Читать "Твори в п'яти томах. Том V" - Владко Владимир Николаевич (UK) - Страница 53 - ЛитМир\nЛитМир - Электронная Библиотека > Владко Владимир Николаевич (UK) > Твори в п'яти томах. Том V > Стр.53\nА що буде, коли, незважаючи на передбачення Грата і його товаришів, ракета-станція чомусь не підкориться стороннім наказам, а й далі передаватиме правильні сигнали? І Третя планета дістане точну інформацію про природні умови, які панують під нашою хмарною ковдрою? Що тоді? Напад, який обов’язково станеться через деякий час?.. Грат каже, що цього не може бути, що все враховано. Для вчених це, мабуть, і так, але не для звичайної людини, яка звикла вбачати в технічних удосконаленнях, хоч би якими привабливими вони не здавалися, завжди щось непевне, не остаточно перевірене, ризиковане, чи що. А особливо у випадку, коли в дію введено складні, багатоступінчасті чинники загального великого плану — магнітні поля, теплові рефлектори й усяке інше…\nЗ певним зусиллям Стом Хакал відігнав од себе ці неспокійні думки. Навіщо думати про можливі прорахунки? Яке він має відношення до цих речей? Хіба що як батько Дольти, не більше. Хоч і цього не так уже й мало, наприклад для Грата, — бути її батьком: як то вона каже? “Любий тату…”\nІ раптом він почув голос Дольти, стривожений, заклопотаний:\n— Тату! Де ти, тату? Ох, а я шукала тебе!\nЦе вона, його мила дівчинка, підбігла до нього. Але чому вона така стурбована? Що сталося?\n— Тату, любий! Я не хотіла спочатку казати тобі, але… але уяви собі, в останні хвилини магнітні поля не впливають на ракету-станцію, на її напрям! Це жахливо, і ніхто не може сказати, в чому річ!..\n— Що, вона не впаде у Великих Пустелях, де стоять рефлектори? — схопився з свого крісла Хакал.\n— І це теж. Але з цього виходить, що Грат може не впоратись із своїм планом, на який він так розраховував! І тоді…\nСтом погладив її по голові, наче дитину:\n— Адже я і Грат вирішили одружитися, коли все буде гаразд, коли здійсняться всі його задуми. А от… — Вона затулила долонями очі.\nСтом Хакал обережно відвів її руки від обличчя.\n— Дурненька моя, невже це найголовніше? Чого варті твої побоювання поряд з тим, що ракета може не підкоритися Гратові, може подати своїм відправникам не ті сигнали, які потрібні нам? Адже тоді напевно виникне сутичка з жителями Третьої планети, які надішлють до нас загони космічних ракет. А це, гадаю, трохи важливіше, ніж твої особисті справи.\n— Тату, я не знаю, що кажу… Я все розумію, але у мене в голові все переплуталось… — І вона безнадійно похитала головою.\n— Краще скажи мені, донечко, що, зрештою, сталося?\n— Ракета уповільнила швидкість… бо на неї вже не впливають магнітні поля, так каже Грат. Отже, вона може проскочити повз район Великих Пустель. Хіба це не жахливо, тату?\n— Так, погано, дуже погано, — мовив Стом. — А що з приводу цього каже Грат?\n— Він перевіряє магнітне поле потужних генераторів… Незабаром має закінчити…\n— А що з ними?\n— Можливо, сказав він, їхня потужність замала… Тату, любий, я не знаю остаточно, що трапилося. Не знаю, але мені страшно подумати, що це може негативно вплинути на загальний план і задуми Грата! Зрозумій, я кохаю його, і він кохає мене. І от, саме тепер…\nВона не скінчила фрази. До кімнати вбіг Грат. Мабуть, молодий учений теж дуже хвилювався, але цього не було помітно. Він підійшов до свого стола і натиснув на кнопку зв’язку.\n— Комутатор слухає, — мовила жінка.\n— Дайте управління генераторами, — коротко кинув Грат. Він був похмурий, і це єдине, що видавало його збудженість. — Керуючий управлінням? Так, це я. Негайно змініть режим генераторів! Так, збільшуйте до граничних меж, кажу я вам! Як ми щойно встановили, ракета має власне магнітне поле, викликане магнетизмом Третьої планети. Що? Так, адже на нашій планеті постійного магнітного поля немає. Думаю, що від цього все залежить. Давайте негайно, я стежитиму за станцією!\nГрат полегшено зітхнув. Ні на кого не дивлячись, він пересунув щось на своєму столі. Рисунок, на який досі дивився Стом Хакал, зник. На його місці з’явилося велике світлове табло. Навіть не чекаючи пояснень Грата чи Дольти, Стом одразу зрозумів його призначення.\nНа табло ясно світилося маленьке зображення ракети-станції. Воно повільно посувалося вздовж хмарної пелени, що оточувала їхню планету. Нижче, за шарами густої атмосфери, було видно район Великих Пустель з встановленими там тепловими рефлекторами. І звідти, знизу, хвилястими смугами позначалися потоки нестерпного жару, які линули крізь хмарний покров — туди, куди мала повернути ракета. Мала повернути під впливом магнітних полів, якби вони діяли…\nГрат знову натиснув кнопку зв’язку:\n— Увімкніть сюди всю розшифровку радіопередач ракети! — наказав він. Його чоло вкрилося рясним потом. Грат невідривно дивився на світлове табло, на зображення ракети на ньому, — маленьке і немовби таке незначне… Чи змінить ракета напрям, чи вплине на неї вкрай збільшене магнітне поле генераторів? Від цього залежало все!\nУ кімнаті залунав чийсь голос. Але зрозуміти щось Стом Хакал не міг, бо то були рядки умовних цифр. Проте для Грата і, очевидно, для Дольти ці рядки цифр були цілком зрозумілі, бо молодий учений у такт кивав головою, а Дольта, хоч і була схвильована, легко записувала їх.\nСтом, не відриваючись, дивився на цифрове зображення ракети. Він бачив, як воно, повільно посуваючись, наче трохи зміняло свій напрям. І нараз почув голос Грата:\n— Міняє! Безумовно, міняє! — Молодий учений вхопив Дольту за плече. — Ти бачиш? Вона знижується!\nСправді тепер уже було ясно видно: ракета-станція поступово знижувалась, її наче притягував хмарний покров планети. Стом Хакал відчув, як шалено закалатало його серце. Навіть недосвідченому окові було помітно, що ракета, шлях якої потроху змінювало потужне магнітне поле, ледве помітно повертає вниз — до району Великих Пустель, до теплових рефлекторів.\n— Давай, давай! — збуджено шепотів Грат, вслухаючись в той же час у незрозумілі для Стома рядки цифр, що їх і далі називав механічний голос з репродуктора. — Все гаразд, але — давай, давай далі!..\nІ ось ракета впритул наблизилася до хмарного покрову планети, а потім уже стрімкою дугою, дедалі прискорюючи рух, почала проходити шари атмосфери.\nДольта рвучко обійняла Грата за шию:\n— Перемога, коханий! Вона мчить до теплових рефлекторів!\nГрат мовчав. Напруження з його обличчя не зникало.\n— Чому ти мовчиш? — наполягала Дольта. — Адже тут немає ніякого сумніву…\n— Зажди, зажди, Дольто! — Грат уважно прислухався до звуків голосу з репродуктора. — Мені важливо знати, що вона тепер передаватиме на Третю планету!\nГолос з репродуктора все так само механічно й безстороннє вимовляв рядки цифр. І раптом Грат стрепенувся:\n— Тиск — дві атмосфери! Температура — сорок ступенів вище нуля! Вуглекислоти — десять процентів! О, гаразд, хай вона й далі передає такі дані! — проказав він, ніби не вірив ще й сам тому, що говорив голос з репродуктора.\n— Грате, це чудово! Це саме те, чого ти бажав, те, що потрібно для безпеки нашої планети! — схвильовано відгукнулася Дольта. — Тату, ти чуєш? Ракета передає по радіо бажані нам сигнали! Усе стало на місце!\nСтом Хакал ухопився за бильце крісла, в якому щойно сидів: він відчув раптом, що дуже втомився, і йому хотілося негайно сісти. “Мабуть, я став дуже старий, — подумав він, — погано переношу нервове збудження…” Він чув, як переможно дзвенить голос Грата:\n— Тиск — три атмосфери! Температура — п’ятдесят ступенів!\n— З кожним кілометром падіння ракети показники збільшуються, так, Грате? Це те, що ти передбачав! — загукала Дольта.\n— Тиск — чотири атмосфери! Температура — шістдесят ступенів! — мов не чуючи її, вимовляв молодий учений.\nРакета-станція стрімко падала — і її радіосигнали сумлінно відзначали те, що вона зустрічала на своєму шляху. На тому шляху, який приготував для неї Грат, приготував для того, щоб Хмарна планета могла позбутися можливого космічного нападу.\nЦифри лунали далі. І Грат дедалі заспокоювався, з його обличчя зникало напруження. Нарешті, він сказав:


Заява з приводу права на справедливий суд нафтовиків з Жанаозена\nСудовий розгляд розпочався без повного і об'єктивного розслідування подій 16 грудня 2011 р. і наступних днів. Уже зараз свідчення жертв, свідків і підсудних демонструють, що обставини подій 16 грудня не повністю встановлені.\nПравозахисні організації України занепокоєні фактом застосуваннявогнепальної зброї проти мирних громадян під час проведення демонстрації. Відповідно до міжнародних стандартів життя будь-якої людини є основною цінністю має захищатися державою.\n21 грудня 2011 року в прес-центрі інформагентства УНІАН відбулася прес-конференція представників громадськості, що активно працюють з темою дотримання прав людини в Республіці Білорусь. Презентовано підсумки річного моніторингу ситуації порушення прав людини. Зазначено, що ситуація нехтування правами людини в Республіці Білорусь систематично погіршується і існує ризик повного знищення інститутів громадянського суспільства.\nПрезидент Росії Дмитро Медведєв визнав, що смерть у в’язниці російського юриста Сергія Магнітського стала результатом «злочинних дій». Нагадаємо, Магнітський звинуватив чільних працівників Міністерства внутрішніх справ Росії, податкових та інших органів у привласненні коштів, які мали піти до російського бюджету, на суму близько 200 мільйонів доларів. Після цього він потрапив до слідчого ізолятора, де в жахливих умовах провів майже рік і помер.\nВідкритий лист з приводу ситуації в Білорусі Гельсінського Фонду з прав людини (Польща)\nГельсінський Фонд з Прав Людини (Варшава, Польща) висловлює рішучий протест у зв’язку з масовими порушеннями владою прав людини під час президентських виборів в Республіці Білорусь та після них.\nШокуюче відео: суданські поліцейські зі сміхом висікли жінку на вулиці\nНіхто не заступився за жінку, яку шмагали протягом півтори хвилини на очах у випадкових людей.\nРосійський суд визнав винним у наклепі міліціонера, який у відеозверненні до прем’єра Володимира Путіна на Інтернеті звинувачував своїх начальників у корупції. Суд міста Новоросійськ присудив колишньому майору Олексію Димовському виплатити штраф двом керівникам міліції цього міста та публічно спростувати свої звинувачення, з якими Димовський виступив минулого року на сайті YouTube. Колишній офіцер міліції , який внаслідок свого вчинку став безробітним та втратив житло, винним себе не вважає і обіцяє далі шукати справедливість.\nЧому ЄС іде на поступки диктатурі?\nРішення Європейського Союзу про скасування санкцій проти Узбекистану, введених після андижанських подій, свідчить про готовність європейських політиків виходячи з геополітичних інтересів закрити очі на систематичні і грубі порушення прав людини в цій країні.\nПравозахисники: «Смертна кара – це умисне вбивство»\nАкція за скасування смертної кари пройшла сьогодні під посольством Білорусі. Її організатором виступила Міжнародна громадська організація Amnesty International. Захід чомусь змусив нервувати ся працівників посольства.


Поштарка, Перша гостя, Друга гостяДія відбувається в наші дні\n( Номер чотирнадцять)\nАнтикризова комедія на дві дії\nБаба Оля, 65 років\nІрина, її племінниця, 40 років\nСергій, чоловік Ірини, 42 роки\nОлик, їхній син, 18 років\nІзольда, їх сусідка, 60 років\nСвітлана, подруга Олика, 23 роки\nВікторія, студентка, 20 років\nПоштарка, Перша гостя, Друга гостя\n.. .Вітальня, у яку виходять двері декількох кімнат. По кімнаті розкладені м'які іграшки. На стіні висить гасло: «КРАЩЕ ХОДИТИ БОСOНІЖ, НІЖ УКРАСТИ ЧЕРЕВИКИ».\nЧе Гевара». Біля журнального столика сидить Ізольда. Вона швидко розкладає карти, дивиться на них, потім збирає й знову розкладає. До кімнати входить баба Оля. В руках\nу неї таця, на якій стоять дві філіжанки кави.\nІЗОЛЬДА: Два тузи - і обидва козирних. Буде тобі далека дорога.\nБАБА ОЛЯ: Вір після цього ворожкам! Мені говорили, що туз - це справа, якесь діло, а не дорога.\nІЗОЛЬДА: Я не ворожка, а ясновидиця.\nБАБА ОЛЯ: А дорога точно мені? Не сестрі? Вона з Америки не прискочить?\nІЗОЛЬДА: Для вірності треба на сестру окремо розкласти, яка їй карта випаде...\nБАБА ОЛЯ: Вже випала. Зелена. Вона десять років тому грін-карту в лотерею виграла. Заміж вийшла за американця. Прізвище - не виговориш. Картершпіллер.\nІЗОЛЬДА: Точно! Карти не дурять. Жити твоїй сестрі за океаном, поки не набридне.\nБАБА ОЛЯ: Що там ще?\nІЗОЛЬДА: Лихо від вогню.\nБАБА ОЛЯ: Ой... Страхуватися?\nІЗОЛЬДА: Сковорідку із плити зняти.\nБАБА ОЛЯ: Тьфу ти!\nБаба Оля утікає на кухню. Повертається.\nБАБА ОЛЯ: Забула про котлети. (Дивиться в карти.) А далі?\nІЗОЛЬДА: Вдома у вас... неспокійно.\nБАБА ОЛЯ: Через стінку чути? Ясночуюча... Милі сваряться - тільки тішаться.\nІЗОЛЬДА: Милі? Тобі видніше...\nБАБА ОЛЯ: Чутніше. А ти чого ночами шарудиш? Підлоги циклюєш?\nІЗОЛЬДА: Циклюю, але вдень.\nБАБА ОЛЯ: А вночі? Увесь час хтось ніби шкребеться.\nІЗОЛЬДА: Так-так... А я думала - ви. Шпалери клеїте.\nБАБА ОЛЯ: Вночі? Робити більше нічого.\nІЗОЛЬДА: Хто ж тоді шкребеться?\nБАБА ОЛЯ: Абат Фаріа! У камеру до Дантеса пробирається. ІЗОЛЬДА: Це той, що Пушкіна вбив?\nБАБА ОЛЯ: Це той, що Монте-Крісто. Дюма читала? (Пауза.) Запитань немає.\nІЗОЛЬДА (розглядає кімнату): А шпалери я б освіжила.\nБАБА ОЛЯ: Навіщо? І ці ще не прокисли. Ми тільки-но з боргами розрахувалися, на\nремонт ще не назбирали. І з номером треба проблему вирішувати.\nІЗОЛЬДА: Якщо такі забобонні - навіщо тринадцяту купували?\nБАБА ОЛЯ: Першої ж ночі ми прокинулися від того, що ворона каркає. Моторошно. Я\n- до сусіда, у твою квартиру. Запитую: що - тут щось погане було? Він каже: у\nвійну снаряд потрапив. Потім щось перебудовували... А хочете, каже, номерами\nпоміняємося? Ви будете чотирнадцять, а я - тринадцять. Тільки не задурно...\nДомовилися. Він гроші взяв. Ми номер поміняли. А він, аферюга, тобі квартиру\nпродав - і виїхав.\nБАБА ОЛЯ: Згодна. І що тепер?\nІЗОЛЬДА: Олю, я в тринадцятій не можу. Клієнтів розгублю. Знаєш, скільки я за цю квартиру колод перетасувала?\nБАБА ОЛЯ: А мене як життя тасувало! Тільки не ті королі поруч траплялися. От і залишилася на старості років у прохідній кімнаті.\nДзвонить мобільний Ізольди.\nІЗОЛЬДА (по телефону): Повернувся? А я вам що говорила? Піднімайтесь.\nБАБА ОЛЯ: Хто повернувся?\nІЗОЛЬДА: Батюшка. До попаді.\nБАБА ОЛЯ: Хіба їм до ворожок... вибач, - до ясновидиці можна?\nІЗОЛЬДА: Дорогу до правди не закриєш. Вибач, робочий день розпочинається.\nБаба Оля проводжає Ізольду й повертається до кімнати, видивляється в дзеркало, ляскає себе по щоках. До кімнати входить Олик. Заспаний, позіхає. Він тихо підходить до баби Олі, що стоїть до нього спиною. Бере плюшового зайця, що лежить на дивані,й поплескує його лапою по її плечу.\nОЛИК (голосно): Тезці привіт!\nБАБА ОЛЯ (здригається): Ой! Весь аутотренінг зіпсував! (Віднімає в Олика зайця, кидає назад на диван.)\nОЛИК: Що тренуємо? М'язи обличчя? (Теж заглядає в дзеркало.) Жах!\n(П'ятірнею «розчісує» волосся.) Де Кефірчик? Кс-кс-кс...\nБАБА ОЛЯ: Віднесла сусідці. Її кішка репетує третю добу.\nОЛИК: Остання справа - тварину безсловесну в женихи віддавати. Ось тебе б\nвзяли й віднесли до іншої квартири?\nБАБА ОЛЯ: Філософ... Снідати будеш?\nОЛИК (важко зітхає): Ти ж знаєш, що я вранці не їм.\nБАБА ОЛЯ: Знову водою набулькаешся....\nОЛИК: Склянка води вжита повільними ковтками насичує, як сніданок.\nБАБА ОЛЯ: Дивитися ні на що. Худющий, як велосипед.\nОлик підходить до дзеркала, розглядаючи себе.\nОЛИК (голосно): Краса!\nБАБА ОЛЯ: Не галасуй!\nОлик складає руки, як зайчик, і стрибає з кімнати в коридор.\nЗі спальні виходить жінка років сорока, у діловому костюмі.\nІРИНА: Чого горлаєте? То чоловік гирями стукає, то ви по подіуму розгулюєте...\nОЛИК (повертається до кімнати, тягне велосипед): Вже одинадцять. Скільки\nІРИНА: Хто воював - має право.\nОЛИК: З ким цього разу, працівниця культури?\nІРИНА: Із французькими бульдогами. Вуха величезні! Ледве фату одягли!\nОЛИК (наспівує марш Мендельсона): Парам-парам, парам-парам!.. А тепер, молоді, обнюхайте... ой, вибачте... оближіть один одного. І не гризіться! Обміняйтеся нашийниками... Ну, щастя вам у шлюбі. До речі, батько коли приїжджає?\nІРИНА: Літак у дев'ять тридцять. (Іде до ванної).\nОЛИК (розглядає велосипед.): Знову вісімка... Символ нескінченності.\nБАБА ОЛЯ: Послухай, філософе! Ти коли свою відозву знімеш? (Киває на гасло, що висить на стіні.) Говорив, що на тиждень, а висить другий місяць.\nОЛИК: Ця фраза буде жити у віках.\nЛунає різкий дзвінок у двері. Олик здригається й упускає велосипед. Баба Оля\nіде відкривати. Повертається з жінкою років сорока.\nЖІНКА: Я вчора до вас телефонувала... З приводу весілля.\nБАБА ОЛЯ: Весілля? Сідайте, хвилинку зачекайте... Хочете кави?\nЖІНКА: Так, дякую (Сідає на диван.)\nБАБА ОЛЯ (Олику, тихо): Забери ти його звідси! Незручно... (Виходить.)\nОлик витягає велосипед у коридор. Входить Ірина, вона втирається рушником.\nЖІНКА: У моєї дівчинки... проблема з нареченим.\nІРИНА: Утік? Чи повели?\nЖІНКА: Повели. Дарма чоловіки думають, що вони все вирішують.\nІРИНА: Вирішує той, у кого в руках поводок.\nЖІНКА: Точно! Розумієте, там... з його новою подругою... вони вже живуть разом. Але може, ще не пізно щось розпочати?\nІРИНА: А навіщо вам цей наречений? Я підберу іншого. У мене великий каталог. Ми можемо подивитися прямо зараз.\nЖІНКА: Але моя дівчинка його так любить... Ночами не спить! ІРИНА: Виє?\nЖІНКА (зніяковіло): Практично.\nІРИНА: Не турбуйтеся. Знайдемо їй нового нареченого, і все буде відмінно! Вона у вас якої породи?\nЖІНКА: Нашої, якої ж ще!\nІРИНА (з подивом): Службова? Сторожова? Мисливська?\nЖІНКА: Ви про кого?\nІРИНА: Про вашу суку.\nЖІНКА (підхоплюється, кричить): Не смійте так про дочку!\nДо кімнати заглядає Олик.\nІРИНА: Яка дочка? Я про собаку.\nЖІНКА: Ви знущаєтеся? До чого тут собака?\nІРИНА: Я розпорядник фірми «Собачі весілля».\nЖінка розгублено мовчить. Входить баба Оля з тацею у руках.\nЖІНКА (дивиться на Ірину): Ізольда?\nЖІНКА (дістає папірець): Садова, 20, квартира 14?\nІРИНА: І сусідня - теж.\nОЛИК: Розумієте... Коротше... Словом, тут дві чотирнадцятих.\nВиходить. Ляскають вхідні двері.\nІРИНА: А хто її впустив?\nБАБА ОЛЯ: Я. Вона про весілля сказала...\nБаба Оля ставить на стіл тацю із двома чашками. Ірина бере одну.\nБАБА ОЛЯ: Я для неї теж зварила. Дві вип'єш?\nІРИНА: Нехай Олик вип'є. (Олику.) До речі, ти чому не на заняттях? Знову перша пара - фізкультура?\nОЛИК: Вгадала. Я на третю піду. Реферат захищати. «Подія, що змінило долю Росії». Треба було вибрати відому подію й змоделювати, що стало б із країною, якби її не було.\nІРИНА: І що ти вибрав? Смерть Леніна? Народження Горбачова? ОЛИК: Продаж Аляски.\nОЛИК: Пекуче. По-перше, «золота лихоманка» допомогла б Росії уникнути соціалізму. Авантюристи шукали б золото, а не справедливість...\nБАБА ОЛЯ: Ти краще розкажи, коли додому прийшов?\nОЛИК: Не пам'ятаю.\nБАБА ОЛЯ: А я пам'ятаю. О пів на п'яту!\nОЛИК: Бабуль, ти погано спиш, тому що п'єш каву. У твоєму віці шкідливо.\nІРИНА: Жах! Вештаєшся до ранку, потім лекції пропускаєш! Де ти був?\nЗнову мости розвели?\nОЛИК: Мости ні до чого. Я просто гуляв.\nБАБА ОЛЯ: З ким?\nОЛИК: З дівчиною.\nІРИНА: Хоч тут без сюрпризів.\nБАБА ОЛЯ: А подзвонити? Чому не купиш мобілку?\nОЛИК: Скільки разів говорив - я не хочу жити в череді! Усі з мобілками. Всі щоранку п'ють кава. А я не п'ю. І не хочу щохвилини доповідати, де перебуваю.\nІРИНА: Дитячий сад! Уявляю твою дівчину...\nІРИНА: Старшокласниця, що слухає твої теорії із широко відкритим ротом.\nОЛИК: Помиляєшся. Вона старша за мене. ІРИНА: На багато?\nОлик показує п'ятірню.\nБАБА ОЛЯ: Ой...\nОЛИК: І у нас все серйозно.\nІРИНА: Якщо дівчина старша, вона повинна розуміти, що тобі вранці до інститу. І нічого її вигулювати по ночах.\nОЛИК: Мамо, розслабся, ти не на роботі. Я нікого не вигулюю! Просто вона\nБАБА ОЛЯ: Де вона працює?\nОЛИК: У клубі.\nІРИНА: В ансамблі танцює?\nОЛИК: Сама... Без ансамблю.\nБАБА ОЛЯ: Солістка?\nОЛИК: Майже... Стриптизерка. ІРИНА й БАБА ОЛЯ (хором): Ой! ІРИНА: Синочку! Навіщо вона нам? ОЛИК: Мамо, я закохався.\nІРИНА: За віщо нам це покарання?!\nОЛИК (обіймає її): Мамуль, це не покарання, це мистецтво. І танцює вона тільки по вечорах. А вдень працює вантажником.\nБАБА ОЛЯ: Вантажником?\nОЛИК: Так. У ювелірному магазині. Але її незабаром підвищать, і вона стане\nкомірницею. І ще... Щоб я не ходив пізно, ми будемо жити разом.\nІРИНА: З ким?\nОЛИК: Її звуть Світлана.\nІРИНА: Де ви збираєтеся жити?\nІРИНА: Через мій труп!\nОЛИК: Мамуль, ну ми ж не некрофіли!\nБАБА ОЛЯ: Через мою кімнату?\nОЛИК: Бабуль, а ми тихо, ти навіть не прокинешся...\nБАБА ОЛЯ: Та я прямо зараз ляжу й не прокинуся!\nОЛИК: Тоді будемо жити на балконі.\nВиходить у ванну.\nІРИНА: Жах! Один у сорок років іграшками бавиться, інший у вісімнадцять сім»ю будує.\nІрина йде в спальню. Лунає дзвінок у двері. Баба Оля йде відкривати.\nПовертається із Сергієм. У руках у нього дві сумки. Більшу він ховає в шафу.\nСумку поменше несе в кімнату.\nСЕРГІЙ: Іра на роботі?\nБАБА ОЛЯ: Ще вдома. (Іде на кухню.)\nЗі спальні виходить Ірина. Підходить до Сергія, цілує його.\nІРИНА: Здраствуй. Як з'їздив?\nСЕРГІЙ: Стомився. Увесь час дощ...\nСергій розпаковує сумку, дістає бритву, рушник, сорочку.\nСЕРГІЙ: Олик в інституті?\nІРИНА: У ванній. Вештався всю ніч, потім інститут проспав. Треба, щоб ти з ним поговорив.\nСЕРГІЙ: Йому вісімнадцять. Саме час гуляти. І говорити про це шкідливо...\nІРИНА: А гуляти з бабою - корисно?\nСЕРГІЙ: Молодець, сину! Тимурівець! А скільки бабусі років?\nІРИНА: Двадцять три.\nСЕРГІЙ: Не страшно. Головне - щоб людина була гарна.\nІРИНА: Жінка старше - не страшно! Вдома не ночує - природно!\nІрина підходить до столу, на якому лежать речі із сумки Сергія. Бере в руки\nрушник, уважно його вивчає.\nІРИНА: А тепер - правду: де ти був?\nСЕРГІЙ: Іра, у чому справа? Я був у відрядженні. Я гроші заробляю, у поті чола!\nІРИНА: І при цьому не миєшся?\nІРИНА (показує рушник): Абсолютно свіжий. Ти до нього навіть не доторкнувся.\nСЕРГІЙ: Так. Тому що в готелі видають рушники. І міняють їх регулярно, взагалі не розумію, навіщо ти мені його поклала.\nІРИНА: На всякий випадок.\nСЕРГІЙ: Отож, випадку не сталося.\nІРИНА: А може, сталося щось інше? Я зрозуміла! Ти давно повернувся, але не додому.\nСЕРГІЙ: Куди я повернувся?\nІРИНА: Поки не знаю. Але там теж були рушники.\nСергій іде до дверей.\nІРИНА: Ти куди?\nСЕРГІЙ: На роботу.\nБАБА ОЛЯ (виходить із кухні): Серьожа, а кава? СЕРГІЙ: Не хочу!\nСергій виходить. Ляснули вхідні двері.\nІРИНА: Робить із мене ідіотку. Навіть із Оликом не привітався.\nОЛИК: Здрасьте! А де батько?\nОЛИК: Знову посварилися?\nБАБА ОЛЯ: Іришо, скільки можна? Збожеволіти можна...\nОЛИК: У тебе ще півкіло горіхів залишилося. Тобі - аутотренінг, а я ввечері полузаю. ІРИНА: Олик, не грубіянь!\nБАБА ОЛЯ: Він правий.\nВона дістає із шафи мішечок, витягає горіх, ставить його у дверний проріз. Лунає хрускіт.\nОЛИК: Вам потрібен позитивний приклад! Треба терміново перевозити сюди Світлану. (Виходить. Ляскають вхідні двері.)\nБАБА ОЛЯ (продовжуючи давити горіхи): Ірочко, твої ревнощі нестерпні.\nИРИНА: А його поводження стерпне?\nБАБА ОЛЯ: Треба щось робити!\nИРИНА: Він зараз вибачатись буде!\nБаба Оля йде відкривати. Ірина переможно посміхається. Баба Оля повертається з молодою жінкою - елегантно одягненою, доглянутою.\nБАБА ОЛЯ (розгублено): Це з приводу Сергія.\nІРИНА: Сергія? Дуже цікаво. Це ви з ним у відрядження їздили?\nГОСТЯ: Як ви здогадалися?\nІРИНА: По рушнику.\nГОСТЯ: Розумієте... Я люблю його, і не можу від нього відмовитися! (Плаче.) Я\nготова віддати все, щоб бути разом. Скільки скажете! (Дістає гаманець.)\nІРИНА: Ви мені гроші пропонуєте? За чоловіка?\nГОСТЯ: За коханця... Щоб став чоловіком.\nБаба Оля бере мокру ганчірку й приймає наступальну позу.\nГОСТЯ: Скільки це коштує?\nІРИНА: Це? Це?\nІРИНА: Слава Богу! Це в сусідні двері.\nГостя моментально перестає плакати, встає з обуреним видом.\nГОСТЯ: Це чотирнадцята?\nІРИНА: Чотирнадцята. Але сусідня, на щастя, теж.\nГОСТЯ: На щастя? Перевіримо! (Виходить. Ляскає двері.)\nІРИНА (крізь сміх): Довіряй, але перевіряй!\nБАБА ОЛЯ: Ти смієшся, але ж це вихід!\nІРИНА: Який ще вихід? (Іде в спальню.)\nБАБА ОЛЯ (задумливо): До Ізольди...\nІрина виходить зі спальні із сумочкою.\nІРИНА: Я за фотографіями. Це поруч. (Виходить.)\nЯк тільки за Іриною закриваються двері, баба Оля стукає в стіну. Потім збирає зі стола горіхову шкарлупу. Дзвінок у двері. Баба Оля виходить, повертається з Ізольдою.\nБАБА ОЛЯ: У тебе клієнтка?\nІЗОЛЬДА: Пішла. Ми на інший день домовилися. Що сталося? Знову милі сваряться?\nБАБА ОЛЯ: Ти ж ясночуюча! Допоможи! Їм до розлучення один крок залишився!\nІЗОЛЬДА: Є рецепт... Якщо тільки Ірина погодиться.\nБАБА ОЛЯ: Умовлю!\nІЗОЛЬДА: Ну, дивись. Вона Сергія ревнощами мучить? У таких випадках клин клином вибивають. Треба, щоб Сергій зрадив їй. Причому, на її очах. Будемо фантазії в реальність переводити.\nБАБА ОЛЯ: Як це?\nІЗОЛЬДА: Запросите дівчину.\nБАБА ОЛЯ: Яку ще дівчину?\nІЗОЛЬДА: Без комплексів. А Ірина щоб бачила. І така відраза в неї виникне, що всі ревнощі пройдуть.\nБАБА ОЛЯ: А гірше не буде?\nІЗОЛЬДА: Це я тобі як психолог раджу! Знаєш, як алкоголіків лікують? Наллють горілки в тазик - і дохлу кішку туди. Мужик після цієї картини на горілку дивитися не може.\nБАБА ОЛЯ: Ну, не знаю... Мужики різні бувають. Деякі кішку до\nостанньої краплі вичавлюють.\nІЗОЛЬДА: Ти запитала - я порадила.\nІзольда виходить із кімнати. Із вітальні чутн дзвінок велосипеда, якийсь гуркіт, голос Ізольди: «Обережніше!». До кімнату уривається захеканий Олик.\nБАБА ОЛЯ: Ти що - банк пограбував?\nОЛИК: Краще. Бібліотеку. Знайшов дещо... треба перевірити...\nОлик швидко йде до своєї кімнату. Ляскають вхідні двері. Входить Ірина.\nІРИНА (хмуро): Сергій не повертався?\nБАБА ОЛЯ: Ні. А я саме з тобою хотіла про це поговорити.\nІРИНА: Про що?\nБАБА ОЛЯ: Ирочка, так більше не можна. Він від тебе піде.\nІРИНА (сідає на диван, говорить тремтячим голосом): Оля, що мені робити? Сам усе розумію, але в мені пробуджується інстинкт мисливця... От і сьогодні...\nБАБА ОЛЯ (сідає поруч із нею): Є один спосіб!\nВона шепотить Ірині на вухо. Ірина робить більші очі, підхоплюється. ІРИНА: При мені?!\nБАБА ОЛЯ: Послухай! (Саджає Ірину, продовжує шепотіти їй на вухо.)\nІРИНА: И що? Відпустило?\nБАБА ОЛЯ: Відпустила. Навіть ока не видряпала.\nІРИНА: И сміх, і гріх...\nБаба Оля забирає в шафу мішечок з горіхами.\nБАБА ОЛЯ: У нас у холодильнику - як у сейфі після нальоту. Піду в магазин. / ти думай.\nІРИНА: Так, добре...\nБаба Оля збирається, кладе в сумку гаманець, надягає кофту.\nБАБА ОЛЯ: Взяти батон або чорний хліб?\nІРИНА: Так, звичайно.\nБАБА ОЛЯ: Уже думає.\nІРИНА: Оля, у нас є газети? З оголошеннями.\nБАБА ОЛЯ: Оперативно відгукнулася... Подивися. (Бере з полки кілька газет.)\nИрина бере газету й сідає на диван. Баба Оля навшпиньках виходить. Зі своєї кімнати вибігає скуйовджений Олик.\nОЛИК: У бібліотеку! Я таке знайшов, таке!.. (Тікає.)\nІРИНА: Дурдом! (Ірина перегортає газети. Читає вголос.) «Молода дівчина,\nдвадцять сім років...». Теж мені - молода! «.. .Шукає чоловіка з напором». Кхм.\nСантехніка, чи що? Так... «Вікторія, двадцять років, струнка, без претензій...\nшукає чоловіка без інтимного минулого, можна одноразово...». И добре, що б\nнапору. А інтимне минуле в моїй особі можна опустити.\nІрина бере телефон, дивиться в газету, набирає номер.\nІРИНА: Мені потрібна Вікторія. (Пауза). У мене є чоловік, що вам нуже\nСваха? Так. Але без відсотків. Сто доларів? Ні, ніч виключається. У годину\nукладеться. П'ятдесят? Ні, ну як же... Ніч восьма година триває? Виходить, година\nповинен коштувати дванадцять. Тільки за п'ятдесят? (Пауза.) Добре... Коли можете'\nсуботу, у дванадцять? Добре. Пишіть: Садова, 20, квартира 14. Ирина\nОлексіївна. Чоловіка? Ну, допустимо, Сергій.\nІрина кладе трубку. Важко зітхає.Ляснули вхідні двері. У вітальню входить Сергій.\nІРИНА: Як добре, що ти повернувся! Ти не образився?\nСЕРГЕИ: На скривджених воду возять.\nІРИНА: Сережа, з ревнощами покінчено назавжди! Представляєш, я замовила ті дівчину.\nСЕРГІЙ: Яку дівчину?\nІРИНА: Ну... Таку. Непропорційну. Сто за ніч, п'ятдесят у годину...\nСЕРГІЙ: Ти з розуму зійшла! Навіщо?\nІРИНА: Уважай, що це подарунок. У тебе ж у неділю день народження.\nСЕРГІЙ: Дата некругла. Подарунки не обов'язкові.\nІРИНА: Це буде подарунок не тобі, а мені.\nСЕРГІЙ: А тобі навіщо?\nІРИНА: Психоаналітик порадив. Сказав - ефективний метод лікування ревнощів. Тобі подобається, що я ревную?\nІРИНА: Ну от. А дівчина... Уважай, що ці ліки.\nСЕРГІЙ: А якщо воно... вона мені не сподобається?\nІРИНА: Усім подобається - і тобі сподобається.\nСЕРГІЙ: Слухай, серце не єдиний орган, якому не накажеш.\nІРИНА: Усе в тебе вийде. З іншими ж виходить...\nСЕРГЕИ: З якими - іншими?! Ира! Ти знову?!\nІРИНА: От бачиш, що із мною? Не хочу - а говорю! Саме виривається... Ти можеш раз у житті щось зробити для мене?\nСЕРГЕИ: Раз у житті? Так я тобі полжизни віддав!\nІРИНА: Добре, потім розберемося, хто кому повинен. Вона прийде в суботу у дванадцять.\nСЕРГЕИ: Не вийде.\nІРИНА: Погано, якщо не вийде. Гроші вона однаково візьме.\nСЕРГЕИ: У суботу не можу. У мене дантист... профком... У мене нарада.\nМене знімають, посилають, переводять.\nІРИНА: Злякався? Ти мене любиш?\nСЕРГІЙ: Тебе - так.\nІРИНА: Так зроби це заради мене.\nСЕРГІЙ: А ти де будеш?\nІРИНА: Буду дивитися.\nСЕРГІЙ: Виготовлення й поширення порнографії одночасно... Уголовщина. Тобі потрібний лікар. І адвокат.\nІРИНА: Уже була. Він сказав - треба клин клином!\nСЕРГІЙ: Він хто - травматолог або логопед? Подаруй йому кримінальний кодекс. Іде в спальню, Ирина йде за ним.\nІРИНА: Серьоженька, заради мене!..\nНа сцені гасне світло.\nРанок. На сцені запалюється світло.Зі своєї кімнати з'являється Олик. Він іде до дверей у спальню батьків, прислухається. Потім так само обережно підходить до стіні, на якій висить гасло, і тихенько стукає по ній. Стукає - і слухає. Потім стукає в іншому місці. З коридору в кімнату тихо входить баба Оля й спостерігає за Оликом.\nОлик різко повертається, прикладає палець до губ.\nОЛИК (сичить): Тихіше!\nБАБА ОЛЯ: Що ти робиш?\nБАБА ОЛЯ: Якщо ти не скажеш, у чому справа...\nОЛИК: Добре. (Відводить бабу Олю подалі від дверей у спальню батьків і шепотить): Я шукаю золото!\nБАБА ОЛЯ: Воно не тут, а в мами в тумбочці.\nОЛИК: Я не про мамині прикраси. У нас у будинку скарб. Скарб!\nБАБА ОЛЯ (сміється): Ти мій скарб! (Цілує Олика в чоло.) Такий здоровий\nвимахнув, женитися зібрався - а пацан пацаном. Скарби шукає...\nОЛИК: Пам'ятаєш, що я пишу реферат про продаж Аляски? Отож, я в архіві\nрозкопав справу делегата, що привіз сюди з російської колонії хабар\nчиновникам. Щоб Аляску американцям не продавали.\nБАБА ОЛЯ: Який делегат? Який хабар? Де ми й де Аляска...\nОЛИК: От. (Витягає з кишені листок паперу.) Цей лист, що у нього\nзнайшли. Я переписав.\nБаба Оля розвертає листок, намагається читати.\nБАБА ОЛЯ: Ну й почерк у тебе!\nОЛИК: Нормальний почерк видатної людини. (Бере листок, читає вголос.): «…Я прожив на Алясці п'ять років. Це дивна земля! На жаль, поки наші колонії в Америці приносять скарбниці збитки. Але тисячі російських людей життя свої поклали, щоб освоїти цю землю. Міністри переконали Государя, що Аляску потрібно продати, практично за гроші. Але є люди, які повстали проти цього. На жаль, виявилося, що діяти прямим шляхом уже пізно. Запобігти продажу можна тільки хабаром. Я посланий з Америки в Росію, щоб передати високим чинам у Петербурзі гроші, зібрані моїми однодумцями. Але в нашого задуму є супротивники. Справа, напевно, не в державній мудрості, а в тім, яке підношення вони одержали від американців. Одна надія - що по дорозі той хабар располовинили, а може, і расчетверили. На жаль, за мною полюють. У мене кепські передчуття...».\nБАБА ОЛЯ: А далі?\nОЛИК: Далі лист обривається. Кому писав - не відомо... Його намагалися заарештувати. Під час арешту він загинув. Чи то застрелили, чи то сам застрелився. І все це було тут! БАБА ОЛЯ: Де - тут?\nОЛИК: Садова двадцять, квартира номер сім.\nБАБА ОЛЯ: Так у нас чотирнадцята. Колишня тринадцята.\nОЛИК: Після революції з кожної квартири зробили дві. І сьома стала\nтринадцятої! Тобто нашої.\nБАБА ОЛЯ: Так, виходить, і Ізольда в колишньої сьомий живе?\nОЛИК: Правильно... (Зітхає.) Але все-таки, шанс є! П'ятдесят відсотків, що\nзолото на нашій половині.\nБАБА ОЛЯ: Така ж імовірність зустріти на вулиці динозавра.\nБАБА ОЛЯ: Тому що можна зустріти, а можна не зустріти... Тепер зрозуміло, чому в нас із Ізольдою така чутність.\nОЛИК: Після того, як його застрелили, отут усі обшукали, але золото не знайшли.\nБАБА ОЛЯ: Шукали й не знайшли? Виходить, не було скарбу. А може, він його в іншому місці сховав. Скільки років пройшло?\nОЛИК: Майже сто п'ятдесят. Але я чую, що скарб десь тут. БАБА ОЛЯ: Чуєш? Але ж гроші не пахнуть.\nОЛИК: Але є місця, де пахне грішми... Бабів Оля, простукай тут стіни,\nдобре? Тільки батькам не говори.\nБАБА ОЛЯ: Чому?\nОЛИК: Засміють. Ну що? Простукаєш?\nБАБА ОЛЯ: А як?\nОлик підходить до стінки, стукає в неї в різних місцях.\nОЛИК: Чуєш? Звук скрізь однаковий. А от якщо десь буде інший...\nЗі спальні виходить заспана Ірина в халаті, позіхає.\nІРИНА (Олику): Очевидне-неймовірне! Субота, десять, а ти вже на ногах?..\nОЛИК: Мені в бібліотеку треба.\nІРИНА: Ви там зі стриптизеркою зустрічаєтесь?\nОЛИК: Ні, до Світлани - потім . Погуляємо, у кіно сходимо.1\nІРИНА: Подивитеся... пару фільмів. ОЛИК: Навіщо пару?\nІРИНА: Ну... А раптом один не сподобається?\nОЛИК: На одну стипендію два фільми - не складається.\nІрина дістає гаманець, виймає купюри, Олик ховає їх у кишеню.\nБАБА ОЛЯ: А де Кефірчик? Я йому корм купила. Із креветками.\nОЛИК: Кефір! Кс-кс-кс! (Заглядає за диван, під стіл.) А це чого отут?\n(Дістає з-під стола чашку.)\nБАБА ОЛЯ: Моя! Порожня?\nІРИНА: Що там було?\nБАБА ОЛЯ: Заспокійливе. Де ж Кефірчик? Кс-кс-кс...\nОЛИК: Все, я пішов. До вечора!\nВиходить. Із вітальні чується побрязкування велосипеда. Ляскають вхідні двері.\nБАБА ОЛЯ: Ну що? Ти зважилася?\nІРИНА: Так. Перемога прийде у дванадцять. БАБА ОЛЯ: Чия перемога?\nІРИНА: Наша. Над ревнощами. Її Викою кличуть.\nБаба Оля дістає мішечок. Вони з Іриною по черзі дістають горіхи. Ирина давить їхніми дверима в спальню, баба Оля - у кухню.\nБАБА ОЛЯ: А де Сережа?\nІРИНА: Пішов на роботу.\nБАБА ОЛЯ: Сьогодні ж субота!\nІРИНА: Новий товар прийшов. Але заприсягнув, що до дванадцяти буде. Баба Оля виходить із кімнати. Ірина йде у ванну.\nЛяснула двері. У кімнату входить Сергій. У нього в руках більша сумка, яку\nвін ховає в шафу й іде в спальню. У вітальню входять Ірина й баба Оля.\nБАБА ОЛЯ: А схожу-но я... До філармонії. Два відділення. Бізе з Бахом.\nБаба Оля надягає кофту, бере сумочку й іде. Зі спальні виходить Сергій.\nІРИНА: Серьожа, ти вчасно. Незабаром прийде гостя.\nСЕРГІЙ: Іра, а може, ну її?\nІРИНА: Прийми душ, а я тобі каву зварю.\nСергій слухняно йде у ванну.\nДзвінок у двері. Ірина йде відкривати. Повертається зі скромно одягненою дівчиною В руках у неї об'ємна сумка й нотна папка.\nДІВЧИНА: Ви Ірина Олексіївна?\nІРИНА: Можна - Іра.\nДІВЧИНА: Як скажете... Ви вибачте, що я до вас так рано...\nІРИНА: Нічого. Чим скоріше - тим краще.\nДІВЧИНА (озирається): А де?..\nІРИНА (перебиває її): Він у душі. Зараз вийде.\nДІВЧИНА: А я навіть душ не встигла прийняти.\nІРИНА: Що так?\nДІВЧИНА: Хазяйка дуже квапила. Довелося швидко збиратися і їхати.\nІРИНА: Хазяйка?.. Ви її так називаєте?\nДІВЧИНА: А як ще? Взагалі, вона тітка добра, грошей бере по-божому. Але тут у неї обставини.\nІРИНА: Ви сумку поставте... А це що? (Показує на папку.)\nДІВЧИНА: Ноти. Я граю на флейті.\nІРИНА: Ви... збираєтеся у нас грати? ДІВЧИНА: Так. А що - не можна?\nІРИНА: Ну, якось... я не думала... А взагалі, дівчина із флейтою - це, напевно, еротично.\nДІВЧИНА: Ви вважаєте? Але я, звичайно, під час роботи не граю. Після.\nІРИНА: Оригінально... Може, переодягтися хочете? Чи спочатку - у душ?\nДІВЧИНА: Так ви не турбуйтеся...\nІРИНА (напружено): Я не турбуюсь, але душ прийняти треба обов'язково.\nІРИНА: Ой, ви спідницю забруднили.\nВона перевертає на собі спідницю задом наперед, крутить навколо себе й бачить пляму зеленої фарби.\nІРИНА: Напевно, у парадній. Панелі пофарбували. А спідничка вам не завелика?\nДІВЧИНА: Я її купила до того, як працювати початку. Тоді була потовще.\nІРИНА (зніяковіло): Так багато роботи?\nДІВЧИНА: Ви навіть не уявляєте.... Багато хто думає, що це просто - раз, два, повернулася, нагнулася... А я за вечір півкіло втрачаю! Тому багато їм, а то звільнять.\nІРИНА: Чому звільнять?\nДІВЧИНА: А кому кістляві подобаються?\nІРИНА (оглядаючи себе): Справді...\nДівчина шкребе пальцем пляму на спідниці.\nІРИНА: Ні, так ви не відітрете. Знімайте, потім заперете.\nДІВЧИНА: Де можна переодягтися?\nІрина показує на двері спальні. Дівчина, взявши сумку, іде в спальню. Ірина зачиняє за нею двері. У вітальню входить Сергій. Він у махровому халаті.\nІРИНА (пошепки): Вона вже тут. (Показує на спальню.)\nСЕРГІЙ: А чому так рано?\nІРИНА: Ця... хазяйка... бандерша... ну,не знаю, як вона називається... поквапила. Їй гроші терміново потрібні.\nСЕРГІЙ: Це їхні проблеми. А я... я зараз не можу. Давай пізніше.\nІРИНА: Як це - пізніше? Що я їй скажу? Що ти не готовий?\nСЕРГІЙ: Чому - не готовий? Просто... я каву ще не пив!\nІРИНА: Іди пий! Тільки швидко.\nСергій іде в кухню. У дверях зупиняється.\nСЕРГІЙ: Може, і їй кави запропонувати?\nІРИНА: Вона не за цим прийшла!\nСЕРГІЙ: Філіжанки кави для людини шкода? Познайомимося ближче, поговоримо... ІРИНА: Може, мені їй ще й торт спекти?\nСЕРГІЙ: Виходить, вкласти нас у постіль - це нормально, а поснідати - ні? Відкриваються двері спальні, виходить дівчина. Вона одягнена в простенький домашній халат і тапочки.\nДІВЧИНА: Здрастуйте. Ви Сергій... Пробачте, не знаю по батькові. СЕРГІЙ: Олегович.\nСергій підходить до Дівчини, зніяковіло потискує, потім цілує руку.\nІРИНА: Ну я... я піду... каву зроблю. (Виходить.)\nСЕРГІЙ: Ви так... по-домашньому. А я думав, будуть панчохи, підв'язки. Щось таке...\nДІВЧИНА: Всі думають - раз у мене така робота, виходить, повинна яскраво одягатися, фарбуватися. На роботі - звичайно. А так, по життю...\nСЕРГІЙ: Звичайно, так набагато краще.\nНа порозі раптово з'являється Ірина.\nІРИНА: А я... а... ви...\nСЕРГІЙ: Що, Ірочко?\nІРИНА (звертається до дівчини): Я запитати хотіла - скільки вам цукру? ДІВЧИНА: Трошки.\nІРИНА: Тоді - у душ.\nДІВЧИНА: Як скажете.\nДівчина йде у ванну. Дзвонить телефон. Ірина бере трубку.\nІРИНА: Алло! Олик? (Пауза.) Що? Коли? (Кладе трубку. Дивиться на\nСергія.) Олик телефонував. Зараз приїде Світлана.\nІРИНА: Олик не пояснив.\nСЕРГІЙ: Що робити? Треба цю Віку швидко відправити. ІРИНА: Куди?\nСЕРГІЙ: До її... бригадирки, неньки, як її там!., куди завгодно!\nІРИНА: Але заплатити однаково доведеться.\nСЕРГІЙ: За що? Нічого ж не було!\nІРИНА: Було - не було, а платити треба. Ти це повинен знати!\nІРИНА: Що - кому?\nСЕРГІЙ: Кому повинен? Я нічого про це не знаю.\nІРИНА: Скажеш, ти ніколи з такими дівицями справи не мав?\nСЕРГІЙ: Іра! Ти знову?!\nДівчина виходить із ванною.\nДІВЧИНА: Вода закінчилася.\nІРИНА: Так? Ви знаєте, тут таку справу... У нас змінилися обставини.\nДзвінок у двері. Сергій й Ірина метаються по квартирі. Дівчина дивиться на них нічого не розуміючи.\nІРИНА: Ви тільки не дивуйтеся, але... Посидьте тут! (Вона підштовхує дівчину до кімнати Про лик.)\nСЕРГІЙ: Ні, до Олика не можна! Краще у ванну. (Хапаає дівчину за руку й тягне у ванну.)\nІРИНА: Ні! Ванна може знадобитися.\nСЕРГІЙ: А куди?\nДзвінок у двері повторюється. Ірина відкриває шафу й заштовхує Дівчину туди.\nІРИНА: Так треба! Я потім усе поясню.\nСергій й Ірина виходять у коридор.Дверцята шафи відкриваються. Із шафи вискакує Дівчина. У руках вона тримає бездиханного білого кота.\nДІВЧИНА: Кіт! Я його роздавила!\nВона мечеться з котом по кімнаті, вибігає на кухню. Потім повертається, уже без кота, і знову ховається в шафу. Повертаються Сергій і Ірина.\nІРИНА: Я збожеволію від Ізольдиних клієнтів!\nСЕРГІЙ: Їй треба табличку на двері повісити: «Гадання на кавовій гущі».\nІРИНА: Вона податкової боїться. Не повісить. (Відкриває двері шафи.) ВиходЬте.\nІРИНА: Ні, вибачте. (Заштовхує дівчину, що вже виходить із шафи, назад.)\nДІВЧИНА: Там душно!\nІРИНА: Три хвилини - і назад, до бригадирші. Потерпіть...\nІрина виходить. Повертається з жінкою похилого віку.\nЖІНКА (протягує Сергію згорнутий листок і зошит): Ось тут\nСергій бере листок, розписується. Потім дістає з гаманця гроші й простягає жінці.\nСЕРГІЙ: Спасибі вам.\nЖІНКА: Так яка тут подяка... (Із сумнівом дивиться на гроші.)\nСЕРГІЙ: Ну як же! Так заведено!\nЖІНКА: Заведено, звичайно, але не мені... і не так швидко... (Нерішуче бере гроші.) Ну, однаково, спасибі. (Виходить.)\nІрина проводжає жінку. Сергій розгортає листок. Ірина повертається.\nСЕРГІЙ (розгублено): Це не телеграма. Це повістка. З податкової міліції. (Читає.) «У понеділок, у дев'ять нуль-нуль, кабінет номер чотирнадцять».\nІРИНА: Ти їй гроші дав? За повістку? Молодець. Цікаво, там теж два чотирнадцятих? Дивися, не помились.\nСЕРГІЙ: Я думав - телеграма. Із днем народження.\nІРИНА: Добре. До понеділка ще далеко. Зараз стриптизерка прийде.\nСЕРГІЙ: Як група підтримки? Я й так упораюся.\nІРИНА: Стриптизерка - це обраниця твого сина. Ти повинен поговорити з нею як суворий батько.\nУ шафі щось падає. Ірина відкриває шафу, випускає дівчину.\nІРИНА: Вибачте, але вам пора. У нас змінилися плани.\nДІВЧИНА: Так, але...\nІРИНА: Ну ось! Я ж говорила!\nСЕРГІЙ (Дівчині): Будь ласка, сховайтеся!\nДІВЧИНА: Я туди більше не полізу!\nИрина вистачає дівчину за руку, заштовхує її в спальню, підпирає двері кріслом і сідає в нього\nСЕРГІЙ: Цей жах коли-небудь скінчиться?\nВін іде відкривати двері й повертається з новою гостею. Це струнка дівчина, у джинсах і короткій кофточці.\nСЕРГІЙ: Ви до кого?\nІНША ДІВЧИНА: Ви Сергій? А ви - Ірина Олексіївна?\nІнша дівчина розглядає кімнату, іграшки на дивані.\nІНША ДІВЧИНА: Чий зайчик? Хто грається? (Сергію, грайливо.) Ви?\nІРИНА (роздратовано): Ми. А ви в які ігри граєте? Підлітків спокушаєте?\nІНША ДІВЧИНА (розглядає Сергія): Можу пожартувати. Іноді. Якщо просять. Це ви - підліток?\nІРИНА: Не прикидайтеся! Ви знаєте, про кого я! Якщо ви звикли крутитися навколо тичини, це ще не виходить, що вам удасться обвести нас навколо пальця!\nІНША ДІВЧИНА: Я нікого не обвожу! Мене запросили - я прийшла!\nІРИНА: Хто вам сказав, що запросили? Поставили перед фактом.\nСЕРГЕИ: Ірочка, навіщо ти так? Прийде Олик, і тоді ми всі разом...\nІНША ДІВЧИНА: Разом з Оликом? Я так не домовлялася.\nЗі спальні лунає гуркіт: двері трясуться, начебто в неї б'ють кулаками. Ірина ледь утримується в кріслі.\nСЕРГІЙ (Іншій дівчині): Знаєте, ми зараз усе обговоримо. Тільки... зачекайте хвилинку. Ось сюди, будь ласка!\nВін заштовхує Іншу дівчину в шафу. Ірина встає й випускає зі спальні першу Дівчину. Вона встигла переодягтися. На ходу защібає блузку.\nДІВЧИНА: Жах! Мені Олик говорив, що в нього нормальні батьки!\nІРИНА: Звідки ви знаєте Олика?\nДІВЧИНА: Я Світлана.\nВона забирає свою сумку, папку й поспішає до дверей.\nСВІТЛАНА: Робота моя вам не подобається? А самі... збюченцш!\nІРИНА: Де ви бачили збочення?\nСВІТЛАНА: У шафі!\nІРИНА: У шафі? Це просто... наша знайома! Зайшла... чаю попити.\nСВІТЛАНА: І здулася?\nІРИНА: Чому здулася?\nСвітлана відкриває шафу. Звідти виходить Вікторія, що розглядає вміст сумки: батіг і наручники.\nВІКА (Ірині): Мадам, ми так не домовлялися. Я садо-мазо не обслуговую.У мене в оголошенні написано.\nСвітлана вихоплює із сумки здуту гумову ляльку, шпурляє її на підлогу перед Іриною.\nІРИНА (Сергію, обурено): Це що?!\nСВІТЛАНА: Ваша знайома. Зайшла чаю попити.\nБере свою сумку, іде до виходу.\nСЕРГІЙ: Світлано, почекайте! Це непорозуміння! Світлана йде, голосно ляснувши дверима.\nСЕРГІЙ (збирає розкидані речі назад у сумку): Ви, виходить, Віка? По-перше, ви запізнилися.\nВІКА: По-друге, я прийшла вчасно. У чотирнадцяту квартиру. І п'ять хвилин розбиралася з вашою сусідкою. Думала, що вона сваха, потім зрозуміла, що божевільна. А чому дві чотирнадцяті квартири?\nСЕРГІЙ: Ця не ваша справа. Виклик скасовується.\nВІКА: Мені переодягтися?\nСЕРГІЙ: Замовлення на послуги скасовується. А від вас я хочу, щоб ви пішли.\nІРИНА (розглядаючи вміст сумки, із сарказмом): Серьожа, це іграшки для малюків?\nСЕРГІЙ: Ми міняємо орієнтацію.\nІРИНА: Ми?! Мене попрошу викреслити.\nСЕРГІЙ: Я маю на увазі нашу компанію. Це експериментальні зразки.\nСЕРГІЙ: Це ще хто?\nІРИНА ( до Віки): Зникніть, будь ласка, ще раз. ВІКА: Знову в шафу? Не полізу!\nСЕРГІЙ: Не треба в шафу. Ось сюди!\nІрина відводить Віку в кімнату Олика. Сергій іде відкривати двері. Повертається разом з Оликом і заплаканою Світланою.\nОЛИК: Па, що ви тут улаштували? Підходжу до будинку - і бачу: стоїть в парадному, рюмсає... І не говорить, що сталося.\nІрина й Сергій переглядаються. Сергій в Олика за спиною робить Світліні знаки,\nприкладає палець до губ. Олик зауважує, що Світлана дивиться йому за спину, і\nобертається. Сергій припиняє жестикулювати. Але тепер Олик стоїть спиною\nдо Ірини, і вона благаюче дивиться на Світлану, бере її за руку.\nСВІТЛАНА: Олик... Вибач. Просто я... спідницю забруднила. І засмутилася.\nОЛИК: Спідницю? Дурниця яка!\nІРИНА: Звичайно, дурниця! Відпереться!\nОЛИК: Ма, я тобі не встиг по телефону сказати. Світлану зненацька виселила\nхазяйка. Я поїхав за нею, а вона - до мене. (Світлані): Підемо, покладеш речі,\nпереодягнешся. (Іде до своєї кімнати.)\nІРИНА й СЕРГІЙ (хором): Ні!\nОЛИК: Мама! Я ж говорив - ми будемо жити разом!\nСЕРГІЙ: Олик, ми не проти! Просто... Підемо спочатку на кухню,\nпоснідаємо. Познайомимося як слід.\nІРИНА: Так-так! Ідем снідати!\nУсі направляються на кухню, але в цей момент із кімнати Олика чується шум.\nОЛИК: Це що?\nІРИНА: Напевно, знову твоя примара. Я думала, ти звик.\nОЛИК: Він ніколи не чесався вдень.\nСЕРГІЙ: А тепер чешеться. Ну його... Підемо каву пити!\nУсі йдуть на кухню. Сергій іде останнім, закриває за ними двері, швидко\nповертається до кімнати Олика й стукає.\nЗ кімнати виходить Вика.\nВІКА: Як вас?... Сергій? Ну що, Серж, чого чекаємо?... (Обіймає його.)\nСЕРГІЙ (намагається розчепити її руки): Не треба!\nВІКА: Це пов'язане з вашою фізіологією?\nСЕРГІЙ: Це пов'язане з моїм моральним виглядом. Син повернувся, з нареченою. Їм вас бачити не треба. Ідіть, швидше.\nВІКА (обіймаючи Сергія, млосним голосом): Добре, не сьогодні. А завтра? СЕРГІЙ: І завтра не треба.\nВона жагуче цілує Сергія. Той відбивається, але потім відповідає на поцілунок. В\nдверях з'являється Ірина. Вона бачить пару, що обіймається.\nІРИНА (голосно): Мерзотник!\nСергій відсторонюється від Віки.\nСЕРГІЙ: Ти ж сама хотіла це побачити!\nІРИНА: Хотіла! І побачила! А тепер - геть звідси!\nСЕРГІЙ: Хто? Я?!\nУ дверях з'являється Олик.\nОЛИК: Що сталося? (Бачить Віку.) Віка?! Привіт! Ти що тут робиш?\nСЕРГІЙ: Ну, синку... Не чекав.\nІРИНА: Весь у таточка. Жах... Стриптиз відпочиває. (У дверях з'являється Світлана.)\nІРИНА й СЕРГІЙ (хором): Звідки ти її знаєш?!\nОЛИК: По університету. Вона на журфаку вчиться.\nІРИНА: На якому ще факу?\nВІКА: Я вчуся на журналістку.\nІРИНА (Виці): Вам стипендії не вистачає?\nВІКА: Так. Улаштувалася в газету, на півставки. Пишу статті. Зараз замовили, про чоловіків, які...\nСЕРГІЙ (перебиває її): Які займаються нестандартним бізнесом.\nОЛИК: А-а... Зрозуміло. Я б не сказав, що татова фірма незвичайна. Іграшки. А\nот мамині собачі весілля - бізнес нестандартний. Спочатку був інститут\nкультури, потім - загс людський, тепер - собачий...\nСВІТЛАНА (дивлячись на Ірину, з натяком): Саме так - собачі весілля!\nІРИНА (Світлані, неголосно): Пробачимо один одному наші маленькі недоліки!\nВідкриваються двері. На порозі - баба Оля.\nБАБА ОЛЯ: Всі в зборі! А я гаманець забула. (Ірині.) Думаю - зайду тихесенько...\nОЛИК: Чому тихесенько? Баба Оля, познайомся зі Світланою.\nБАБА ОЛЯ (підходить до Віки): Дуже приємно. Олик - мій внучатий племінник. А я йому, виходить... Оля.\nОЛИК: Баба Оля, ось Світлана. (Показує на Світлану.) А це - Віка.\nБАБА ОЛЯ: Та сама? (Дивиться на Ірину.)\nІРИНА: Так. Та сама... яка хоче взяти у нас інтерв'ю.\nБАБА ОЛЯ: А-а... Ну... Добре. Ви тут поки... а я... кави зроблю. Може, спечу\nщось швидко. (Поспішає на кухню.)\nОЛИК: Ну? Що?\nОЛИК (Віці): Ти будеш брати інтерв'ю? Цікаво подивитися, як ти працюєш.\nІРИНА: Так! Мені теж хотілося подивитися!\nЗ кухні лунає лемент. Олик кидається туди й виводить бабу Олю, що ледве тримається на ногах.\nБАБА ОЛЯ: Я мікроволновку відкрила, а там... Кефірчик! Бездиханний!\nІРИНА (Світлані): Хто вбив нашого кота?\nСВІТЛАНА: Це не я!\nІРИНА: А хто? Ви тут залишалися одна!\nСергій іде на кухню. Відразу повертається.\nСЕРГІЙ: Його погодувати треба.\nСВІТЛАНА: Мертвого? І він ожив?!\nСЕРГІЙ: Прокинувся. Сидить біля миски, умивається.\nБАБА ОЛЯ: От куди валеріанка поділася! Напився, поганець...\nВІКА (багатозначно поглянувши на Сергія): Я піду, напевно.\nСЕРГІЙ: Я вас проводжу. Допоможу піймати машину.\nІРИНА: Ні, краще мене проведи. Машину він їй буде ловити... (Викидає секс-іграшки із сумки й шпурляє їх на стіл перед Сергієм): Все, все! (Кидає на підлогу здуту гумову ляльку.) Лопнуло моє терпіння. Я від тебе йду!\nБАБА ОЛЯ: Іро, одумайся!\nОЛИК (Світлані): Я ж говорив - тісно не буде.\nІРИНА (Сергію, показуючи на Олика): Ось! Подивися, кого ти виростив!\nСЕРГІЙ: Ні! Це я йду! Інакше я просто збожеволію!\nВІКА (бере Сергія за руку): Можна до мене. Я тут знімаю, недалеко...\nСЕРГІЙ (звільняючи руку): Іро, ти сама винувата! Хто її покликав?\nІРИНА: А ти взагалі помовч! Трудівниця тичини... Яблучко від яблуні! Батько в дім гумових бабів тягає, синок - стриптизерок!\nОЛИК (Світлані): Не звертай уваги. Вона взагалі добра, просто в неї робота собача.\nБАБА ОЛЯ (Олику): Припини!\nСВІТЛАНА (перекрикуючи всіх): Тихо!\nВсі разом замовкають. В тиші лунає дзвінок у двері.\nСВІТЛАНА: Дзвонять. Уже втретє. Я відкрию.\nСвітлана виходить у вітальню. Всі мовчать. Вона повертається з листком у руках. СВІТЛАНА: Телеграма. Міжнародна.\nІрина бере листок, читає вголос.\nІРИНА: «Виникли проблеми з іпотекою. Банк забирає квартиру. Телефон відключили. Збираюсь додому. Зося».\nСВІТЛАНА: Це хто?\nОЛИК: Моя друга бабуся. Точніше - перша. Мамина мама. З Америки.\nСЕРГІЙ (бере телеграму, перечитує): «Збираюсь додому»... Це куди?\nБАБА ОЛЯ: Ось сюди! (Тупає ногою.)\nОЛИК: Приїжджає. З Америки... Це знак!


В один прекрасний день, як в українській народній казці, зібралися бабка з дідом в місто, а мене залишили на господарстві. Сказали: повернемося завтра, з гостинцями. А ти, онучко, курей нагодуй, козі сіна принеси, а зранку напечи своєму недолугому дядькові млинців. Ну і козу не забуть подоїти. А Іван вже за роги її потримає! – Intermarium-Новини Міжмор'я\nYou are here: Home / Історії з життя / В один прекрасний день, як в українській народній казці, зібралися бабка з дідом в місто, а мене залишили на господарстві. Сказали: повернемося завтра, з гостинцями. А ти, онучко, курей нагодуй, козі сіна принеси, а зранку напечи своєму недолугому дядькові млинців. Ну і козу не забуть подоїти. А Іван вже за роги її потримає!\nВ один прекрасний день, як в українській народній казці, зібралися бабка з дідом в місто, а мене залишили на господарстві. Сказали: повернемося завтра, з гостинцями. А ти, онучко, курей нагодуй, козі сіна принеси, а зранку напечи своєму недолугому дядькові млинців. Ну і козу не забуть подоїти. А Іван вже за роги її потримає!\nГрошей на корову не було. А молока хотілося кожного дня. Тому купили козу. Козу купили дорослу, вже дійну і з характером. Вона була рогата і всіх відтінків сірого. Зараз її назвали б Анастейшою, а тоді вона була просто Білкою. У неї був вологий чорний ніс і сумні карі очі.\nКупили саме цю козу, тому що вона була правильної молочної породи та вже зарекомендувала себе, як прекрасне джерело кальцію. Однак був у Білки один дефект. Недолік. Нюанс. Білка буцкалася. Щоб коза нікого не буцнула, потрібен був хтось такий же сильний, як мій дідусь, який брав її за роги і примовляв:\n«Білочко, ну! Чого ж ти? Заспокойся!». — і коза застигала.\nМені дуже подобалася наша коза! Мені приносило задоволення годувати її з рук хлібом і листям капусти. Вона так ніжно, тремтячою вологою губою тягнулася за гостинцем на моїй долоні, що я могла провести цілий день у її загоні, подаючи їй ласощі. Я захоплювалася тим, як бабуся її доїла. З-під бабусиних рук, струменіло гаряче ароматне молоко, цівки з дзвоном цвіркали в каструлю. Після чого вона наповнювалася пінним теплим молоком, яке можна було пити прямо звідти, навіть не донісши його до хати.\nНу і звичайно ж, в один прекрасний день я попросила бабусю навчити мене доїти Білку. О, цей чудовий момент, коли після численних невдалих спроб мені, нарешті, вдалося вичавити не просто краплю, а цілий струмінь тепленького молока! Відтоді я доїла козу вранці і ввечері. Мені дуже подобався цей процес. Єдине, що мене бентежило це Білчин характер. Вона буцкалася, тому подоїти її сама я не могла. Мені потрібна була людина, яка візьме Білку за роги і втримає її на місці. Зазвичай це був дідусь, а іноді дядько.\nМій дядько був типовий сільським ледарем, який постійно спить на печі. Він ще полюбляв ганяти на мотоциклі у вільний від відпочинку час. Але це було, в основному вночі.\nА довгими літніми днями, тобто якраз в той період, який я проводила в селі у бабусі з дідусем, він відлежувався. Тому доїти корову вранці мені допомагав дідусь, а ввечері — дядько Іван. І ось в один прекрасний день, як в українській народній казці, зібралися бабка з дідом в місто, а мене залишили на господарстві. Сказали: повернемося завтра, з гостинцями. А ти, онучко, курей нагодуй, козі сіна принеси, а зранку напечи своєму недолугому дядькові млинців. Ну і козу не забуть подоїти. А Іван вже за роги її потримає!\nСказали і поїхали на возі — бо не було, автобусів — в місто.\nВсе було добре. Все йшло за планом. Курей нагодувала, козі сіна дала, тісто на млинці заколотила.\nПрокидаюся о 8 ранку. Сонечко світить, півні співають, дядько спить. Коза бекає.\n«Ну, думаю, через годинку дядько прокинеться і підемо з ним Білку доїти».\nА він спить. Я вже млинців напекла, наїлася. Чекаю. Коза блеє вже наполегливіше. Дядько продовжує спати. О пів на десяту мені стало вже зовсім шкода Білку. Бекає. Боляче їй. Доїти її треба.\nПідхожу до дядька. Трясу його за плече. Кажу: «Іване! Чуєш, Іване! Прокидайся. Білку доїти пора.»\n— О пів на десяту.\n— Через годину мене розбуди і підемо.\n— Іване, її зараз подоїти треба. Вставай!\n— Потерпи. Через годину встану.\nЯ маленька. Він великий і ледачий.\nБілка бекає так, що у мене серце стискається.\nДумаю: «Ну все! Піду сама її доїти! Впораюся!»\nБеру свою улюблену білу емальовану каструлю з намальованими на ній червоними маками, і сміливо йду в сарай.\nДвері між хатою і сараєм зроблені із ДСП, пофарбовані дідусем яскраво-зеленою фарбою і закриті на гачок. Тьмяна лампочка зверху ледь освітлює. Пахне комбікормом і відходами життєдіяльності тварин. Запах різкий, але чомусь приємний.\nРивком піднімаю гачок, двері відчиняються і на мене дивиться стомлена коза. Мене від неї відокремлюють три кривенькі сходинки, якими мені потрібно спуститися в сарай. Білка побачивши мене, каже: «беее-е-е» — дуже жалісливо. Але замість того, щоб зрадіти моїй появі, вона раптом опускає голову, демонструючи мені свої потужні рифлені роги. Вона хитає головою, всім виглядом демонструючи мені, що справа пахне смаженим.\nОт нерозумна! — подумала я. — Я ж допомогти хочу! А вона не розуміє!\nВід страху я відступаю назад, а Білка, в свою чергу, робить різкий рух вперед. Я швидко тягну двері за гачок і накидаю його на петлю. Серце б’ється, руки тремтять. Страшно, а допомогти хочеться. Коза продовжує бекати.\nІ тут я згадала, що кілька днів назад ми з сільськими дівчатами розглядали лінії долі на долоньках. Там є лінія життя. І я точно пам’ятаю, що у мене вона дуже довга!\nЩоб переконатися в цьому, я роблю крок назад і розкриваю долоньку прямо під лампочкою в коридорі. Цього невиразного освітлення мені вистачає, щоб побачити смужку-півколо, яка огинає мій великий палець і закінчується внизу долоні.\n«Ну ось! — приходить рятівна думка в мою дитячу голову. — Лінія життя у мене довга, значить Білка мене не вчепить своїми рожищами. Можна спокійно спускатися і доїти!».\nЗнову роблю крок вперед і, вже не так впевнено, відкриваю двері. Коза, побачивши мене, повторює свій недружелюбний рух головою вперед. Моє серце знову калатає. І тут мені сяйнула думка: «А моооже, моя лінія життя довга через те, що я зараз сюди не піду? Не спущуся до кози, вона мене не буцне рогами, я не склею ласти, тому й залишуся жити довго і щасливо?»\nПостоявши кілька секунд я накинула гачок назад. Повернулася до хати. Стала на стілець біля стіни в кімнаті дядька, дотяглася до великої стрілки настінного годинника і прокрутила її на одне коло вперед. Злізла і розбудила його.\n— Вставай, кажу! Година пройшла! Ходи козу доїти. Ти обіцяв!\nАвтор: T. Novhorodtseva.


Пет Кокс: перед нами в Україні відчинили всі двері - Korrespondent.net\nПет Кокс: перед нами в Україні відчинили всі двері\n18 квітня 2013, 21:51\nЄвропарламент продовжив діяльність місії Пета Кокса та Олександра Кваснєвського в Україні\nЄвропарламент продовжив діяльність місії Пета Кокса та Олександра Кваснєвського в Україні. Зокрема, від результатів їхньої роботи залежить, чи підпише ЄС угоду про асоціацію з Києвом.\nКерівництво Європарламенту подовжило роботу спостережної місії колишнього президента Європарламенту Пета Кокса та екс-президента Польщі Олександра Кваснєвського в Україні до вересня. Це рішення було ухвалено у четвер, 18 квітня, у Страсбурзі. "Ми спробуємо поліпшити умови для Юлії Тимошенко та ситуацію в усіх інших справах, які для нас важливі і на які ми можемо вплинути, а також поглибити атмосферу взаємної довіри з інститутами у країні та її представниками, з якими ми підтримуємо діалог", - наголосив президент Європарламенту Мартін Шульц.\nЗвільнення Луценка з-під варти на початку квітня стало вирішальною обставиною, яка дозволила місії продемонструвати успіх своїх зусиль та отримати підстави для подовження мандату. На переконання президента Європарламенту Мартіна Шульца, результати цієї місії були "величезним успіхом". Шульц також підкреслив надзвичайну інтенсивну діяльність місії - Кокс та Кваснєвський провели в Україні та у Європарламенті у зв’язку із українським питанням загалом 45 днів.\nЗа словами голови фракції Об'єднаних європейських лівих/Ліво-зелених Півночі Ґабріеле Циммер, Кокс та Кваснєвський діяли "розумно і дуже прозоро" задля розвитку діалогу з українською владою. Серед досягнень місії вона відзначила не лише звільнення Луценка, а й те, що Юлія Тимошенко залишається в лікарні під охороною виключно жіночого персоналу. На думку Циммер, звіт матиме "позитивний вплив" на підписання угоди про асоціацію у листопаді. Хоча вирішено ще далеко не всі спірні питання у відносинах Києва та Брюсселя, а перед Україною стоїть ціла низка невиконаних завдань, наголосила європарламентарка.\nОчільник фракції Прогресивного альянсу соціалістів та демократів у Європарламенті Ганнес Свобода зазначив, що результати діяльності місії заслуговують на високу оцінку ще й тому, що під час роботи в Україні їм треба було "долати певний спротив впливам ззовні". Він також наголосив, що відображені у звіті результати роботи місії збільшать готовність країн-членів ЄС підписати угоду про асоціацію з Україною. Однак чи буде підписано угоду у листопаді, говорити ще зарано, зауважив європарламентар.\nКокс та Кваснєвський, які під час роботи місії переважно уникали спілкування із пресою, після представлення звіту подякували українській стороні за високий рівень співпраці. "Перед нами відчинили всі двері, відкрили усі файли, щодо яких ми хотіли проконсультуватися, відчинили двері усіх в’язниць, які ми хотіли відвідати", - сказав колишній президент Європарламенту та співголова спостережної місії Пет Кокс.\nПередумовою такої відкритості української влади є конфіденційність, якої дотримуються у своїй роботі Кокс та Кваснєвський. Їй вони не зрадили і цього разу. Відповідаючи на запитання DW про те, які аргументи переконали Віктора Януковича у необхідності помилувати Луценка, Кваснєвський сказав: "Це конфіденційна дипломатія. Не таємна, але конфіденційна. Було б великою помилкою, якби ми почали зараз говорити про деталі наших переговорів. Наводилось багато аргументів, було багато дискусій. Але нарешті ми маємо добрий результат, і ми дуже поважаємо це рішення президента Януковича. Воно дуже допомагає нам на шляху до асоціації". За словами екс-президента Польщі, Пет Кокс, який детально нотує проведені в Україні зустрічі, одного дня опублікує книгу із "захопливими деталями" їхнього перебігу. Проте зараз уповноважені Європарламенту воліють ці деталі не розголошувати.\nПет Кокс також підкреслив значний обсяг проведеної в Україні роботи. "Можете уявити інтенсивність нашого діалогу, якщо я повідомлю вам, що із прем’єр-міністром Миколою Азаровим ми зустрічались 14 разів, із президентом Віктором Януковичем – вісім разів, із Юлією Тимошенко – сім разів та із представниками опозицій – 17 разів. Інтенсивність дозволила досягнути позитивних результатів", - розповів екс-президент Європарламенту.\nПрезентація другої доповіді Кокса-Кваснєвського 18 квітня, як і першої, у жовтні 2012 року, відбувалась у закритому режимі у присутності президента Європарламенту, віце-президентів та голів фракцій. Несподіваним учасником наради став голова комітету з закордонних справ Європарламенту Ельмар Брок. Під час дискусії він запропонував, аби на додаток до місії Кокса-Кваснєвського було створено "мережу активних політиків, які би супроводжували цю місію". Ці європарламентарії могли би "встановити необхідні зв’язки на партійному та особистому рівнях із українськими діячами, які поділяють наші інтереси і хочуть налагодження відносин між Україною та ЄС", - повідомив президент Європарламенту Мартін Шульц. Він зазначив, що це необхідно, "аби тримати Україну якомога ближче до Європейського Союзу".\nЗа словами голови фракції зелених у Європарламенті Ребекки Гармс, на засіданні обговорювалися також можливості поліпшення парламентської співпраці між Європарламентом та Верховною Радою. "Ми неодмінно хочемо, аби опозиція та провладні фракції співпрацювали з нами. Це дуже важливо, аби парламент в Україні працював. Передумова функціонування держави - це й функціонування парламенту", - наголосила євродепутат в інтерв'ю DW. За її словами, наступним кроком стане організація зустрічі делегацій українського та європейського парламентів, під час якої підніматиметься і проблема позбавлення мандатів депутатів в Україні.


Лекція Тема: Фізичне виховання в історії педагогічної думки України\nНазва Лекція Тема: Фізичне виховання в історії педагогічної думки України\n2. Григорій Ващенко – творець національної виховної системи\nПрофесор Г. Ващенко пропонує прийняти таку систему освіти у вільній Україні\nГігієнічне виховання як складова фізичної культури особистості в педагогічній спадщині Григорія Ващенка\nСистема валеологічних знань\nМісце спортивних і рухливих ігор в національній системі тіловиховання Григорія Ващенка\nТема: Фізичне виховання в історії педагогічної думки України.\n1. Українська педагогічна думка про фізичне виховання\n3. Гігієнічне виховання як складова фізичної культури особистості\n4. Місце спортивних і рухливих ігор в національній системі тіловиховання\n1. Українська педагогічна думка про фізичне виховання.\nВідродження національних традицій гармонійного виховання людини, зокрема фізичного виховання, вимагає глибокого теоретичного обгрунтування, що допоможе створити дієву систему тіловиховання. Важливе місце в розв’язанні проблем сучасної системи фізичного виховання належить засвоєнню творчої спадщини видатних українських педагогів і організаторів національної системи тіловиховання в минулому. До таких належать К. Ушинський, А. Макаренко, В. Сухомлинський. В останні роки в Україну повертаються несправедливо замовчувані педагоги-науковці, справжні патріоти, які у важкі роки гонінь і переслідувань самовідданою працею довели вірність своєму народові. Когорту видатних педагогів, які у своїх працях висвітлювали проблеми фізичного виховання, можна умовно поділити на педагогів загальновиховного напрямку і тіловиховного напрямку. Перша група - науковці, які у своїх працях питання фізичного виховання розробляли лише частково. До них слід віднести : К. Ушинського, О. Духновича, А. Волошина, Х. Алчевську, С. Русову, І. Огієнка, І. Стешенка, І. Тимківського, І. Ставровського, а також великого князя - Володимира Мономаха та багато інших. Друга група - педагоги, які працювали в основному над створенням досконалої національної системи тіловиховання, яка дасть змогу виховувати гармонійно розвинуту людину. До них можна віднести : Івана Боберського, Степана Гайдучка, Тараса Франка, Петра Франка, Едварда Жарського, Олександра Тисовського .\nУнікальне місце серед українських педагогів посідає професор Григорій Ващенко. Він відомий нам як видатний педагог-мислитель, психолог, політик, але значно менше як послідовник ідей І. Боберського, як теоретик фізичного виховання, як творець національної системи тіловиховання.\nПрацюючи над засадами фізичного виховання Ващенко прагнув довести до широкого загалу українців необхідність «виховання сили духу і тіла» з метою розв’язання глобальних завдань, які ставить перед українським народом історія. До них віднесені : відродження незалежності України і розбудова її господарства та духовної культури . Коли перше можна вважати виконаним, то друге, тобто, «виховання сили духу і тіла» - лише в процесі розв’язання.\nГ. Ващенко підходив до «тіловиховання, як засобу виховання волі і характеру». Він дослідив системи фізичного виховання, що їх «виробили культурні народи старого й нового часу». Розуміючи, що кожна з цих систем може мати і позитивні, і негативні впливи, вчений радить творчо використовувати це при опрацюванні української національної систем.\nІдеї, погляди, що стосуються фізичного виховання і підтверджені історичним досвідом інших народів, Г. Ващенко виклав у книзі «Тіловиховання як засіб виховання волі і характеру». Вона вийшла в Мюнхені у 1956 році. У ній розкривається зміст фізичного виховання у персів, в яких воно органічно поєднувалось із вихованням духовним. Вчений показує особливості грецької системи тіловиховання, зокрема характеризує атенську і спартанську системи. Аналізуючи атенську систему, Г. Ващенко підкреслює, що вона була заснована на «грунтовних спостереженнях над тілом людини і діяльністю кожного його органу» і мала на меті виховати гармонійну людину.\nСпартанське виховання ставило завдання виховати хороброго і витривалого вояка, щоби призвичаїти його до особливостей життя в умовах війни. Доказом того, що спартанці вміли виховувати мужність і витривалість у воїнів, тобто мали досконалу, хоч і специфічну систему фізичного виховання є історичний факт захисту спартанцями на чолі з царем Леонідом Термопільського проходу від численного перського війська, де всі захисники полягли смертю хоробрих, але послабили силу ворога і сприяли перемозі греків.\nВидатний педагог виявляє позитивні та негативні сторони тіловиховання у римлян, у середні віки, з часів Ренесансу, у новий час в історії тіловиховання. Він аналізує німецьку і шведську системи, розкриває зміст системи фізичного виховання П.Ф. Лесгафта, визначає завдання гігієнічного (валеологічного) виховання, значення руханки, гри і спорту взагалі. Перейшовши до проблем тіловиховання в Україні, Г. Ващенко обгрунтовує значення діяльності професора І. Боберського, якого називає «піонером в розбудові української системи тіловиховання». Підтримує ідеал І. Боберського, яким був «сталевий вояк, крицево-кришталевий характер, велике, повне любові до рідного краю серце, здорова душа - все це у здоровому тілі».( Цит.: Жарський Є. Професор Іван Боберський // Альманах Р.Ф.К. ( Мюнхен ), 1951.)\nПісля аналізу досвіду минулого, що стосується фізичного виховання, вчений розкриває засади творення української системи тіловиховання. До них належать такі положення : 1. Тіловиховання - це не окрема галузь формування людської особистості, а його органічна частина, яка міцно поєднана з вихованням розумовим, моральним, естетичним. 2. Завдання тіловиховання - не тільки в тому, щоб зміцнити здоров’я, розвинути рухові якості, а й сприяти утвердженню духовних сил людини, зокрема зміцненню її волі, вихованню наполегливості, вмінню керувати своїм тілом як знаряддям духу. 3. Керівники тіловиховання української молоді повинні знати завдання, які поставила перед народом історія : створення незалежної соборної України, розбудова її господарства, розвиток духовної культури. Виконання цих завдань вимагає певних якостей духу і тіла. 4. Керівникам тіловиховання необхідно ознайомитися з його історією у різних народів, бо вона повчальна з погляду і позитивного, і негативного. 5. Створена система фізичного виховання не може залишатися незмінною протягом багатьох років. Вона змінюється у зв’язку із новими завданнями, які ставить перед народом історія. Крім того, слід брати до уваги невпинний розвиток наук, що пов’язані з питаннями тіловиховання. Керівники фізичного виховання повинні ретельно стежити за досягненнями науковців і вміло використовувати це у практиці. 6. У тіловихованні, як і в інших галузях виховання, останнє треба поєднувати із самовихованням. Це означає : а) вихованець сам розуміє потребу і сенс фізичного виховання ; б) розуміє завдання, які стоять перед українським народом і усвідомлює свої обов’язки перед ним ; в) не тільки ретельно і з бажанням виконує накази керівників під час походів і занять фізичними вправами, а й за певною системою сам займається тіловихованням.\nІнакше тіловиховання може обернутися на муштру, а вона, як відомо, не дає добрих наслідків у вихованні молоді.\nАспекти фізичного виховання, які висвітлені у педагогічній спадщині Г. Ващенка актуальні й нині при розв’язанні багатьох питань творення дієвої системи гармонійного розвитку людини-патріота. Творчі доробки наших педагогів допомагають розв’язати завдання, які сформулював Г. Ващенко : «розбудова господарства, духовної культури України і виховання людини, яка міцна духом і тілом, але такої, щоб у неї дух панував над тілом». У цьому основний сенс національного тіловиховання.\n^ 2. Григорій Ващенко – творець національної виховної системи\nДругого травня 1967 року помер на чужині, в Мюнхені, уродженець Полтавщини, професор, доктор психології та педагогічних наук Григорій Ващенко\nНародився Григорій Ващенко 23 квітня 1878 року в селі Богданівка, що на Полтавщині. Батько його походив із козацько-дворянської родини, а мати була колишньою селянкою-кріпачкою. Це було причиною родинних драм, що й спричинило розлуку з батьками і примусило молодого Григорія самостійно заробляти собі на прожиття і притому ще й вчитися.\nУже в десятилітньому віці Григорія Ващенка віддали до Роменської духовної семінарії, а по її закінченні - до Полтавської духовної семінарії, в якій він учився до 1889 року. В цьому закладі панував дух національної свідомості, а найближчими друзями Григорія були учні семінарії Симон Петлюра, Олександр Шепотієв та інші в майбутньому визначні українські діячі .\nПісля одного року вчителювання в селі Битниці, що на Прилуччині, в 1899 році Григорій вступив до Московської Богословської Академії з думкою присвятити себе служінню Богові. Проте скоро прийшов розчарування, бо в тій Академії було все, крім релігійної атмосфери. Серед студентів в Академії ширився атеїзм і процвітало пияцтво. Більшість викладачів, видатних діячів Російської Православної Церкви, відзначалась скептицизмом стосовно релігії. Все це так вплинуло на вразливого Григорія, що він відмовився стати священиком, а, закінчивши Академію, пішов на педагогічну працю.\nДеякий час Г. Ващенко вчителював у Полтавській єпархіальній жіночій школі, а в 1904 році переїхав до Грузії, де в Кутаїсі (місті, в якому перебувала Леся Українка) викладав у духовній школі. Відтак у 1911 році повернувся в Україну, в Тульчин і в Ромни, де вчив у середніх школах. Того ж року він змінює свій напрям праці на наукову діяльність в галузі педагогіки-психології, перебуваючи під впливом відомого психолога і педагога Петра Лесгафта. Григорій Ващенко пробував також свій талант у письменницькій діяльності, з-під його пера вийшли такі твори, як оповідання "Німий" (1900), поема "Сіднарта" (1902), збірка "Пісня в кайданах" (1907), п'єса "Сліпий" (1909), яка дістала високу оцінку критиків. Наступна збірка Г. Ващенка "До грунту" (1911) одержала також прихильні відгуки.\nЗ поваленням у 1917 році московського самодержавства Григорій Ващенко повністю поринає в національно-громадську роботу і, зокрема, у творення рідного шкільництва. В той час з ініціативи товариства "Шкільна освіта" майже по всіх містах України були організовані спеціальні вчительські курси; організації цих курсів Г. Ващенко віддає всі сили і знання. Прилуки, Ромни, Хорол - це його терен дії. А наприкінці 1917 року Ващенко прибуває до Полтави на посаду викладача учительського інституту і одночасно займає посаду директора вчительської семінарії на Шведській Могилі. У 1918 році в Полтаві створено Українській університет, доцентом-викладачем якого і стає Г. Ващенко. 1918 - 1920 роки - це роки мужньої боротьби молодого доцента за українську національну культуру й українську школу. За це у 1919 році він був заарештований денікінською владою, і лише через впливових осіб йому вдалось уникнути смерті. З приходом червоних і з ліквідацією семінарії на Шведській Могилі Григорій Ващенко перейшов працювати в містечко Білики, де йому вдалося організувати навчання на високому рівні й у національному дусі. Однак уже в 1923 році Григорієві Ващенку довелося покинути школу в Біликах, де до його виховної діяльності почали приглядатись партійно-комсомольські діячі, і справа на Г. Ващенка опинилась у суді. Користуючись відстроченням суду, Григорій Ващенко втік до Полтави і тим врятував своє життя.\nУ Полтаві йому вдалося одержати посаду викладача в педагогічному інституті і, починаючи з 1927 року він стає професором педагогіки і керівником кафедри педагогіки. Тоді він написав працю "Загальні методи навчання", яка була видана в 1928 році. Ця праця слугувала підручником для педагогічних інститутів. У 1931 році, крім цих посад, Григорієві Ващенку доручили керувати ще й аспірантською групою.\nПочаток 30-х років був позначений переслідуванням і терором щодо української інтелігенції з боку репресивних радянських органів. Широко відомий Харківський процес проти Спілки Визволення України і Спілки Української Молоді з березня -квітня 1930 року став сигналом до жорстокого переслідування всього, що носило виразно національний характер. У 1933 році професора Григорія Ващенка оскаржено в буржуазному націоналізмі й на зборах колективу педагогічного інституту вирішено виключити із секції наукових працівників та усунути з інституту. Його працю "Загальні методи навчання" кваліфіковано як вияв буржуазного націоналізму, визнано шкідливою, заборонено й вилучено з ужитку .\nПісля двох з половиною років безробіття професор Г. Ващенко змушений був залишити Україну й переїхати до Сталінграду, де з вересня 1936 року він почав працювати в Сталінградському педагогічному інституті.\nДо Полтави Г. Ващенко повернувся у 1940 році й відновив працю керівника аспірантської групи при кафедрі педагогіки, яку він очолив.\nНа тій посаді застала його друга світова війна. За німецької окупації професор Г. Ващенко був редактором української газети в Полтаві, в 1943 році він виїхав до Києва, а звідти подався на дальшу еміграцію, і в 1945 році разом із сім'єю опинився в Мюнхені. Це місто також стало центром українського наукового й політичного життя української еміграції. Професор Григорій Ващенко обійняв посаду професора педагогіки в Українському Вільному Університеті (УВУ), а в 1950 році був обраний на посаду ректора Богословської академії. В ті ж роки професор Г. Ващенко став духовним батьком Спілки Української Молоді, яка відновила свою діяльність на чужині в 1946 році .\nНаукова діяльність професора Григорія Ващенка, крім УВУ, проходила також у рамках Української Вільної Академії Наук та Наукового Товариства ім. Тараса Шевченка. Його наукові праці були надруковані в журналах і газетах та набули великої популярності. Він був постійним співробітником національних органів преси - "Української трибуни", "Українського самостійника", "Шляху перемоги", "Визвольного шляху", де часто з'являлися його наукові та публіцистичні статті, а також спогади про минуле. З мемуарів професора Г. Ващенка особливо цінними для історика є ті, що описують Україну XIX століття, спогади про Крим і Кавказ, про Московську Богословську Академію.\nВідчутну допомогу надавав Григорій Ващенко у вихованні української молоді, яка в його особі знайшла найкращого педагога-борця за душу молодого українського покоління. Він читав доповіді, відвідував літні табори, передавав молодим свій досвід, стало дописував до журналу "Авангард", який належав Спілці Української молоді (СМУ). Його статті обговорювались на зборах СУМ в усій діаспорі, в десяти країнах, де діяла ця організація. Без його педагогічного внеску Спілка Української Молоді не змогла б виконати своєї виховної програми в такому обсязі, як це було можливо. Професор Григорій Ващенко став справжнім ідейним провідником української молоді в діаспорі. І це твердження не с перебільшенням, бо вже по його смерті, коли на форумі СКВУ творилася Комісія Українських Молодечих організацій (1978 р.), був прийнятий спільний виховний ідеал, запропонований представником Спілки Української Молоді на основі вчення Г. Ващенка.\nЗа заслуги у вихованні української молоді він удостоєний найвищого звання — першого почесного члена СУМ.\nБудучи глибоко релігійним і толерантним до інших віросповідань, професор Г. Ващенко рішуче виступав проти тієї української преси, яка намагалася розпалювати ворожнечу між українцями православними і католиками. Він відстоював думку, що між цими віровизнаннями немає жодної суттєвої відмінності, і що обидві мають заслуги перед українським народом. Основне завдання наших національних Церков - служити єдино правильному гаслові: "Бог і Україна". Сенат Богословської Академії надав йому почесного звання доктора .\nНаукова праця професора Г. Ващенка не обмежувалась виключно українськими науковими колами. В березні 1953 року, наприклад, він бере участь у науковій конференції українських і німецьких психологів, на якій зробив доповідь на тему "Психологія в СРСР".\nСеред його наукових праць окремої уваги заслуговує дослідження "Соціалізм та індивідуалізм у світлі християнства" і розробка теми про покликання України. Помітною є також праця на тему "Основні лінії розвитку радянської педагогіки і школи" та спогади про його діяльність у 1918 -1924 роках у Біликах.\nНевтомна, наполеглива, безкомпромісна і повна рішучості діяльність професора Г. Ващенка в галузі політики створила йому загальновизнаний авторитет і повагу як серед науковців, так і серед загалу української діаспори.\nМетою життя Г. Ващенка було створення української національної педагогіки, і цій ідеї він присвятив понад тридцяти років своєї наукової праці .\nПочинаючи з ідей Платона та Арістотеля, через середньовіччя, вивчення праць Руссо, Песталоцці та інших мислителів і педагогів, він опанував також систему освіти і виховання в українській княжій державі, засоби виховання на Запоріжжі, модерні системи освіти тощо.\nБеручи все найкраще з минулого, він створив яскравий образ виховного ідеалу, щоб Україна мала свідомих патріотів своєї землі і нації, що є передумовою сили і могутності української держави.\nСвій величезний доробок наш учений започаткував згаданим підручником "Загальні методи навчання", що був написаний у 1927 році, конфіскований і заборонений в Україні, а потім перевиданий в еміграції в чотирьох частинах майже без змін. Для повноти курсу дидактики Г. Ващенко написав ще такі праці: "Система освіти в самостійній Україні", "Система навчання" та "Організаційні форми навчання", що становлять собою одне ціле.\nУ галузі педагогіки Г. Ващенко написав для СУМ "Виховний ідеал" (як мета виховання) у двох частинах. Далі йдуть його праці: "Виховна роль мистецтва", "Засади естетичного виховання", "Тіловиховання як засіб виховання волі і характеру". Все це складає повний курс педагогіки, так що можна стверджувати, що професор Г. Ващенко здійснив мету свого життя, створивши українську національну педагогіку, яка відповідає духовності українського народу, його історичній місії і потребам державного будівництва України .\nПобіч імен таких педагогів, як Григорій Сковорода, Костянтин Ушинський, Борис Грінченко, Григорій Ващенко відзначається глибинністю підходу в пошуках виховного ідеалу, критичністю до чужих українській духовності виховних і філософських систем та всебічністю в трактуванні виховних проблем в українській дійсності. Такі педагоги радянського періоду, як Антон Макаренко, Василь Сухомлинський та інші, з погляду вчення Григорія Ващенка, не можуть братись до уваги у виховній системі України, оскільки їхні теорії пристосовані до комуністичної партійної ідеології, яка мала на меті формування людини як гвинтика у державній машині тоталітарного суспільства, намагалась зробити освіту і виховання молоді знаряддям у боротьбі за панування світом, тобто зробити молодь своїми покірними рабами. Г. Ващенко рішуче виступав проти методів рефлексології, що були поширені в СРСР і, зокрема, в Україні, вважаючи їх насильством над психікою людини. У виховній системі України були відсутні національні риси, що приводило до денаціоналізації, а при тому наголошувався інтернаціоналізм у його російському вигляді. До того ж система освіти в УРСР була позбавлена елементів гуманістичних наук і зводилась до технічно-професійного характеру, про що дбали школи соціального виховання і професійного спрямування. Така система освіти не могла відповідати потребам українського народу, який століттями плекав духовні цінності, що знайшли відбиття в його високій культурі, літературі і мистецтва, стали основними складниками побуту широких народних мас .\nОтже, як видно із сказаного раніше, Г. Ващенко будує українську національну систему освіти, головними елементами якої є її ідеалістичне світосприймання, яке виключає більшовизм з його матеріалізмом і атеїзмом, християнська мораль як основа родини і здорового суспільства, високий рівень педагогічних наук, що одержали у спадок сторінки письменництва княжої доби: "Поучення дітям" Володимира Мономаха , філософські вчення Григорія Сковороди, учнів Могилянської академії, твори геніального педагога Ушинського та ін. Організація педагогічних досліджень і розбудова педагогічних лабораторій, видання педагогічних творів, шкільних підручників, літератури для молоді різного віку мусять бути на найвищих мистецькому і технічному рівнях.\nУ систему національного виховання має входити також родинне виховання, причому мати повинна бути увільнена від праці до трьох років після народження дитини, бо ніщо не може заступити материнської любові, так необхідної в ранньому віці. Це зумовлює, у свою чергу, знання педагогіки і дитячої психології, без чого сліпа любов може призвести до відхилень у дитячій психіці.\n^ Професор Г. Ващенко пропонує прийняти таку систему освіти у вільній Україні:\n1. Передшкільне і дошкільне виховання: материнський догляд або ясла до трьох років, дитячий садок від трьох до шести років.\n2. Початкова школа від шести до чотирнадцяти років.\n3. Середня школа: класична гімназія, реальна школа, середні технічні школи, учительська семінарія, середня агрономічна школа, середня медична школа - від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.\n4. Висока школа: університет, високі технічні школи, педагогічний інститут, академія мистецтв, консерваторія, військова академія - від вісімнадцяти до двадцяти двох-двадцяти трьох років.\n6. Науково-дослідні установи: академія наук, академія педагогічний наук.\nДля повноти виховного процесу мають існувати міцні зв'язки між школою і родиною, а також між школою, родиною і виховними молодіжними організаціями, які можуть справляти великий доповнюючий вплив на виховання волі, характеру й почуття патріотизму. Релігійне виховання і Церква мають утвердити в молоді стійкі моральні закони, без яких суспільство розкладається.\nУ своїй праці "Проект системи освіти в самостійній Україні" Григорій Ващенко пише: "Обов'язком українців є підготовка не тільки до збройної боротьби з ворогами нашого народу, а й до розбудови національної культури після перемоги над ними. Може статися так, що вороги будуть переможені, і коли прийде справа до мирного будівництва в Україні, наш народ виявить повну непідготовленість, і це кінець-кінцем може призвести до того, що нами знову опанують якісь спритні чужинці. З цих міркувань я й подаю свій проект системи освіти, який має бути, так би мовити, вихідною точкою в розбудові її і предметом дискусії".\nВ основу виховання української молоді професор Григорій Ващенко ставить загальнолюдські й національні цінності, виплекані протягом віків. До них належать моральний закон творення добра і боротьби зі злом, шукання правди і побудова справедливого ладу, заснованого на плеканні любові й краси. Ці загальнолюдські цінності випливають із важливого джерела, яким є для нас християнство. Його вчення про безсмертність людської душі дає спрямування людській чинності і визначає абсолютну мету життя людини. Однак людина як соціальна істота приходить у світ і проживає у спільності, котра має свої особливості, звичаї, свій спосіб життя, свій національний характер, свою виношувану віками національну культуру. Таку спільноту, яка ділить спільну історичну дію і бажає жити незалежним життям, називаємо нацією, інтереси і всебічний розвиток якої можуть бути захищені тільки у своїй власній державі.\nПобудований на цій основі світогляд людини веде її на шлях служіння подвійній високій меті: Богові і своїй нації; Богові як абсолютній Правді, Красі, Справедливості і нації як реальній земній спільності, в якій ці абсолютні вартості мають знайти своє втілення.\nЗвідси ідеал служби Богові й Україні, що його професор Г. Ващенко пропонує для виховання української молоді. Цим ідеалом є християнський виховний ідеал. Саме поняття виховного ідеалу розглядається як образ ідеальної людини, на який має орієнтуватися педагог, виховуючи молоде покоління.\nУкраїнський християнський виховний ідеал, за Г. Ващенком, включає в себе євангельський виховний ідеал в його історичних і національних формах і загальноєвропейський виховний ідеал, що також має свою християнську основу.\n3. ^ Гігієнічне виховання як складова фізичної культури особистості в педагогічній спадщині Григорія Ващенка\nНа сучасному етапі розвитку цивілізації все гострішою постає проблема виховання здорового способу життя, збереження і зміцнення здоров’я населення Землі.\nДоцільність викладання основ валеології знаходимо в роботах українського педагога Г.Ващенка, який присвятив свої дослідження проблемам гігієнічного виховання.\nПедагог вважає гігієнічне виховання складовою частиною тіловиховання. За його переконанням, фізичне виховання має дві основні площини: гігієнічне виховання і фізичні вправи. У першій стоїть завдання гарантувати здоров’я, а в другій – фізичний розвиток. Вони взаємопов’язані і, доповнюючи одна одну, допомагають розв’язати основні завдання фізичного виховання.\n^ Система валеологічних знань і навиків, на думку Г. Ващенка, охоплює низку основних положень. Їм відповідають такі основні розділи валеології як науки:\n1.Валеологічні знання майбутніх батьків про гігієнічні особливості виховання дитини до двох років.\nЦей розділ можна поділити на: 1) знання основних правил поведінки жінки в період вагітності, зокрема відомості про харчування майбутньої матері, вплив стресів на здоров’я; 2) харчування новонародженої дитини; 3) основи загартування й особистої гігієни матері і дитини.\n2.Валеологічні знання дорослої людини, особливості виховання дитини після двох років.\nДругий розділ можна умовно поділити на:\n1. Гігієну харчування дорослої людини.\nРозкриваючи зміст цього пункту, Г. Ващенко вказує, що в основу гігієни харчування має бути покладена приказка: ”Їмо для того, щоб жити, а не для того, щоб їсти”. Ця приказка наголошує на необхідності переваги духу над тілом, а водночас вказує правильний шлях до здоров’я тіла. Вчений наголошує, що їжа людини має бути простою і здоровою, відповідати віку людини, кліматичним умовам, виду праці. Потрібно зважати на її калорійність і якість, особливо слід пам’ятати про вітаміни і мікроелементи, які необхідні для нормального функціонування організму.\n2. Вплив шкідливих звичок на здоров’я людини.\nПедагог звертає увагу на негативний вплив на організм алкоголю і переїдання. Він застерігає дорослих, особливо тих, які виховують дітей, від звички переїдати й зловживати алкоголем. Г. Ващенко зазначає, що таке явище не лише шкодить здоров’ю, а ”морально розкладає людину, яка опускається нижче тварини, втрачає образ і подобу Божу, здатна на потворні вчинки і навіть злочини”.\n3. Гігієна одягу.\nВчений дає поради щодо одягу дитини, який повинен забезпечувати здатність організму адаптуватись до змін температури. Це правило діє протягом цілого життя, за винятком хвороби і старості, коли організм знесилений.\n4. Значення повітря для здоров’я людини.\nГ. Ващенко наголошує на забезпеченні приміщення достатньою кількістю чистого повітря.\n5. Вплив загартовування на організм людини.\n6. Особиста гігієна людини, насамперед догляд за зубами, профілактика різних захворювань.\n7. Значення сонячного світла для здоров’я людини.\nВчений дає поради як застосовувати сонячні ванни, обгрунтовує небезпеку перегрівання тіла, зловживання сонячним промінням.\n8. Місце організованого, колективного відпочинку у здоровому способі життя.\n9. Організація праці і відновлення організму та їх вплив на збереження здоров’я.\nЗа Г. Ващенком, відсутність праці нищить людину, яка стає безсилою, безвольною, апатичною. Розумова і фізична праця не може бути безперервною, тому необхідно розумно регулювати працю і відпочинок. Для цього, радить педагог, слід зважати на вік людини і характер праці. Важливо не перевтомлювати організм, тому що такий стан негативно відбивається на здоров’ї людини, призводить до різного роду захворювань.\nКількість часу для відпочинку залежить від характеру праці і стану здоров’я. Слід пам’ятати, що праця фізична швидше втомлює людину, але втома при цьому минає порівняно скоріше. Праця розумова втомлює не так швидко, та втома триває довше. Робота без перерви шкідливо відбивається на якості праці і на здоров’ї людини.\nРегулярність фізичної праці, правильне чергування навантаження і відпочинку збільшують її продуктивність, а також зберігають фізичну силу і здоров’я людини. Щодо здібностей до розумової праці, педагог дотримується думки, що вони зберігаються до глибокої старості. Підтвердженням цього є активна розумова праця Платона, Песталоцці, Канта, Ньютона, які прожили більше 80 років.\n10. Значення сну для здоров’я людини.\nГ. Ващенко обгрунтовує гігієну сну, наголошуючи на необхідності спати в точно визначені години, рекомендує кількість часу для цього залежно від віку людини, характеру праці, доби року. Приміром діти молодшого шкільного віку мають спати близько 10 годин, підлітки і юнаки 8-9 годин, люди старшого віку 7-8 годин. Розумова праця вимагає більше часу для сну, фізична – менше. Зимою сон може бути довшим, літом – коротшим. Вчений твердить, що залежно від індивідуальних особливостей людини сон після обіду може бути як корисним, так і шкідливим. Та перерва в середині робочого дня, чи то у вигляді сну, чи в якійсь іншій формі відпочинку людині як розумової, так і фізичної праці безумовно потрібна.\n4^ . Місце спортивних і рухливих ігор в національній системі тіловиховання Григорія Ващенка\nСучасний процес відродження традицій фізичного виховання України, і традицій рухливих і спортивних ігор зокрема, потребує глибокого історичного, теоретичного, ідеологічного підгрунтя. Неабиякої вартості при цьому набуває творча спадщина багатьох українських педагогів, теоретиків фізичного виховання минулого (К. Ушинський, В. Сухомлинський, І Боберський, Тарас Франко, Петро Франко, Степан Гайдучок, Олександр Тисовський), які у своїх працях звертали особливу увагу на роль рухливих і спортивних ігор в житті кожної людини.\nПрацюючи над проблемами фізичного виховання, Г. Ващенко прагнув довести до широкого загалу українців необхідність “виховання сили духу і тіла”. Одним із засобів для вирішенні цього завдання є рухливі і спортивні ігри. Професор вказував на потребу культивувати гру з раннього дитинства, тому що вона є природною властивістю дитини і разом з тим головним джерелом її радощів. Роль батьків і педагогів, наголошував Г. Ващенко, полягає в тому що вони створюють умови, при яких діти можуть вільно гратись, тактовно спрямовують гру дітей в “корисний для них бік” та навчають їх новим іграм. “Це в першу чергу мають бути національні ігри, які мають багато краси і виховують любов до Батьківщини”, - підкреслював Г. Ващенко. Професор наголошував на “особливій користі” для підростаючого покоління ігор, які супроводжуються танцями і співами. Із танців, на думку вченого, слід культивувати козачок, гопак, аркан.\nЦікаві погляди мав Г. Ващенко щодо спорту. Він говорив, що гра стає спортом тоді, коли носить в собі змагальний характер. Розрізняв індивідуальні і групові види спорту. Г. Ващенко не заперечуючи користі індивідуальних видів спорту зазначав, що вони мають в собі “небезпеку захоплення ними з мотивів честолюбства і занедбання інших, важливих завдань в особистому і громадському житті”.\nПрофесор вказував на необхідність “вітати і підтримувати спортивні ігри, зокрема гру в копаний м’яч, яка крім рухових якостей, розвиває дисциплінованість, організованість, спостережливість та інші морально-вольові якості.\nПедагогічна спадщина Г. Ващинка є актуальною і нині при вирішенні багатьох питань розбудови дієвої системи тіловиховання. Рухливі і спортивні ігри при цьому, займають одне із перших місць серед різноманітних засобів фізичного виховання.\nБугайцева Г.М. Проблеми виховання молодого покоління у творчій спадщині Григорія Ващенка: Автореф. … дис. канд. пед. наук: 13.00.01. / ІПАПНУ – К., 2000. – 19 с.\nВацеба О. М. Нариси з історії спортивного руху в Західній Україні. - Івано-Франківськ: Лілея - НВ, 1997. - 232 с.\nВащенко Г. Вибрані педагогічні твори. - Дрогобич: Відродження, 1997. – 214 с.\nПринцип природовідповідності виховання в історії західноєвропейської педагогічної думки\nПроблеми проходження педагогічної практики на бакалавраті та в магістратурі на спеціальностях „Фізичне виховання”, „Здоров’я людини”,...


Forbes нарахував у Росії 110 доларових мільярдерів - Korrespondent.net\nForbes нарахував у Росії 110 доларових мільярдерів\n18 квітня 2008, 09:12\nЖурнал Forbes опублікував рейтинг 100 найбагатших бізнесменів Росії. Уперше за історію складання цього списку всі підприємці, які ввійшли в нього, - доларові мільярдери.\nЗагальна ж їхня кількість, за повідомленням Forbes,- 110 осіб. Збільшення їхнього числа журнал пояснює ростом компаній, що належать найбагатшим росіянам, і ринковою оцінкою російського бізнесу в цілому.\nУ 2008 році найбідніший учасник золотої сотні вартував 1,1 мільярда доларів, а за її межами залишилися 10 доларових мільярдерів. В 2007 році мільярдерів було 60, а мінімальний статок був 660 мільйонів доларів.\nДані російського рейтингу Forbes і американської версії журналу трохи розходяться. Якщо обидві команди журналістів вважають, що найбагатшим росіянином в 2007 році був голова ради директорів Базового елемента Олег Дерипаска, то вже із другого місця починаються розбіжності. Американський Forbes віддав срібло Роману Абрамовичу, а російський - власникові Северстали Олексію Мордашову. Різниця між їхніми статками, за повідомленням вітчизняного журналу, зовсім незначна: 24,5 і 24,3 мільярди доларів відповідно.\nВ американській версії журналу, опублікованій в березні, у Росії до кінця 2007 року налічувалося "усього" 87 мільярдерів. За цим показником росіяни посідали друге місце у світі після США.\nЗміни в списку відбулися й за рахунок ІPO. Особливо різко виросли статки власників девелоперських компаній.\nСамими багатими новачками рейтингу стали нафтотрейдер Геннадій Тимченко, стан якого оцінюється у два з половиною мільярда доларів, і власник компаній Естар і Амурметалл Олександр Шишкін з особистими активами в 2,3 мільярди доларів.\nЗагальний статок Золотої сотні виріс за рік на 54%, до $522 млрд. "Після банкрутства ЮКОСу й посилення позицій держави в енергетичному секторі нафтових і газових мільярдерів можна перерахувати на пальцях. Основні стани зосереджені тепер у металургії, фінансах і нерухомості",- пояснює Forbes.\nЗа матеріалами The New Times, Lenta.ru, Финам-Лайт


Володимир Шаран: Де Дзербі вибіг на поле, ніби це матч першості області ᐉ UA-Футбол\nВолодимир Шаран: Де Дзербі вибіг на поле, ніби це матч першості області\n24 жовтня 2021, неділя. 16:47\nМають місце подвійні стандарти\nОдин з представників когорти українських тренерів поділився думкою про неприємний епізод, що стався у матчі 12-го туру УПЛ в Полтаві, де зустрічалися "Ворскла" і донецький "Шахтар".\n"Хотів би звернути увагу на те, як нас, українських тренерів, пригнічують в процесі арбітражу, - почав свій коментар Володимир Шаран. - Я, як і мої колеги Юрій Максимов і Руслан Костишин такі ж емоційні люди, як і працюючі в нашому футболі іноземні фахівці. Арбітри нам чомусь відразу показують жовті або червоні картки за будь-яке порушення - чи ти сказав щось не так, чи вийшов за лінію. А тут люди просто вибігають на футбольне поле, ніби це не матч під егідою УПЛ, а гра першості області в якомусь селі. Мірча Луческу вийшов до центру поля в матчі, в якому його "Динамо" зіграло з "Колосом" 2:2. А у вчорашній грі в Полтаві після забитого м'яча наставник "Шахтаря" Роберто Де Дзербі побіг на футбольне поле метрів на двадцять!\nЯ розумію, це все емоції. Але ми, українські тренери, в ході гри бігаємо уздовж бічної лінії, а не дозволяємо собі переходити межі таким чином. Іноземців, схоже, це не стосується. Вони вибігають на поле, але ніяких коректив в їх адресу немає - ні з боку четвертого арбітра, ні з боку головного. Чому так? Це єдине питання, яке мене схвилювало по вчорашньому поєдинку "Ворскла" - "Шахтар". Неприємно на це дивитися. Мають місце подвійні стандарти.\nТак, я розумію, що Луческу - визнаний в Європі метр тренерського цеху, але це зовсім не означає, що в згаданій грі з "Колосом" потрібно виходити на середину поля і говорити судді, все, що ти думаєш. Якби це зробив український тренер, то можна не сумніватися: відразу ж була б показана червона картка! І зараз я говорю не за себе, що мав уже три вилучення, і не за Максимова і Костишина, у яких їх теж вистачало, а про будь-якого вітчизняного фахівця. От чому, скажіть мені, судді не виявляють однакову принциповість до всіх без винятку? Ми - українська нація, яка бореться за українців і прагне до того, щоб у нас в країні все було добре і ми були в Євросоюзі. А виходить нонсенс. Тисячі уболівальників дивляться футбольні матчі з такими епізодами, як у Полтаві, і не розуміють, що відбувається. Це взагалі щось надзвичайне".\nУ статті: Володимир Шаран Шахтар (Донецьк) Роберто Де Дзербі