік літака та припинилася бовтанка. Подивився в ілюмінатор і побачив тільки окремі маленькі розмиті хмарини. Скільки часу ми пробивали грозовий фронт? Може реально хвилин 15-20. Всім відомо, що в такі моменти час іде по-своєму. Чого тільки не прокрутили мізки за цей час! А скільки адреналіну хапнув!\nПідійшов до дверей грузового салону. Треба було б туди зайти подивитись як там «гуманітарка зоопарку». Але ж він не герметичний, там холодно зараз і кисню немає. Роздивився через ілюмінатор в дверях, на скільки було можливо, чи не зірвалось щось з кріплень. Ніби нормально все стоїть і сітки не зірвало. Пішов в кабіну до пілотів і на всяк випадок доповів командиру, що візуально з вантажем все нормально. Він кивнув «ок!»\nПодивився вперед , де-не-де ще стирчать по курсу окремі, трохи кучеряві, яскраво-білі потужні хмари, але лінія горизонту промальовується чітко. Все саме страшне позаду. Відчув як на плечі навалюється якийсь тягар (може це тропопауза так мене морщить), та й не спав половину минулої ночі від думок. Запитав скільки ще летіти до першої посадки – 5 годин. Пішов назад у герметичний відсік і приліг на якісь моторні чохли, підсунувши під голову торбу. Знову лізуть якісь думки. Які контрасти за такий малий проміжок часу! А скільки потрібно часу, щоб зрозуміти закони природи як все відбувається, зрозуміти правила життя в незвичних неземних умовах…\nПрокинувся від тиску на вуха. Літак енергійно знижувався. В ілюмінаторі сонце вже було з правого борту і романтично сідало за горизонт. На землі, куди ми знижувались, вже були сутінки, а з літака за рахунок того, що ми ще були високо над землею, можна було насолоджуватись цим явищем природи і від того цей захід був якимсь казковим.\nКоротка посадка на дозаправку. Вискакуємо з літака і справляємо всі малу нужду відразу за хвостом літака, користуючись темрявою.\nЗнову в небо. Вгорі зорі обсипали все небо. Їх світло лагідне і дружелюбне. Літак взяв знову курс на Африку.\nТево… Ранок. Готель. Дві порожні каністри з під спирту. Болить голова. Командир літака підходить до вікна, відкриває ... Мля!!! А там: савана, жирафи ходять, чорні люде…\n- Штурман, де ми?!!\n- В Африці, командир.\n- А як ми сюди припливли?\n- Ми не припливли а прилетіли.\n- Ой, бляаааа... То я ще й льотчик?!!\nЗнов тойво… фото не мої звісно - давно було,підібрав в інтернеті просто в тему.\npresent » 16 червня 2015, 14:29\nsibstupa » 27 червня 2015, 04:44\nЛедве перестали крутитися гвинти двигунів, як вже традиційно відразу знову всі висипали з салону під крило справляти свою малу нужду. І екіпаж також.\nСпека була незвична – волога задуха. У момент все тіло покрилося липким потом. Кругом невідомі дерева, рослини.\nДуже жарко після прохолодного відсіку літака. Мдя…, видно нахапаю я тут сонечка обома жменями. Мій очкодав приємно мене здивував, проявивши екологічну обізнаність: "Це точно! Це точно! Саме тут над нами пробита гігантська дірка в озоновому шарі! Головна біль! Загальний дискомфорт! Гвалт! Де тут офіс Грінпіс???"\nГеть чорні вояки з зовнішнього кільця оточення здаля задумливо і мовчки дивились на нас. Очкодав вже просто істерив, побачивши такий люд: "Вони прилетіли з Марса! Вони вже з’їли тут весь туман з грибами на сніданок! А на вечерю вони з’їдять нас!"\nНа другий день вилетіли на одну з баз, де всі займалися своєю роботою, відповідно до своїх функціональних обов'язків.\nНе претендую вразити читачів описом подоланих труднощів чи випробуваних пригод. Щоб розповісти про все детально мені потрібно дуже багато часу, а не рідкі хвилини моєї адекватності. Та й не впевнений тепер, що це потрібно робити на форумі. Я не ставлю перед собою ціль освітити всі аспекти діяльності Рембо-Ступи і тим більше робити якісь геніальні грандіозні висновки. Тим більше, що спогади і об’єм інформації обмежуються моїм кругозором старшого сержанта РА на той час. Хочу лише показати внутрішній світ емоцій молодої людини, в пам’яті котрої збереглися найбільш яскраві епізоди. І пробув там всього кілька місяців, а за відчуттями - наче прожив одне маленьке життя і дуже чітко зрозумів, що повернуся я вже іншим і інакше став дивитися на світ навколо.\nДля мене всі дні проходили яскраво. Надто вже природа буйна і земля жирна - все росте, цвіте, гниє. Незвичайність всього настільки не схожа на колишнє, бачене в житті, вражала і захоплювала. Постійний стан радості відкриття - а що там за поворотом?! І кожен раз там виявляється нове диво - інші люди, тварини, дерева, пригоди...\nНе секрет, що в Анголі була ціла армія кубинська. Це не те, що якісь пару тисяч радників радянських. Розповім про одну саму яскраву в пам’яті поїздку до кубинців.\nЯкось надійшло повідомлення, що через день з бази кубинських військ висувається бронетанкова колона в сторону однієї з баз УНІТА. Керівництво кубинської оперативної групи зв’язалось з нами і радники по партизанській війні негайно почали збиратись туди, щоб прийняти участь в цьому дійстві. У наших вже був хороший досвід ведення партизанської війни, це зовсім інша тактика, ніж тактика бою регулярних військ. Вони мали розміститись в двох БТР і для супроводження їх виділялась ще одна БМД. Саме в цій БМД мені випало щастя проїхатись до "бородатих". Екіпаж стандартний як і завжди: командир (він і в Африці командир), механік-водій, стрілок і я. Закинули, як і завжди, запас води на три доби, ящики з тушонкою та згущеним молоком і пару мішків звичайних макаронів. Можливо вас здивую, але якраз макарони у нас були самим цінним стратегічним вантажем. Розповім одну передісторію з тими макаронами.\nЯкось у наших закінчилась мука на складі і вирішили гуманітарною допомогою місцевим аборигенам закинути пару мішків макаронів, котрих накопичилось на складі вже забагато – ніхто ті макарони особливо не вживав. Приїхали в поселення місцевих людей і презентували пару десятків мішків макаронів. Місцеві відразу висипали мішок тих макаронів в якусь ступу і залили водою та поставили на сонце. Наші здивовано (це ще легко сказано) дивились на те все. Ну, всі знали, що на сонці на броні можна піджарити крокодилячі яйця, але щоб зварити макарони на сонці… Ото постояли ті макарони на сонці кілька хвилин і тоді їх якимсь дерев’яним товкачем давай місити, потім бережливо злили воду в інший посуд. Всі тоді подумали: вода - ось, мабуть, найголовніше для них, що необхідно для життя в першу чергу.\nА ту клейку масу просто кусками наліпили на розжарений на багатті залізний лист. Вийшли чудові перепічки замість хліба. Після того майстер-класу наші на завдання завжди брали з собою макарони – вони ніколи не зачерствіють, не покриються цвіллю, а коли треба, то легко розмочуються і готовиться такий собі хліб, навіть на вогнищі на розжарених каменюках.\nАфриканський голод ще й не таке придумував. Те, що викупляються родиною тіла загиблих бійців з обох сторін - не новина. Але там були свої особливості. Для багатьох племен важливо як і де загинув їх родич. Якщо загинув під великим баобабом, на перехресті доріг чи в той момент над головою на небі було сузір’я Великої Кумедниці, то це просто чудово. Ото ж і прибріхують, щоб більший викуп отримати. Розповідали про випадок, коли тіло загиблого чорного вояки продавали родині два рази. Просто тіло розірване було на дві частини. Спочатку продали тільки верхню частину, потім привезли нижню. Африканський бізнес.\nВиїжджаємо з бази. Їхати спочатку було дуже важко, тому що через кілька хвилин через всі відкриті люки набилось дорожнього пилу, який нагадував руду муку. Ми йшли в кінці колони і вся пилюка дісталась нам. Закрили люки. Дихати стало важко. Але як тільки трохи від’їхали від бази, то радники, видно, забзділи напоротись на міни і пропустили нас їхати попереду. Рухатись відразу стало приємно хоч і спекотно: повідкривали люки – кругом цікава місцевість, ейфорія свободи…\nsibstupa » 27 червня 2015, 04:47\nЧерез кілька годин проїжджаємо біля невеличкого населеного пункту. Старший дає команду зайти в місцевий шинок і затаритись пивом. Щоб попасти в населений пункт потрібно подолати досить розбитий міст, по якому більш-менш без ризику може проїхати лише легка машина. Через річку також не ризикнули – дуже часто в таких місцях підходи до річки були заміновані. Та й з етичних міркувань на такій техніці показуватись там лишній раз було не бажано.\nВиходимо групою в кілька чоловік, решта охороняє техніку. Метрів через 500 підходимо до жилого масиву споруд з якогось середньовіччя.\nБіля скринь з сміттям риються дітлахи. Для мене перший шок. Діти нас обступають. Щирі емоції – вони то галасують, то мовчать, то знову щось намагаються пояснити нам. Показують на нас пальцем і щиро сміються, то в подиві відкривають роти. Ще їхня свідомість не порушена ніякою пропагандою, вони ще не знайомі з найвищою небезпекою, яку може випробувати на собі цивілізована людина. Поки що вони пізнали тільки голод. А скільки ще цих діточок підірветься на мінах, котрі не вбивають на смерть, а просто відривають ступню, щоб солдат не міг вже виконувати свої обов’язки, але якось жив далі…\nНіколи не забуду тих дитячих очей і тієї сумно-ліричної атмосфери.\nЙдемо ще з кілометр поки знаходимо те що треба. Заходимо в місцевий шинок і відразу виникає бажання компенсувати зневоднення. Пива скільки хочеш не купиш – по пляшці в руки. Дефіцит. Капітан заходить в якусь підсобку. Через пару хвилин кличуть нас. Зараз все буде. Поки на ходу перекусимо. Перекусили швиденько якимсь рудим рисом і ще якоюсь фігнею. На запитання «що ми їмо» в той час в любій місцевій забігайлівці можна було отримати стандартну відповідь "… вчора дикий слон на мінне поле заблукав…" Що насправді ми їли – завжди залишалось загадкою.\nЗагрузивши наші заплічні мішки пивом, ми поспішили назад звичним десантним кроком і дуже швидко вже перейшли на сибірський "тайговий крок". Спека і важка ноша за плечима робили свою справу, витягуючи з організмів всю силу. Та ще й лямки рюкзака врізалися в плечі. Радувало лише те, що зневоднення нам не загрожувало – за плечима стратегічний запас рідини для цілого підрозділу.\nПродовжуємо нашу подорож і нарешті приїжджаємо. З усіх боків нас обступили озброєні люди - це і були "компан’єрос кубанос".\nВиявляється 26 липня одна з самих видатних дат сучасної історії Куби – це День початку кубинської революції і військову операцію кубинці напередодні вже провели, тільки не проти УНІТА, а проти африканських антилоп.\nСьогодні буде урочисте нагородження кубинських солдатів і офіцерів медалями від імені команданте Фіделя Кастро та грандіозний фуршет, власне для чого і були зашифровано запрошені наші радники.\nПрямо на вулиці організовано декілька грилів, на котрих смажаться трофейні антилопи. Не передати цього найбажанішого густого аромату печеного на живому вогні м’яса. Висовуєш носа з БМД і тут накриває тебе терпкою хвилею спокусливого запаху просоченої спеціями плоті антилоп.\nЯ ще навіть не встиг насолодитись п’янким ароматом, як раптом сказився мій очкодав:\n-О!!! Які запахи! Нарешті хоч якийсь кусок м’яса перепаде. Тупо заколупало вже твоє вечірнє згущене молоко з сухарями. Хоч раз наїстися по-людськи. Жери величезними шматками - нехай щелепи твої нахрен вивихнуться, нехай навіть пузо твоє трісне, але прошу тебе – жери!!! Не зупиняйся!!! Жери!!! Нарешті, я поїм людської страви!\nПісля офіційної частини починається кубинський фуршет, котрий продовжувався до пізньої ночі в не дуже яскравому світлі від бензинових генераторів.\nНа зсунутих разом столах пляшки кубинського рому, бутерброди, овочі, фрукти. Наші привезли 20-літрову каністру зі спиртом, ну і пиво.\nДо спиртного тоді мені було якось байдуже, але тут така можливість покуштувати справжній романтичний напій піратів, про котрий стільки було прочитано цікавих книжок. Починаємо спілкуватись через перекладача, хоча деякі кубинці непогано говорять по-російськи.\nНаливають мені в стакан першу порцію. Ковточками випиваю і запиваю теплою кавою. Ром з гарячою кавою сподобався. По жилам побігла чарівна атмосфера млості. Після кількох стаканів рому та кави відчув як розчиняюсь в якомусь спокої, наповненому напругою духовних вібрацій, посилених надзвичайно-романтичною гармонією запахів кубинських сигар, чорної кави і немитих тіл…\nТаке запам’ятовується на все життя. Щоб стільки випити кубинського рому в хмарах диму від сигар з дефіцитною в СРСР розчинною кавою, то у мене такого ні до того, ні після того ніколи не було.\nsibstupa » 27 червня 2015, 04:53\nСпати не хотілось зовсім і такий стан був як у зомбі. Не курю, але диму надихався – куди дінешся. Серед ночі почався процес в організмі під назвою ГВАЛТ - раптом схопили спазми живіт і якась нудота підкотила до горла. Мій очкодав репетував бігти на вулицю та трохи пройтись до ближньої савани і подивитись на романтичне зоряне нічне небо. Тільки дійшов по якійсь синусоїді до рослинності, як в організмі ожив вулкан. Ледве встиг забігти за пальму в буйну тропічну рослинність та нахилитись. Може хтось бачив як спрацьовує протипожежний пінний вогнегасник? Ото так само. Похитуючись вийшов на стежку і по новій синусоїді пішов хоч трохи поспати до боксів. Спав уривками – нудило всю ніч і ще не раз бігав за пальму. Білий світ… пардон… чорний світ був не милий. Якби в цей час трапилася тут сніжна завірюха - я б, напевно, не звернув на неї уваги. Не запам’ятав яке там тієї ночі було небо та зорі, думаю розташування сузір’їв на небі було дуже романтичним.\nЧерез пару днів поверталися на свою базу. Їхали вночі – трохи свіжіше повітря, бо вдень вилізти з розжареної БМД, де майка була зайвою, навіть на африканську жару вже було маленьким щастям.\nПід ранок спеціально поїхали вздовж узбережжя, щоб зустріти схід сонця над бухтою і насолодитись, як в перших променях розчиняється слабка нічна свіжість.\nОсобливо полюбилися і запам’яталися мені такі світанки, бо є в цьому щось дивовижне, заворожуюче і містичне, коли з темряви ночі буквально народжується новий день.\nГлушили мотор і з якимось неземним почуттям в повній тиші чекали перших променів сонця. Це дійсно хвилини еталонної тиші перед початком нового дня, коли немов сама природа налаштовує твої біоритми на плавні хвилі гармонії. Навіть ні одна травинка не ворухнеться. Це настільки коротенькі хвилини, коли саме відчуваєш себе частинкою велетенського світу. Красиво, гармонійно, вишукано! Кожен камінь, кожне дерево, кожна мураха на своєму місці.\nВостаннє редагувалось sibstupa в 27 червня 2015, 05:21, всього редагувалось 1 раз.


У Львові встановили світовий рекорд з акробатики | Львівський портал\nУ Львові встановили світовий рекорд з акробатики\n30 Травня 2016, 16:04 |\nДві юні акробатки з Дрогобича Олександра Табачинська та Юлія Пилип’як виконали номер, якого до сьогодні не виконувала жодна жіноча пара у світі. Про це повідомляє кореспондент Львівського порталу.\nАкробатки з Львівщини змогли виконати «подвійне сальто з піруетом», чого не робила ще жодна жіноча пара у світі. Дівчата тренуються разом вже протягом п’яти років, але виконувати «рекордний» трюк почали лише півроку тому.\nХвилювання дівчат перед номером передалося і глядачам. З першої спроби виконати стрибок не вдалося, а друга спроба завершилася падінням.\nПроте з третього разу дівчата виконали все за планом, і глядачі побачили подвійне сальто з піруетом, якому позаздрило б багато дорослих спортсменів.\nВтім, дівчата не збираються зупинятися на одному рекорді. Вони сповнені наснаги виконувати складніші трюки та представляти нашу країну на міжнародній арені.\nТеги: акробатика, Львів, рекорд\nГалина Богуська (тупайло) сказав:\n01/06/2016 о 17:33\nНарешті вдалося переглянуту відео кліп. Дівчата виконують подвійний пірует із рук в руки ( а не подвійне сальто з піруетом як зазначено у статті, тому шчо подвійне сальто із піруетом на зіскок -не новина) Дівчата –Молодці!!! це дуже важка праця і наполеглевість.\nу 1988 я і моя напарниця, обидві лвівянки, були першими шчо виконали в Украіні і у тодішньому Раданському Союзі пірует із рук в руки. це було на чемпіонаті Украіни у Вінниці. Після нас другою була пара із Тольятті. шчода шчо тоді так не відзначали рекорди як сьогодні. нам би було дуже приємно.\nНашим тренером був Богдан Володимирович Голотко.\nГалина Богуська (Тупайло)


Княжинський А. Дух нації (1959) [pdf] | Оцифровано Гуртом — Друкована література\nКняжинський А. Дух нації (1959) [pdf] | Оцифровано Гуртом\n"Дух нації" — це одна із ключових праць Антона Княжинського (1893-1960) в галузі соціології та етнопсихології. Автор був доктором філософії, професором, директором Коломийської гімназії, січовим стрільцем, політв'язнем більшовицьких таборів, літературознавцем і громадським діячем.\nВказана книга подається після літературного редагування (осучаснено мову викладу, замінено багато полонізмів і галицизмів).\nОсь невелика передмова від чоловіка, який працював над цим релізом:\nДесь у 88 чи 89 році вже минулого століття мені, молодому тоді члену УГС, головою Львівської філії УГС, політв’язнем п. Б. Горинем, було запропоновано для прочитання книжку А. Княжинського «Дух нації». Книжка читалася важко через велику кількість галицизмів, полонізмів та спеціальних термінів, проте враження в результаті її прочитання та осмислення змісту залишилося вражаюче. Нічого подібного не приходилося читати ні до, ні після. Книжка написана з максимально ідеалістичних позицій розуміння нації, як духовної спільноти мертвих, живих і ненароджених. Можливо, з наукових позицій зараз є й інші подібні праці, можливо є й більш довершені, однак враховуючи враження, яке справила дана книга, мені захотілося її знайти і прочитати знову, хоча з того часу минуло більше, ніж двадцять років.\nПошуки в книгарнях та Інтернеті не дали жодних результатів; взагалі про п. А. Княжинського обмаль інформації навіть в Інтернеті. Найповніша інформація про цього громадсько-політичного діяча, педагога та письменника містилася в публікації наукового співробітника Музею історії міста Коломиї пані Мирослави Кочержук, яку з її згоди тут також подаю.\nКнигу мені вдалося знайти в бібліотеці діаспорної літератури у м. Львові і там її оцифрувати.\nПрочитав її знову, і так виглядає, що книга й зараз не втратила свого значення. Більш того, цілком можливо, що станом на сьогоднішній день істотно зросла актуальність висловлених автором думок та зроблених висновків.\nПісля невеликого літературного редагування (від полонізмів та галицизмів), здійсненого Лілією Онишко та мною, пропоную вашій увазі цю, насправді більш вистраждану (див. його вступне слово до книжки), ніж просто написану працю справжнього Українця, Антона Княжинського, несправедливо забутого в сучасній Україні.\nСпеціально для сайту Hurtom.com подаю електронний варіант оригіналу та редаговану версію.\nАвтор: Антон Княжинський\nМісце видання: Нью-Йорк - Філадельфія - Мюнхен\nВидавництво: Наукове товариство ім. Т.Шевченка\nЗареєстрований: 2014-02-04 04:51\nРозбираюсь наразі, чому не може стартувати роздача. Прошу трохи почекати.\nupd. Прошу заново завантажити торрент. Здається, все пішло! \nОт не варто було робити цього "редагування"\nОт не варто було робити цього "редагування"\nКняжинський А. Дух нації (ред).pdf\nне то шо "не варто" - я б заборонив таке викладати під авторством Княжинського, бо попаде в нет, не звернуть увагу, що то хтось хотів дуже мудрим показатися і розповсюдиться як брехня по селі.\nХотіли щось змінити - будь ласка, пишіть критику, рецензію, іншу статтю чи книгу, але не рухайте оригінал, бо такі "редакції" ми вже проходили за совка... потім до істини важко докопатись\nP.S. завантажив тільки оригінал\nдякую автору релізу за пошуки та сканування\nРедагування робилось без скорочень / перекручень і т.д. Спеціально залучали філолога для цієї роботи. Погоджуюсь, що щось може втрачатись. Як і в перекладах.\nАле, наприклад, Сковороду, ми читаємо також після літературної обробки: http://www.skovoroda.org.ua/dokladnise-pro-knigu. Єдине, що робота, яку я виклав, не претендує на академізм, як оця збірка Сковороди. Ось..\nМожу сам реліз підкоректувати якось, щоб було очевидніше, абощо. Чекаю пропозицій.