центрального банку в США Німецький федеральний банк Організаційно-правові основи центральних | WARYXE.ru - Все рефераты Рунета. Дипломы, курсовые работы, сочинения, доклады.\nВы здесь: Home → Рефераты по астрономии → центрального банку в США Німецький федеральний банк Організаційно-правові основи центральних\nВ сучасних умовах ринкової економіки в кожній країні, як правило, функціонує централь$ний емісійний банк. Він виконує функції, що відрізняють його від$ інших ланок грошово-кредитної системи, і відіграє особливу роль в економіці. Центральний банк — це орган координування і регулювання грошово-кредитної системи країни.\nВиникли центральні емісійні банки порівняно нещодавно. До XIX ст. між банками не існувало розподілу функцій. Одні й ті самі банки займались як кредитно-розрахунковим обслуговуванням економічних суб’єктів, так і емісією своїх векселів (банкнот). У спеціальних емісійних банках не було$ потреби, тому що банкноти у грошовому обігу займали відносно незначне місце. Швидкий розвиток кредитної системи у XIX ст. супроводжувався ростом банкнотної емісії. Цей рост об’єктивно вимагав централізації і державної монополізації емісії банкнот. У ході розвитку грошово-кредитної системи монопо$льне право на емісію банкнот поступово було закріплено за одним банком країни. Спочатку такий банк називався емісійним, а потім став називатися центральним, що відповідає його провідному положенню в грошово-кредитній системі.\nШляхи ств$орення центральних банків:\n— еволюційний — на базі найбільш крупних банків країни (Банк Англії, Банк Франції);\n— створення центрального банку державою — система центрального банку в США, Німецький федеральний банк.\nОрганізаційно-правові основи центральних банків провідних країн світу неоднорідні. Централ$ьні банки за характером власності поділяються на:\n— державні, капітал яких належить державі (Банк Англії, Банк Франції, Німецький федеральний банк);\n— змішані, коли капітал банку частково належить державі, а частково приватним акціонерам (Банк Японії, Австрійський національний банк);\n— акціонерні (у США — 100% капіталу федеральних резервних банків знаходяться у власності банків членів ФРС).\nЦентральний банк може функціонувати як єдиний банк з рег$іональними управліннями або ж бути побудованим за федеративним принципом. Наприклад, Німецький федеральний банк (Бундесбанк) — це єдиний банк з регіональними управліннями (центральними банками земель) і розгалуженою мережею відділень.\n(д. Возникли в 19в. Вавилония, Греция, 7-6 в до н.е.. Необходимо едино$е платежное средство в рамках страны, при большем количестве банков необходимо регулировать обращение и эмиссию банкнот. Появление центрального эмиссионного банка- демонетаризация золота (1976 г.).\n— высший орган — Совет ЦБ\n— исполнительный орган — Совет Дир$екторов ЦБ.\n— высший орган — Совет Управляющих (кред.ден. политика)\n— 12 ФРБ — исполнительный орган\nСША — влияние Президента и Сената, 14 лет.\nАнглия — назн$ачается правительством.\nГермания — по представлению федерального правительства, назначается президентом, 8 лет.\nФранция — декретом Совета Министров, 6 лет.\n1930г. В Базеле Банк Междуна$родных расчетов (Швейцария) — банк центральных банков. Является акционерным. После второй моровой войны сотрудничество продолжается в рамках Европейского платежного Союза (50-58). Расчеты между странами осуществляются путем многостороннего клиринга через этот банк.\n1957 г. — Римский договор Европа идет к общему рынку, с 1.1.1999 — общий денежный рынок.\n1994 г. — создан ЕС — Европейский валютный институт (подготовка к созданию Европейского ЦБ)\n1 июля 1998 $года — создан Европейский ЦБ. Избран председатель (8 лет).\n— Рада керуючих ФРС;\n— 12 федеральних резервних банків;\n— Федеральний комітет з операцій на $відкритому ринку;\n— Федеральна консультативна рада.\nДо складу майбутньої Європейської системи центр$альних банків входитимуть Європейський центральний банк і центральні банки країн — учасниць Європейського союзу (ЄС).\nОсновою діяльності центрального банку в кожній країні є чітке визначення у законодавчому порядку задач і функцій цього важливого органу державного регулювання економіки. У більшості розвинутих країн діяльність центрального банку спрямована на розв’язання трьох основних задач:\n— забезпеченн$я сталості національної грошової одиниці;\n— забезпечення надійності грошово-кредитної системи країни;\n— забезпечення ефективного функціонування платіжної системи країни. Важливим фактором досягнення монетарної стабільності є незалежність центрального банку від уряду в пров$еденні грошово-кредитної політики, з одного боку, і узгодженість дій цих органів державного управління, — з другого.\n$ 3. Взаємовідносини з урядом.\nПитання незалежності центрального банку набуває останнім часом важливого політичного звучання. Країни — члени ЄС прийняли рішення, згідно з яким країна, що не забезпечила на законодавчому рівні і в реальності високог$о ступеня незалежності свого центрального банку, не може бути членом Об’єднаної Європи.\n1. Емісія грошей. Центральному банку країни, як правило, належить монопольне право емісії (створення) готівки (банкнот і монет). Що стосується депозитних грошей, їх емітують (випускають) я$к центральний банк, так і комерційні банки. Центральний банк випускає депозитні гроші шляхом рефінансування комерційних банків, кредитування уряду, проведення операцій на відкритому і на валютному ринку.\n2. Регулювання грошового ринку шляхом використання інструментів грошово-кредитної полі$тики. У сучасних умовах це — найважливіша функція центрального банку. Він займається розробкою і реалізацією грошово-кредитної політики з метою забезпечення в кінцевому підсумку стійкого розвитку економіки через цінову стабільн$ість.\n4. Регулювання банківської діяльності та нагляд. Ця ф$ункція тісно пов’язана з попередньою. Останнім часом спостерігається тенденція розширення регулятивної, а в деяких країнах і наглядової функції центрального банку, що зумовлено глобалізацією банківської справи, підвищенням рівня ризику банківської діяльності.\n5. Банк уряду. Виконуючи цю функцію, центральний банк здійснює кредитно-розрахункове обслуговування цен$тральних органів влади, виступає в ролі платіжного агента уряду по обслуговуванню державного боргу, а також у ролі його фінансового радника й консультанта.\n6. Формування та управління золотовалютними резервами. Центральний банк використовує резерви для покриття дефіциту платіжного балансу країн$и, підтримки обмінного курсу національної валюти.\n7. Центральний банк — це інформаційно-аналітичний та статистичний центр грошово-кредитної системи. Він розробляє правила і положення, що регламентують здійснення банківських операцій, визначає порядок ведення бухгалтерського обліку в $банках, складання і надання фінансової та статистичної звітності у банківській системі. Центральний банк займається аналізом і прогнозуванням економічної ситуації в $країні (на макрорівні), моніторингом реального сектора економіки, складанням банківської та монетарної статистики.\n8. Представницька функція. Центральний банк представляє інтереси держави у взаємовідносинах з центральними банками інших держав, з міжнародними банками і валютно-фінансовими о$рганізаціями.\n1.3. Національний банк України —\nБанківська система України до проголошення незалежності держави була складовою частиною банківської системи СРСР. В цій системі емісійна б$анківська діяльність не була організаційно й функціонально відокремлена від банківської діяльності по кредитно-розрахунковому обслуговуванню економічних суб’єктів господарювання. У березні 1991 р. Верховна Рада прийняла Закон «Про банки і банківську діяльність», згідно з яким в Україні було засновано Центральний емісійний банк, що отримав назву Національного банку України (НБУ). Восени 1997 р. Верховна Рада у першому чита$нні схвалила законопроект «Про Національний банк України». Інституціонал$ьні основи діяльності НБУ.\nЗаконопроект чітко визначає функції, операції Національного банку$ і його взаємовідносини з органами законодавчої і виконавчої влади. Основною функцією Банку є забезпечення сталості грошової одиниці України та цінової стабільності. Національний банк, підзвітний Верховній Раді України, підгримує економічну політику уряду, доки вона не суперечить забезпеченню сталості грошової одиниці України,\nСтруктура Нац$іонального банку будується за принципомцентралізації з вертикальним підпорядкуванням.\nДо системи НБУ входять центральний$ апарат, філії (територіальні управління), розрахункові палати. Банкнотно-монетний двір, фабрика банкнотного паперу. Державна скарбниця України, Центральне сховище та , інші підрозділи. Територіальні управління НБУ не мають статусу юридичної особи, вони діють від імені НБУ в межах отриманих від нього повноважень.\nФункціональна побудова центрального апарату НБУ визначається його статусом центрального банку. Основні структурні підрозділи центрального апарату — департаменти, управління.\nКерівним органом НБУ є Правління. У його складі Голова Правління, його $заступники і члени Правління. Голо$ва Правління призначається Верховною Радою строком на 4 роки.\nЗаконопроект передбачає дворівневу побудову керівних органів НБУ у складі Ради Банку і Ради директорів Банку. Рада Банку розробляє основні засади грошово-кредитної політики та здійснює контроль за її проведенням. Члени Ради Банку призначаються: одна половина — Верховною Радою України, друга половина — Президен$том України. Раду Банку очолює Голова НБУ.\n2. $ЕМІСІЯ ГОТІВКИ ТА ОРГАНІЗАЦІЯ ОТІВКОВОГО ГРОШОВОГО ОБІГУ\n2.1. Центральний банк—емісійний\nЕмісійна — найстаріша функція центрального банку. У XX ст.$ вона зазнала істотних змін у зв’язку з переходом від системи золотого стандарту до системи обігу паперових грошей, а також внаслідок модифікації грошового обігу (розширення сфери використання депозитних грошей і поява електронних грошей).\nВ умовах обігу грошей, що не розмінюються на золото (Остаточно зв’язок грошей із золотом обірвався у 1971 р., коли США від$мовились від подальшого обміну доларів, які належали державним установам інших країн, на золото), забезпеченням грошей, що емітуються центральними банками, виступають головним чином боргові зобов’язання держави і комерційні векселя (див. баланси центральних банків на с. 5, 6).\nЦен$тральні банки, як правило, мають монопольне право емісії банкнот на території всієї країни (за деяким винятком). Крім банкнот, у багатьох країнах в обігу знаходиться також розмінна монета. Незважаючи на те, що готівкові гроші становлять невелику частину грошової маси, вони створюють основу грошової системи країни. Готівкові гроші, що емітуються центральним банком, у багатьох країнах є единим законним платіжним засобом на своїй території.\nЗг$ідно з умовами створення Європейського монетарного союзу не пізніше 1 січня 2002 року на території країн Європейської співдружності будуть введеш в обіг євробанкноти і євромонети, а Європейська система центральних банків почне обмін національних банкнот і монет на «євро» гроші.\nЦен$тральні банки займаються забезпеченням платіжного обороту готівковими грошима, на них покладено виготовлення банкнот, а в деяких країнах — і чеканка монет. Центральні ба$нки продають готівкові гроші комерційним банкам, як правило, за номіналом, а в деяких країнах з невеликою комісією.\nЗгідно з діючим законодавством і законопроектом «Про Національний банк України» виключне право емісії гривні і розмінної монети, організація їх обігу та вилучення з обігу належать Національному банку України. Гривня (банкноти й монети) є єдиним законним платіжним засобом на території нашої держави.\nВиробн$ицтво національної валюти здійснюється на виробничих потужностях Банкнотно-монетного двору Націонал$ьного банку України із застосуванням прогресивних технологій і сучасного обладнання.\nНаціональний банк затверджує дизайн національних грошей, встановлює їх номінали і платіжні ознаки, визначає перелік елементів захисту грошей від підробки, регулює структуру готівки в обігу за номіналами, забезпечує потреби економіки в готівці, розробляє вимоги що$до якості готівки, контролює стан готівки, вилучає з обігу зношені, пошкоджені банкноти і дефектні монети, займається їх утилізацією. Національний банк як емісійний банк країни регулює готівковий грошовий обіг у позабанківській системі і в установах банків, розробляє правила зберігання, перевезення та інкасації готівки.\nОсновні напрямки діяльності Національного банку в галузі готівкового обігу на перспективу:$\n— зменшення частки готівки (МО) у загальному обсязі грошової маси (МЗ);\n— прискорення впровадження безготівкових форм розрахунків у споживчому секторі з використанням платіжних карток;\n— запровадження прогресивних технологій та сучасного обладнання на всіх стадіях руху й обробки готівки;\n— реформування системи інкасації та перевезення готівки (створення немонополізованої гнучкої і розгалуженої системи);\n— вдосконалення контролю за справжністю грошових знаків і за їх якістю;\n— створення системи страхування ризиків, що викликані роботою банків з готівкою.\n2.2. Регулювання готівкового грошового обігу в позабанківській системі$\nВ умовах кризового стану економіки в Україні високими темпами збільшується грошова маса і в тому числі її готів$ковий компонент\nОбіг депозитних грошей має рад переваг у порівнянні з обігом готівки. В країнах з ринковою економікою в останні десятиріччя спостерігається звуження сфери готівкового грошового обігу, що викликано успішним розвитком електронної системи розрахунків.\nПоказники 1992 1993 1994 1995 1996\n1997 июль 1998\n(гроші поза банками МО) 5 128 793 2623 4041 6132 6390\nТемпи зростання до попередньо-го періоду, % 2560 620 331 154 152\nГрошова маса (М2 до 1995 р., М3 з 1995 р.) 25 482 3216 6930 9364 12541 13458$\n1928 667 215 135 134 47\nДоля готівки в загальній грошовій масі, % 20 27 25 38 43 49 103\nВ Україні в умовах планово-централізованої $економіки існувало чітке розмежування грошового обороту на готівковий і безготівковий. З кінця 1997 р. Національний банк проводить політику лібералізації готівкових розрахунків між суб’єктами господарювання. Національний банк визначив основні принципи обороту готівки на підприємствах:\n1. Підприємства зобов’язані зберігати свої кошти в установах банків.\n2. Підприємства можуть зберігати готівку в своїй касі в межах ліміту залишку готівки в касі на кінець робочого дня, що встан$овлюється установою банку.\n3. Підприємства можуть здійснювати розрахунки між собою і з громадянами як у безготівковій, так і у готівковій формі, як за рахунок коштів, одержаних в установі банку, так і за рахунок виручки від реа$лізації.\n4. Підприємства можуть одержувати готівку з власних рахунків в установах банків на цілі, визначені у чеку, без подання обґрунтовуючих документів.\n5. Кошти та виплати, пов’язані з оплатою праці та виплатою дивідендів, підприємства мають одержувати виключно з ка$с банків. (не за рахунок виручки).\nПеревірки дотримання підприємствами касової дисципліни здійснюють різні державні контролюючі органи і комерційні банки.\n6. НБУ встановлює єдині для всіх підприємств $правила ведення обліку касових операцій.\n8. Перевірку дотримання касової дисципліни здійснюють органи Податкової служби, державного контрольно-ревізійного управління, Мін.Фін., фінансові органи, КБ.\n2.3. Організація емісійно-касової роботи установах На$ціонального банку\nДля виконання емісійної функції Національний банк створює резервні фонди банкнот і монет у Центральному сховищі. Ці фонди перебувають виключно у розпорядженні Національного банку. В регіональних управліннях НБУ запаси готівки зберігаються у сховищах і в оборотній касі, які створюються для забезпечення оперативного рег$улювання готівкового обігу в регіоні.егіональні управління наділяються правами самостійно розпоряджатися готівкою, яка зберігається в їх сховищах та в оборотній касі.\nРегіональні управління здійснюють касове обслуговування комерційних банків на підставі договорів на платній основі. Підкріплення операційних кас установ$ комерційних банків та здача ними надлишків готівки\nі зношених банкнот до оборотної каси регіональних управлінь НБУ\nздійснюється за їх заявками з проведенням відповідних сум по кореспондентських рахунках.\n2.4. Регулювання касової роботи в\nустановах комерційних банків.\nКомерційні банки самостійно розпоряджаються готівкою, яка залучена їх установами. Ка$сові операції і касове обслуговування клієнтів вони здійснюють на основі відповідної ліцензії Національного банку України.\nНа комерційні банки покладається відповідальність за утримання готівки в об$ігу в належному стані та вилучення з обігу зношених, пошкоджених, фальшивих банкнот і монет. У зв’язку з цим установи комерційних банків\nпроводять повне перерахування, сортування та пакування готівки, яка надходить до їх кас, за вимогами, визначеними Національним банком.\nНаціональний банк встановлює д$ля комерційних банків правила здійснення касових операцій для забезпечення належного рівня зберігання грошових коштів, затверджу$є вимоги до проектування і будівництва банків стосовно касового вузла і грошових сховищ, розробляє порядок організації охорони банків.\n2.5. Прогнозування грошової емісії\nта потреби в готівці\nГоловна мета прогнозування готівкової маси — визначення обсягу готівки, необхідного для нормального та безперебійного функціонування економіки. Прогнозування здійснюється з урахуванням основних напрямків\nгрошово-кредитної політики, показників соціально-економічного розвитку країни, прогнозних розрахунків балансу грошових доходів і витрат насел$ення і звітності про касові обороти.\nПрогнози касових оборотів щоквартально складають установи комерційних банків і Національного банку України за единою схемою (схема 1)\nНадходження виручки в$ід усіх видів транспорту\nНадходження виручки підпр-в побутового обслуговування 11\nНадходження від підприємств зв’язку 17\nВидачі на оплату праці, грошові виплати і заохочення, інші випла$ти, що не входять до складу фонду оплати праці 40\nВидачі підкріплень підпр-вам зв’язку 59\nПерерахування з оборотної каси до $резервних фондів 73\nПрогноз визн$ачає джерела й розмір надходжень готівки до кас банків, цільове спрямування і розмір видач готівки із кас банку, розмір випуску грошей або їх вилучення з обігу.\nУстанови комерційних банків складають прогнози готівкового обігу на основі інформації, яку вони отримують від клієнтів (касові заявки, розрахунки надходження торговельної виручки тощо), а також на основі власного аналізу стану економіки в поточному кварталі й очікуваних змін у наступному кварталі.\n$Методи прогнозування надходжень і видач готівки по окремих статтях прогнозу розрізняються, що зумовлено різною економічною природою окремих статей. Основне джерело надходження готівки в каси банків — це торговельна виручка. За основу прогнозування надходження виручки береться прогноз роздрібного товарообо$роту торговельних підприємств, що мають рахунки в даній установі банку, і відраховується виручка, що не інкасується, тобто не надійде у вигляді$ готівки в касу банку. Для визначення сум видач на оплату праці за основу прогнозування береться загальна сума фонду оплати праці підприємств, що обслуговуються у даній установі, і відраховуються суми безготівкових перерахувань та утримань.\nУстанови комерційних банків подають прогнози касових оборотів регіональним управлінням НБУ. У свою чергу, регіональні управління складають прогноз касових оборотів по регіону на основі прогнозних і звітних матеріалів, які вони одержують від республіканських, обласних і міських ор$ганів виконавчої влади, а також враховуючи прогнози, надані комерційними банками. Установи НБУ здійснюють розпо$діл показників квартального прогнозного розрахунку за місяцями і подають його в Департамент готівково-грошового обігу Національного банку України за місяць до початку прогнозованого кварталу.\n3.1. Кредитування (рефінансування)\nЦентральний банк надає кредити комерційним банкам на емісійній основі, тобто в процесі кредитування (рефінансування) він емітує$ (створює) гроші (платіжні засоби обігу).\nНайбільш поширені способи кредитування (рефінансування) комерційних банків:\n— редисконтування векселів;\n— ломбардний кредит (кредит під заставу цінних паперів);\n— операції РЕПО (купівля у комерційних банків цінних паперів на умовах угоди про зворотний їх викуп).\nЦентральний банк встановлює певні вимоги до тих цінних паперів, які він використовує в процесі кредитування комерційних банків. Як правило, це повинні бути або державні цінні папери, або першокласні комерційні векселі. Він визначає також умови надання кредиту: розмір процентної ставки, ліміт (квоту) кредитування, строки надання кредиту, ч$астку покриття портфеля цінних паперів кредитом тощо. Обсяг і умови кредитування комерційних банків змінюються залежно від основних напрямків грошово-кредитної політики, яку проводить центральний банк.\nДля кожної країни характерні свої особливості встановлення кредитних відносин центрального$ банку з комерційними банками.\nНімецький федеральний банк досить активно кредитує комерційні банки. Найбільш поширена форма креди$тування — це операції РЕПО (37,7 % активів банку), на другому місці — редисконтування векселів (17,6% активів банку) і на третьому місці — надання ломбардних кредитів (1,6% активів банку), це найбільш дорогий для комерцій$них банків спосіб підвищення ліквідності (див. баланс цього банку на с. 5).\nІнакше складаються кредитні відносини між федеральними резервними банками і комерційними банками у США. Кредити надаються головним чином під заставу цінних паперів і мають цільову спрямованість (регулюючий, сезонни$й і надзвичайний кредит). Частка кредитів в активах балансу федеральних резервних банків дуже незначна (менше 1 %). Крім того, з метою підвищення ліквідності комерційних банків федеральні резервні банки використовують операції РЕПО. Цінні папери, куплені згідно з угодами РЕПО, займають у консолідованому балансі федеральних резе$рвних банків близько 5 % активів (див. баланс цього банку на с. 6).\nДо середини 1994 р. НБУ проводив селективну політику адресного рефінансування комерційних банків. Він надавав кредити тільки тим банкам(головним чином колишнім державним спеціалізованим $банкам), які брали зобов’язання вкладати отримані у кредит кошти в пріоритетні напрямки розвитку економіки.\nЗ середини 1994 р. НБУ почав проводити кредитні аукціони. Мета проведення аукціонів — забезпечити рівний доступ для всіх комерційних банків до кредитів централь$ного банку. До участі в аукціонах допускаються комерційні банки, що працюють не менше одного року, виконують норму обов’язкового резервування, дотримуються встановлених НБУ економічних нормативів, своєчасно подають НБУ звітність і не мають $простроченої заборгованості за кредитами НБУ.\nПри проведенні аукціону комерційні банки — потенційні позичальники — направляють Аукціонному комітету заявки із зазначенням обсягу кредитів, який вони хотіли б отримати, і показником процентної ставки.\nЗаявки задовольняються в міру зниження запропонованої процентної ставки, починаючи з найвищої. Комерційні банки, чиї заявки задоволені, оформляють кредитний договір із регіональними управліннями НБУ. Важливою умовою отримання кредиту є укладення д$оговору про забезпечення його поверненн$я (договір поруки або договір застави). Після оформлення кредитного договору регіональне управління НБУ перераховує гроші на кореспондентський рахунок банку, що отримав кредит НБУ.\nУ 1995 р. НБУ проводив цільові кредитні аукціони. Кредити на цих аукціонах могли отрима$ти комерційні банки, які, у свою чергу, мали намір кредитувати підприємства, що здійснюють структурну перебудову, санацію виробництва і потребують державної підтримки.\nПочинаючи з 1996 р., НБУ надає комерційним банкам ломбардний кредит під забезпечення державними цінними паперами. Право на отримання ломбардного кредиту мають комерційні банки, діяльність яких відповідає певним вимогам (див. умови участі в кредитних аукціонах НБУ на с. 15). Кредит надається на строк до 10 днів. При цьому термін погашення цінних паперів, наданих у забезпечення кредиту, не повинен збігатися з терміно$м користування кредитом.\nЗаборгованість комерційного банку за кредитом не повинна перевищувати 75 % вартості портфеля цінних паперів, що надані в забезпечення ломбардного кредиту. Процентна ставка, за якою НБУ видає ломбардний кр$едит, залежить від ситуації на грошовому ринку і, як правило, на кілька процентних пунктів перевищує офіційну облікову ставку НБУ.\nЛомбардний кредит надається на підставі кредитного договору, що укладається між регіональним управлінням НБУ і комерційним банком. На період $користування кредитом державні цінні папери, надані в забезпечення кредиту, блокуються в Депозитарії НБУ на окре$мому рахунку. Після погашення ломбардного кредиту і сплати процентів відбувається розблокування цінних паперів, і комерційному банку знову надається право вільного їх обігу.\nУ випадку відсутності або недостатності коштів на кореспондентському рахунку комерційного банку залишок заборгованості за ломбардним кредитом і проценти за ним погашаються за рахунок коштів від реалізації Національним банком цінних паперів, що були надані в забезпечення кредиту.\nФормування в Україні повноцінного ринку держа$вних цінних паперів дозволило Національному банку, починаючи з 1997 р., проводити рефінансування комерційних банків шляхом купівлі у них цінних паперів із обов’язковою умовою зворотного викупу цінних паперів комерційними банками у встановлений строк.\nНаціональний банк наділений$ можливістю надавати комерційним банкам, які переведені у режим фінансового оздоровлення, стабілізаційний кредит. Кредит надасться з метою забез$печення платоспроможності й ліквідності банку і для підтримки заходів фінансового оздоровлення. Строк кредиту визначає Правління НБУ. Стабілізаційний кредит надасться тільки за умови його забезпечення заставою високоліквідних активів комерційного банку або під гарантію ч$и поручительство інших фінансове стабільних банків.\nУ перспективі НБУ планує використовувати такий метод рефінансування комерційних банків, як редисконтування векселів за умови, що вони будуть мати не менше трьох підписів і строк погашення до шести місяців.\nВиходячи з характеру платежів, які здійснює платіжна система, розрізняю$ть:\n— с$истеми міжбанківських розрахунків;\n— системи «клієнт-банк»;\n— системи споживчих платежів, тобто системи масових платежів населення з використанням карток.\nСистеми міжбанківських розрахунків призначені для здійснення платіжних трансакцій між б$анками, що зумовлені виконанням платежів клієнтів банків або власних зобов’язань одного банку перед іншим. Системи міжбанківських розрахунків різних країн можуть значно відрізнятися. В світі не існує єдиної платіжної моделі, але існують загальні принципи побудови платіжної системи.\nЗалежно від характеру стосунків між учасниками платіжного процесу розрізняють два основних методи здійснення розрахунків:\n— з використанням двосторонніх коресп$ондентських рахунків;\n— з використанням рахунків у центральному банку, який відіграє роль посередника у розрахунках.\nСистема валових розрахунків (брутто, gross) пе$редбачає розрахунок за кожним платіжним документом (тобто за кожною трансакцією) окремо.\nСистема клірингових розрахунків (нетто, net) забезпечу$є накопичення певного обсягу платіжних повідомлень, після чого виконується підрахунок чистої нетто-позиції кожного з банків-учасників (виконується неттинг). Тобто, за платіжними документами, що стосуються одного учасника, вираховується різниця між сумами коштів, які цей банк отримує, та коштами, які він сплачує, і ця різниця може бути як дебетовою, так і кредитовою. Саме $ці чисті нетто-позиції відображаються потім на рахунках банків-учасників.\n— система, якою центральний банк володіє, яку він обслуговує і в якій виконує розрахунки;\n— система, що є власністю структур приватного сектора (банківських асоціацій або клірингових палат) і в якій центральному банку відводиться роль агента з остаточ$них розрахунків.\nОбидві системи поєднує те, що остаточний розрахунок виконує центральний банк.\n— система розрахунків з наданням банком, який веде кореспондентський рахуно$к, кредиту-овердрафту;\n— система розрахунків без надання банком, який веде кореспондентський рахунок, кредиту-овердрафту, тобто платежі здійснюються у межах залишків коштів на кореспондентському рахунку.\n— система пакетного режиму,$ коли платіжні документи обробляються періодично і групами (п$акетами файлів платіжних документів);\n— система реального часу, коли платежі зараховуються на кореспондентські рахунки у міру їх надходження.\n— через систему електронних платежів (СЕП) Національного банку України;\n— внутрішньобанківську платіжну систему;\n— прямі кореспондентські відносини між банками (за наявності д$озволу регіонального управління НБУ за місцем відкриття кореспондентського рахунку).\n— підвищення рівня надійності розрахунків;\n— посил$ення контрольної функції НБУ за станом кореспондентських рахунків комерційних банків;\n— раціональне використання тимчасово вільних ресурсів банків тощо.\nСЕП побудована як деревовидно-м$ережна структура (схема 2). На нижньому рівні СЕП містяться банки-учасники електронних розрахунків. Середній рівень СЕП представлений мережею регіональних розрахункових палат (РРП). РРП — це підрозділ регіонального управління Національного банку, який обслуговує банки-учасники СЕП відповідного регіону. На верхньому рівні СЕП знаходиться Центральна розрахункова палата (ЦРП), яка організу$є функціонування СЕП у цілому і керує роботою регіональних розрахункових палат.\nДля участі в СЕП комерційний банк встановлює з регіональним управлінням НБУ кореспондентські відносини, тобто укладає угоду про відкриття кореспондентського рахунку. Коррахунки ведуться в електронній формі в регіональному управлінні НБУ. Одночасно з відкриттям ко$респондентського рахунку комерційному банку-учаснику СЕП відкривається технічний кореспондентський рахунок в РРП, через який безпосередньо здійснюються міжбанківські розрахунки.\nСЕП пропонує різні способи взаєм$одії головного банку з його філіями при виконанні міжбанківських розрахунків. Ці способи отримали назву «моделей обслуговування консолідованого коррахунку в СЕП» (схеми 3 — 9). При розробці моделей враховували, що банки своїми філіями$ повинні керувати:\n— у масштабі всієї країни;\n— якомога докладніше;\n— за допомогою засобів СЕП;\n— за дворівневою структурою.\nСЕП працює без надання Національним банком кредиту овердрафту, тобто платежі здійснюються в межах залишків коштів на коррахунках комерційних банків.\nСЕП базується на повністю безпаперовій технології. Основним режимом роботи є обмін електронними платіжними документами та службовими повідомленнями за допомогою засо$бів електронної пошти НБУ.\nІніціатива проведення трансакцій у СЕП належить банку, який дебетує власний рахунок. Виходячи з$ цього, основним типом платіжних документів, що використовується в розрахунках, є кредитові документи, тобто платіжні доручення. Платіжні трансакції в СЕП є безвідкличними. СЕП заснована на пакетному способі передачі інформації. Послуги системи електронних міжбанківських розрахунків платні. Основні кількісні показники СЕП за станом на середину 1997 р.:\n— навант$аження СЕП — 250 — 350 тисяч платіжних документів упродовж дня;\n— кількість банківських установ-абонентів — приблизно 2450;\n— термін проходження платіжних документів від платника до одержувача — від 10 хвилин до 2 годин; — суми платежів необмежені. Доларовий еквівалент суми платежів\n—від 0,1 долара до 100 млн. доларів; — кошти обертаються в системі від 3 до 7 разів на день. Основні тенденції, що притаманні$ діючій системі міжбанківських розрахунків:\n— концентрація грошових коштів на консолідованих коррахунках гол$овних банків (юридичних осіб); — проведення більш жорсткої політики головного банку щодо своїх філій у сфері міжбанківських розрахунків;\n— централізація обробки платіжних документів у ЦРП НБУ та розрахункових центрах великих комерційних банків; — поступове збільшення кількості й обсягів плат$іжних трансакцій. У перспективі прогнозується впровадження системи термінових переказів крупними сумами в реальному часі (Кеаі Тіте Стояв 8ей1етепі),\nяка вже широко використовується в країнах з розвинутою ринковою економікою (табл. 2).\n4. РЕГУЛЮВАННЯ БАНКІВСЬКОЇ\nДІЯЛЬНОСТІ ТА НАГЛЯД\n4.1. Необх$ідність і задачі\nВ умовах ринкової економіки банки мають надзвичайно великі можливості впливати на здійснювані в Україні економічні процеси як позитивно, так і негативно, що зумовл$ює необхідність регламентації їх діяльності.\nДержава в особі центрального банку покликана забезпечувати стабільність грошового обігу і національної валюти, що неможливо без регулювання діяльності банк$ів, а саме без обмеження здатності банків створювати гроші.\nБанки відіграють ключову роль в економіці і в той самий час їм притаманна підвищена фінансова вразливість (низька частка капіталу, залежність $від банківських ризиків), що зумовлює необхідність прийняття державою заходів стосовно банківського регулювання та нагляду.\nБанки функціонують головним чином як недержавні, приватні інститути, мета діяльності яких — отримання максимального прибутку. Водночас вони виконують суспільне корисні й необхідні функції, що робить регулювання та нагляд за їх діяльністю обгрунтованим$ і необхідним завданням держави. Основні задачі банківського регулювання й нагляду:\n— забезпечення стабільності та надійності банківської системи;\n— захист $інтересів вкладників банків; — створення конкурентного середовища у банківському секторі;\n— забезпечення відкритості політики і діяльності банківського сектора. Необхідність банківського регулювання та нагляду в умовах ринкової економіки ні в якому разі не означає виключення саморегуляції банківського сектора через ринкові механізми.\nВ умовах транс$формації економіки в Україні реформується банківська система і одним із найважливіших компонентів цього процесу є створення системи пруденційного банківського регулювання та нагляду.\n4.2. Організація системи\nПрактика банківського регулювання й нагляду в розвинутих країнах характеризується різноманітністю установ та органів,$ що уповноважені державою займатись цією діяльністю.\nУ більшості ринкових економік законодавчі та нормативні акти, що регламентують діяльність центрального банку, поклада$ють на нього функцію регулювання. Що стосується наглядової функції, то її, окрім центрального банку, можуть виконувати спеціальні установи, створені під огидою міністерства фінансів, або незалежні установи, підзвітні парламенту.\nВ Україні згідно із законом «Про банки й банківську діяльність» функц$ії банківського регулювання та нагляду здійснює Національний банк України. Що стосується регулятивної фун$кції, то її виконують різні департаменти центрального апарату Національного банку. Для здійснення нагляду за діяльністю банків у центральному апараті Національного банку створена служба нагляду, що складається з Комісії з питань нагляду і регулювання діяльності банків, департаментів та управління, а саме:\n— департамент р$еєстрації та ліцензування банків;\n— управління координації з питань банківського нагляду. На рівні регіональних управлі$нь Національного банку створені відповідні підрозділи.\n4.3. Основні напрямки регулювання\nбанківської діяльності в Україні\n1. Порядок реєстрації банків у Республіканській книзі реєстрації банків, валютних бірж та інших фінансово-кредитних установ. Створення й реєстрація к$омерційних банків в Укра$їні регулюються Положенням про створення і реєстрацію комерційних банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 27 березня 1996 р. № 77. Рішення про реєстрацію комерційного банку, створеного за участю іноземного капіталу, приймає Правління Національного банку України, а комерційного банку, створеного за у$частю вітчизняного капіталу, — Комісія з питань нагляду і регулювання діяльності банків.\n2. Порядок надання банкам ліцензій на здійснення банківської діяльності. Ліцензування банків регулюється Положенням про порядок ліцензування банків в Україні, затвердженим постановою Правління Національно$го банку від 27 березня 1996 р. № 77. Комерційні банки мають право здійснювати банківські операції тільки після отримання відповідної ліцензії Національного банку.\n4. Принципи й стандарти бухгалтерського обліку та звітності в банках. З початку 1998 р. у банк$івській системі України запроваджено облік і звітність за міжнародними стандартами (МСБО).\n6. Методи банківського нагляду, порядок визначення рейтингової оцінки діяльності банків, а також форми наглядового реагування, тобто впливу на банки ($див. підрозд. 4.5).\n7. Порядок страхування банківських ризиків. Згідно з вимогами Національного банку України комерційні банки зобов’язані створювати страховий резерв (загальний та спе$ціальний) для відшкодування можливих збитків, що виникають в результаті кредитної діяльності. Розмір страхового резерву визначається загальною сумою всіх позичок (за деяким винятком), кваліфікованих за ступенем ризику та зважених на коефіцієнти ризику (табл. 3, 4).$ Страховий резерв використовується на покриття безнадійної кредитної заборгованості.\nГрупа кредитів Рівень резерву (ступін ризику)\nКредити під контролем$\n— за ініціативою акціонерів комерційного банку;\n— за рішенням Правління Національного банку України;\n— за рішенням Арбітражного суду.\nНормативні документи НБУ передбачають такі форми реорганіза$ції банку: злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення. Рішення про ліквідацію комерційного банку приймає Правління Національного бан$ку України. Постановою Правління відкликається ліцензія на право здійснення всіх банківських операцій, призначається ліквідатор (ліквідаційна комісія), а також припиняються повноваження правління, ради комерційного банку і його загальних зборів. На підставі$ рішення Національного банку ліквідатор (ліквідаційна комісія) проводить реорганізацію комерційного банку або його продаж. Ліквідація комерційного банку вважається завершеною з моменту внесення запису про це до Республіканської книги реєстрації банків, валютних бірж та інших фінансово-кредитних установ.\n4.4.$ Економічні нормативи, що\nрегламентують діяльність омерційних банків\nНаціональний банк України встановив для комерційних банків обов’язкові економічні нормативи, що поділяються на три групи.\nІ. Економічні нормативи, що\nрегламентують капітальну базу банків\nПоказники Нормативне значення\nН1— мінімальна величина капіталу банку\n2 млн. ЕКЮ на 01.04.98 р.\n3 млн. ЕКЮ на$ 01.04.99 р.\nН2 — мінімальна величина статутног$о капіталу банку Не менше ніж 1 млн. ЕКЮ\nН3— показник платоспроможності\nНе менше ніж 8 %\nН4— показник достатності капіталу\nНе менше ніж 4 %\nЗалежно від дотримання нормативів капітальної бази, додержання порядку і строків формування резерву на покриття кредитного ризику Національний банк поділяє комерц$ійні банки на 3 категорії капіталу і рекомендує комерційним банкам здійснювати розподіл капіталу відповідно до встановленої їм категорії. Для тих банків, які своєчасно не сформують капітал згідно з $обов’язковими нормативами. Національний банк розробив механізм нарощування капітальної бази.\n3 — 5 млн. ЕКЮ — 27 банків\n2 — 3 млн. ЕКЮ — 12 банків\n1 — 2 млн. ЕКЮ — 36 банків\nПо$казники Нормативне значення\nН5 — показник миттєвої ліквідності (К+Кр)/(Рп+Пр) Не менше ніж 15 %, з 01.01.99 р.—20%\nНб — показник загальної ліквідності А/З Не менше ніж 100 %\nН7 — показник співвідношення високоліквідних активів до робочих активів банку Ва/Рл Не менше ніж$ 15 «/в, з 01.01.99 р.—20 %\nН8 — максимальний розмір ризику на одного позича$льника Не більше ніж 25 %\nН9 — норматив «великих» кредитних ризиків Не більше 8-кратного розміру капіталу\nН10 — норматив максимального розміру кредитів, гарантій та поручительств, наданих інсай$деру Не більше ніж 5 %\nН11 — норматив максимального сукупного розміру кредитів, гарантій та поручительств, наданих інсайдерам Не більше ніж 40 %\nН12 — норматив максимального розміру наданих міжбанківських позик Мб/К Не більше ніж 2СР%\nН13 — норматив рефінансування Мб0+Цк/К Не більше ніж 300 %\nН14 — норматив інвестування Кін К+$ЦП+Ва Не більше ніж 50 % Коп.\nН15— норматив загальної відкритої валютної позиції банку Вп/К Не більше ніж 40 %, з 01.07.98 р. — 30 % з 01.10.98 р. — 20 %\nН16 — норматив відкритої валютної позиції у вільно конв$ертованій валюті Він/К Не більше ніж 20 %, з 01.07.98 р. — 15 % з 01.10.98 р. — 10 %\nНе більше ніж 10 %,\nз 01.07.98 р.—5%\nН18 — норматив відкритої валютної п$озиції у всіх банківських металах\nНе більше ніж 10% ^ ^\nКонтроль за дотриманням комерційними банками встановлених економічних нормативів здійснюють відділи нагляду обласних у$правлінь і Департамент безвиїзного нагляду Національного банку України. За порушення економічних нормативів Національний банк вживає заходів впливу згідно з Інструкцією «Про порядок регулювання та аналіз діяльності комерційних банків» та Положенням про застосування НБУ заходів впливу до комерційних банків за порушення банківського законодавства.\n4.5. Банківський нагляд: методи проведення та заходи впливу\nБезвиїз$ний нагляд — це дистанційний моніторинг діяльності окремих банків і банківської системи в цілому, а також застосування наглядовими органами певних заходів з метою реагування на проблеми і недоліки, виявлені в діяльності банків. Безвиїзний нагляд грунтується на аналізі звітності, що подасться органам банківського нагляду на регулярн$ій основі і дає їм можливість відстежувати фінансовий стан банків.\nБезвиїзний нагляд використовується як система раннього застереження, що дозволяє наглядовим органам приймати рішення про застосування до банків коригуючих заходів до загострення ситуації або до проведення інспекційної перевірки на місці.\nІнспекційні перевірки банків на місцях повинні проводитися кваліфікованими спеціалістами банківського нагляду, які здатні оцінити ступінь ризикі$в, на які наражається той чи інший банк, і визначити якість управління цими ризиками. Інспектування дозволяє органам банківського нагляду відстежувати такі аспекти діяльност$і банків:\n— достовірність звітності;\n— дотримання законів і нормативних актів;\n— надійність управління банком;\n— стійкість фінансового стану банку.\nОптимальний варіант банківського нагляду передбачає координацію зусиль безвиїзно$го нагляду та інспектування, тому що ці наглядові методи є взаємодоповнюючими.\nЕкономічний аналіз діяльності банків дозволяє наглядовим органам визначити в процесі нагляду узагальн$юючу (рейтингову) оцінку фінансового стану комерційного банку. При визначенні необхідно використовувати стандартизовану систему, за допомогою якої всі банки можна розглядати під єдиним кутом зору. Такою системою є загальновідома система САМЕЬ. Рейгингову оцінку визначають департаменти безвиїзного нагляду (попередній рейтинг) та інспектування Національного банку України, а також відповідні підрозділи регіональних управлінь НБУ.\nДепартамент безвиїзного нагляду на основі аналізу звітності комерц$ійного банку формує «попередній» рейтинг. Якщо ця оцінка становить «3», «4» і «5» і при цьому банк не знаходиться в режимі фінансового оздоровлення, ліквідації, банкрутства або припинення діяльності, він підлягає терміновому інспектуванню. Якщо банк знах$одиться в одному із наведених режимів, нагляд за його діяльністю буде здійснювати департамент з питань роботи з проблемними банками та відповідні підрозділи регіональних управлінь НБУ.\nСистема рейтингу банків включає визначення таких показників: — достатність капіталу;\n— ліквідні$сть. Сукупний рейтинг банку визначається таким чином:\n— за кожним із наведених показників нараховуються бали від 1 (сильний) — до 5 (незадовільний);\n— бали підсумовуються і діляться на п’ять для визначення сукупної рейтингової оцінки.\nСукупний рейтинг ха$рактеризує загальний фінансовий стан банку: «сильний», «задовільний», «посередній», «граничний», «незадовільний». Національний банк України н$а основі аналізу діяльності банку, враховуючи його рейтинг, визначає, в якому режимі працюватиме банк:\n— у звичайному режимі згідно з отриманою ліцензією;\n— у режимі фінансового оздоровлення;\n— в особливому режимі фінансового оздоровлення;\n— в режимі призупинення діяльності, коли вирішується питання про йог$о реорганізацію або ліквідацію.\n— характеру допущених комерційним банком порушень;\n— причин, які зумовили виникнення виявлених порушень;\n— загального фінансового стану комерційного банку;\n— значущості комерц$ійного банку на ринку послуг. Заходи впливу до комерційних банків:\n1) непримусові — лист із зобов’язанням; письмове попередження;\n2) примусові — підвищення норми обов’язкових резервів; відкликання ліцензії на здійснення окремих або$ всіх банківських операцій; усунення керівництва комерційного банку від управління; призначення тимчасової адміністрації для управління банком; стягнення за рішенням суду штрафу в розмірі неправомірно отриманого доход$у; ліквідація банку;\n3) переведення комерційного банку в режим фінансового оздоровлення представляє систему непримусових та примусових заходів, спрямованих на усунення порушень у діяльності банку, які призвели його до збиткової діяльності або скрутного фінансового стану.\nПідставою для переведення комерційного банку у режим фінансового оздоровлення є віднесення банку до категорії проблемних, відсутність необхідного рівня капіталу, порушення банківського законодавства. Переведення здійснюється відповідно до пос$танови Правління Національного банку України.\nКомерційний банк розробляє програму фінансового оздоровлення і надає п регіональному управлінню НБУ, яке, у свою чергу, проводить її експертиз$у і разом із своїми висновками подає відповідному департаменту системи банківського нагляду України. Зміст програми фінансового оздоровлення:\n— аналіз причин, які спричинили погіршення фінансового стану та збиткову діяльність комерційног$о банку;\n— конкретні заходи фінансового оздоровлення із зазначенням термінів їх виконання та розрахунок економічного ефекту від їх упровадження;\n— прогнозні показники діяльності банку після вживання заходів фінансового оздоровлення;\n— кошторис витрат щоквартально в цілому по банку та з розподілом по філіях.\nУ разі поліпшення фінансового стану банк переводиться у загальний режим роботи згідно з пост$ановою Правління Національного банку. В разі погіршення ситуації в банку під час дії режиму фінансового оздоровлення (максимальний термін 12 місяців) Правління НБУ може прийняти рішення про переведення банку на особливий режим контролю за його діяльністю з боку відповідальн$их виконавців регіонального управління НБУ.\nБанку, що працює в режимі фінансового оздоровлення, забороняється займатися окремими банківськими операціями (наприклад, залученням вкладів фізичних осіб), в той самий час для підтримки такого банку НБУ може надати стабілізаційну позику.\nЯкщо протягом встановленого строку фінансовий стан банку не поліпшиться. Правління На$ціонального банку приймає рішення про відміну режиму фінансового оздоровлення та про призупинення діяльності банку.\n4.6. Створення системи гарантування депозитів\nВ останні роки в Україні розробляється проект закону «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Цілі створення системи гарантуван$ня (страхування) депозитів:\n— захист економічних інтересів вкладників банків;\n— підтримка стабільності банківської систем$и;\n— стимулювання заощаджень, необхідних для інвестицій у реальний сектор економіки.\n— американська система (державна система, використовує різні засоби вирішення проблемних ситуацій у банківській сфері, виконує наглядові функції, фінансове підтримується державою, більшість банків країни є учасниками цієї системи);\n— німецька система (недержавна систе$ма, характерна обмеженістю або відсутністю формування страхового фонду, діє за принципом добровільної участі банків у $системі).\nУ країнах Європейської співдружності реалізується програма запровадження уніфікованих засобів гарантування депозитів. Директивою ЄС від 30 травня 1994 р. «Про програму гарантування депозитів» передбачені такі положення:\n— кожна країна, яка є членом ЄС, повинна мати одну або декілька програм гарантування депозитів;\n— участь у програмі гарантування д$епозитів є обов’язковою для всіх кредитних інститутів;\n— кредитні інститути, які не є членами програми гарантування депозитів, не мають права приймати депозити;\n— мінімальний рівень покриття встановлений у розмірі 20 000 ЕКЮ на одного вкладника;\n— програ$ма гарантування депозитів вступає в дію, коли депозити стають недоступними.\nВ Україні банки до прийняття закону про страхування (гарантування) депозитів зобов’язані по депозитах фізичних осіб (у розмірі 15 %) створювати обов’язкові резерви шляхом придбання облігацій внутрішньої державної позики з подальшим їх блокуванням у Депозитарії НБУ.\n5.1. Касове виконання державного\nЦентральні банки, виступаючи в ролі банкіра й радника уряду з фінансових питань, як правило, ведуть рахунки державних установ і відомств (міністерства фінансів, казначейства), акумулюючи фінансові надходження та здійснюючи платежі за дорученням власників коштів. Світовий досвід д$оводить, що центральні банки відіграють помітну роль в організації і здійсненні касового виконання державного бюджету.\nВ Україні згідно із Законом «Про банки й банківську діяльність» касове ви$конання державного бюджету організовує Національний банк України.\nДо середини 1993 р. в Україні діяла банківська система виконання державного бюджету, що перейшла у спадок від СРСР із його централізованою економ$ікою та однорівневою банківською системою. Виконання державного бюджету трутувалося на принципі авансування витрат на кредитній основі. З другої половини 1993 р. фінансування витрат державного бюджету стало здійснюватись у межах доходів, що реально надійшли до державного бюджету, а також$ за рахунок кредитів, наданих Національним банком Міністерству фінансів.\nЩоб поліпшити управління державними фінансами. Президент України у 1995 р. підписав Указ «Про державне казначейство». Основні завдання цього відомства$: організація виконання державного бюджету і державних позабюджетних фондів, контроль за використанням бюджетних коштів, а також облік касового виконання бюджету і складання відповідної звітності.\nУ 1997 р. Кабінет Міністрів і Національний банк України прийняли спільну постанову, яка передбачає поетапне запровадження в Україні казначейської системи виконання державного бю$джету. На першому етапі, починаючи з 1997 р., поступово запроваджується касове виконання державного бюджету через територіальні органи Державного казначейства за видатками. На другому етапі передбачається поступове запровадження касового виконання державного бюджету через казначейську систему за доходами. (Проблема створення бюджетного банка)\nЩоб підвищити надійність зберігання бюджетних коштів та посилити контроль за їх рухом і використанням К$абінет Міністрів і Національний банк України визначають коло комерційних банків, уповноважених здійснювати касове виконання державного бюджету і державних позабюджетних фондів. З Національним $банком і уповноваженими комерційними банками головне управління Державного казначейства укладає угоди на здійснення відповідних розрахунково-касових операцій.\nЧерез уповноважені банки кошти державного бюджету акумулюються на централізованому доходному рахун$ку Головного управління Державного казначейства України в ОПЕРУ Національного банку. Потім, згідно з розподілом бюджетних коштів, який здійснюють головні розпорядники (міністерства, відомства). Головне управління Казначейства переказує кошти своїм територіальним управлінням, щоб забезпечити фінансування видатків державного бюджету. Фінансування та оплату витра$т розпорядників коштів (бюджетних установ і організацій) здійснюють безпосередньо територіальні управління Казначейства з єдиного казначейсь$кого рахунку, відкритого в уповноваженому комерційному банку.\n5.2. Кредитування уряду й\nУ країнах з розвинутою ринковою економікою кредитні відносини Центрального банку з урядом складаються по-різному. Так, у США Центральний банк безпосередньо не кредитує уряд і не $купує державні цінні папери безпосередньо у емітента на первинному ринку. Німецький федеральний банк може надавати кредити уряду федерації, але в обмеженій сумі. Банк Японії згідно з законом про банк може надавати незабезпечені кредити уряду і займатися андеррайтингом державних позик.\nЗгідно з Законом України «Про банки й банків$ську діяльність» Національному банку забороняється фінансування дефіциту державного бюджету. Але за рішенням Верховної Ради України Національний банк може надавати Міністерству фінансів України кредит на загальних умовах.\nДо 1996 р. кредити Національного банку були майже еди$ним джерелом покриття дефіциту державного бюджету. Обсяг емісійних кредитів Національного банку уряду України передбачався в Законі про державний бюджет на відповідний рік. На 1998 р. не планується використання кредитів НБУ для покриття дефіциту державного бюджету.\nЗгідно з законопроектом «Про Національний банк України» центральному банку забороняєт$ься надавати прямі кредити як у національній, так і в іноземній валюті на фінансування витрат Державного бюджету України. Операції з купівлі та продажу цінних паперів Національному банку дозволяється проводити тільки на вторинному ринку.\nВ загальній сумі вимог Національного банку основне місце займають вимоги до уряду (табл. 5). В умовах дефіциту державного бюджету і недостатності внутрішніх і зовнішніх джерел для його по$криття Національний банк України в деяких випадках здійснює операції з торгівліОВДП на первинному ринку, виступаючи таким чином у ролі кредитора уряду.\nВідповідно до діючого законодавства Національний банк зд$ійснює обслуговування державного борту.\nНаціональний банк України організує продаж об$лігацій на первинному ринку в формі аукціонів, а також шляхом продажу за фіксованими цінами (табл. 7). Покупцями облігацій на торгах, що проводяться Національним банком, виступають комерційні банки та їх філії. Банкам надасться право купувати облігації за рахунок власних і залучених коштів, а також за рахунок коштів клієнтів за їх дорученням. Операції нере$зидентів на ринку облігацій обслуговують уповноважені комерційні банки, які уклали відповідні договори з Національним банком України.\nРішення про час, місце й форму проведення торгів, обсяги та умови розміщення облігацій приймається Міністерством фінансів України за погодженням з НБУ в межах загальної суми емісії, визначеної Кабінетом Міністрів. Розміщення облігацій здійснюється у вигляді електронних торгів з ви$користанням телекомунікаційної мережі передачі даних. Учасники торгів подають заявки на придбання облігацій Національному банку. Міністерство фінансів на основі аналізу пропозицій з придбання облігацій визначає ціну відсі$кання. За результатами проведення торгів Національний банк надсилає учасникам офіційне повідомлення про результати аукціонів. Виконуючи функції платіжного агента уряду, НБУ здійснює кон$троль за надходженням коштів від учасників торгів і організує перерахування коштів до доходної частини Державного бюджету.\nОблік прав власності за облігаціями здійснюється у депозитарії, який створено у Національному банку, на спеціальних рахунках депозитарного обліку. Депонентами депозитарія НБУ в даний час виступають установи банківської системи. Депозитарій обслуговує$ розміщення, укладання угод купівлі-продажу на вторинному ринку та погашення облігацій у системі електронного обігу цінних паперів.\nНаціональний банк$ виконує функції контролюючого органу на ринку облігацій внутрішньої державної позики.\nНаціональний банк приймає участь у процесі обслуговування державного зовнішнього боргу. Загальний зовнішній б$орг країни складається з державного зовнішнього боргу і приватного, негарантованого державою, зовнішнього боргу. До складу державного зовнішнього боргу входять:\n— прямий державний зовнішній борг;\n— умовний державний зовнішній борг (гарантований державою).\nЗгідно з чинним законодавством України функції управління та обслуговування зовнішнього державного боргу покладені на Міністерство фінансів України. Національний б$анк України в процесі обслуговування зовнішнього державного боргу виконує функції платіжного агента Уряду України, але його роль цим не$ обмежується.\nЗ метою задоволення поточних потреб в іноземній валюті для виконання зовнішніх фінансових зобов’язань НБУ організує на території України купівлю-продаж конвертованих валют за гривню.\nНаціональний банк України виступає розпорядником кредитів, отриманих від Міжнародного валютного фонду. У 1994 $- 1997 рр. Україна одержувала кошти кредитів «STF» та «Stand-by». За умовами МВФ надані фінансові ресурси використовуються для збільшення валютних резервів НБУ з метою підтримки курсу національної грошової одиниці і фінансування дефіциту платіжного балансу. Уряд України веде переговори з Міжнародн$им валютним фондом про надання Україні кредиту розширеного фінансування (EFF). Обслуговування державного зовнішнього боргу в частині зобов’язань щодо повернення валютних коштів, отриманих від Міжнародного валютного фонду, здійснюється за рахунок коштів НБУ.\nНа Національний банк України покладена відповідальність за складання платіжного балансу. Платіжний баланс — це структура макроекономічних показни$ків, яка відображає результати зовнішньоекономічної діяльності держави за відповідний період часу та$ джерела її фінансування. У платіжному балансі фіксуються всі операції між резидентами та нерезидентами держави, при яких потоки товарів та капіталів перетинають кордон економічної території України.\nНа Національний банк України покладена відповідальність за моніторинг стану загальної зовнішньої довгострокової заборгованості України і за подання Світовому банку звітності стосовно з$агального зовнішнього боргу країни.\nПОЛІТИКА ТА ІНСТРУМЕНТИ ЇЇ\n6.1. Суть і цілі грошово-кредитної\nУ XX ст. формується система державного регулювання економіки і, зокрема, така важлива складова її части$на, як грошово-кредитна політика.\nГрошово-кредитну (або монетарну) політику звичайно визначають як комплекс взаємопов’язаних заходів з регулювання грошово-кредитного ринку, які проводить держава через центральний банк. Центральний банк виступає в ролі провідника, автора грошово-кредитної політики, тобто її головного$ суб’єкта. Проте слід зазначити, що при розробці грошово-кредитної політики, визначенні її основних параметрів центральний банк орієнтується на макроекономічні показники, які визначаються органами законодавчої і виконавчої влади (табл. 8).\n— у виборі цілей;\n— встановленні певної ієрархії цілей;\n— визначенні параметрів цілей.\nТактика грошово-кредитної політики полягає у виборі засобів, інструментів, які є найкращими (преференційними) для досягнення поставлених цілей. Цілі грошов$о-кредитної політики можна згрупувати таким чином:\nЧерез те, що грошово-кредитна політика є одним із напрямків загальнодержавної економічної політики, її кінцеві цілі виступають як частина глобальної стратегії, що визначається законодавчими й виконавчими органами влади. Стратегічні цілі загальнодержавної економічної політики — це:$\n— економічне зростання;\n— висока зайнятість населення;\n— стабільність цін у державі;\n— рівновага платіжного балансу.\nЦентральний банк як орган державного регулювання, основне завдання якого полягає у забезпеч$енні сталості національної грошової одиниці, спрямовує свою грошову-кредитну політику, в першу чергу, на забезпечення стабільн$ості цін і зниження рівня інфляції. Слід зазначити, що ефективність грошово-кредитної політики значною мірою залежить від узгодженості кінцевих (стратегічних) цілей грошово-кредитної і загальнодержавної економічної політики.\nПотреба у визначенні проміжних цілей викликана тим, що інструменти грошово-кредитної політики (політика відкритого ринку, полі$тика рефінансування, політика обов’язкових резервних вимог) в основному не мають прямого безпосереднього впливу на кінцеві цілі. За проміжні цілі центральні банки звичайно вибирають досягнення певних змін обсягу грошової маси МЗ (або окремих її агрегатів), або певних змін у рівні процентної ставки. Ці орієн$тири напряму пов’язані із досягненням кінцевої мети. Спрямованість і параметри проміжних цілей залежать від конкретної макроекономічної ситуації в країні, зокрема від характеру розвитку економічного циклу.\nВ останні роки зросло значення такого проміжного цільового$ орієнтиру грошово-кредитної політики, як обмінний курс національної грошової одиниці. Це викликано розширенням міжнародних зв’язків, зростанням взаємозалежності економік різних країн. Крім того, в країнах з перехідною економікою іноземна валюта часто виконує у внутрішньому обороті функцію засобу нагромадження, а інколи — й засобу платежу. За цих умов держава в особі Центрального банку, $здійснюючи вплив на обмінний курс грошової одиниці, отримує змогу впливати не тільки на зовнішньоекономічну сферу діяльності, але й на внутрішньоекономічні показники. Грошово-кредитна політика не може орієнтуватися виключно на обмінний курс, вона використовує його як один із цільових орієнтирів.\nДля досягнення зазначених проміжних ц$ілей центральні банки, як правило, встановлюють ще й оперативні цілі, які вони можуть контролювати. Головним чином центральні банки орієнтуються на монетарну (грошову) базу, тобто гроші, які вони самі безпосередньо створюють (готівка в обігу поза$ банківською системою і резерви комерційних банків).\nГрошово-кредитна політика тісно пов’язана з бюджетною, податковою, валютною, зовнішньоекономічною. Так, якщо уряд стимулює економіку суттєвим збільшенням державних витрат, результат буде значною мірою позначатися на характері грошово-кредитної політики. Емісія державних боргових зобов’язань чинить тиск на грошовий ринок, зв’язує частину грошової маси і спричиняє підвищення процентної$ ставки, що може призвести до скорочення приватних інвестицій (ефект витіснення) і підриву стимулів для розширення економічної активності. Якщо ж центральний бан$к одночасно проводитиме політику підтримки процентної ставки, він вимушений буде розширити пропозицію грошей, провокуючи інфляцію.\nТаким $чином, ефективна стабільна грошово-кредитна політика (під якою розуміється звичайно низький стійкий темп інфляції) $передбачає необхідність узгодженості й координації грошово-кредитної політики з іншими напрямками загальнодержавної економічної політики і, зокрема, з напрямками кон’юнктурної політики.\nНаціональний банк України як центральний банк держави щорічно розробляє проект основних на$прямків грошово-кредитної політики, які затверджуються Верховною Радою України.\n— аналіз і прогноз розвитку макроекономічної ситуації в Україні;\n— основні завдання грошово-кредитної політики;\n— цільові орієнтири грошо$во-кредитної політики;\n— інструменти регулювання грошово-кредитного ринку. Параметри основних монетарних показників НБУ наведені в табл. 9. Грошово-кредитна політика Національного банку України на перспективу націлена на забезпечення внутрішньої і зовнішньої сталості гривні, досягнення фінансової стабілізації і створення на цій ос$нові сприятливих умов для здійснення позитивних структурних зрушень в економіці, а також для$ вирішення важливих соціальних проблем.\n6.2. Інструменти реалізації грошово-\nУ своєму розпорядженні центральні банки країн з ринковою економікою мають досить широкий набір інструментів грошово-кредитного регулювання. Використання різних інструментів варіюється залежно від спрямованості економічн$ого розвитку країни, ступеня відкритості економіки, традицій, конкретних умов.\nЗ урахуванням характеру впливу на грошово-кредитний ринок вирізняють дві групи інструментів (засобів): адміністративного впливу та економічного впливу. Інструменти першої групи мають, як правило, форму директив, лімітів, нормативів, що виходя$ть з центрального банку і спрямовані на обмеження свободи діяльності суб’єктів грошово-кредитного ринку і, в першу чергу, банків. Під інструментами другої групи розуміються різні засоби впливу центрального банку на грошово-кредитний ринок шляхом формування на ньому певних умов, що визначають поведі$нку суб’єктів ринку у напрямку, запрограмованому центральним банком. До класичних інструментів економічного впливу центрального банку на грошово-кредитний ринок звичайно відносять політику обов’язкових резервних вимог, політику рефінансування (процентну), політику в$ідкритого ринку.\nІнструменти грошово-кредитної політики можна також класифікувати, використовуючи такий критерій, як спрямованість впливу, і виділити інструменти загальної спрямованості, тобто ті, що впливають в цілому на весь грошово-кредитний ринок, і селективні інструменти, вплив яких обмежується окремими сегментами грошово-кредитного ринку, окремими суб’єктами ринку або окремими операціями банків тощо. Слід додати, що селективні інструменти, як прави$ло, використовуються для адміністративного впливу на ринок. До таких інструментів відносять:\n— селективну політику адресного рефінансування комерційних банків;\n— встановлення для комерційних банків кредитних і депозитних стель;\n— регламентацію процентної політики комерційних банків у вигляді $встановлення обмежень по кредитних і депозитних ставках, по маржі;\n— обмеження по обсягу і по умовах надання комерційними банками окремих позичок;\n— залучення коштів комерційних банків на депозити в центральний банк тощо.\nВибір інструментів гр$ошово-кредитної політики і спрямованість їх використання залежать від ринкової кон’юнктури. Так, для пожвавлення ділової активності, інвестицій центральний банк проводить політику «дешевих грошей» (політику грошово-кредитної експансії). При цьому він знижує о$фіційну процентну ставку, скорочує норму обов’язкових резервних вимог, виступає на відкритому ринку в ролі покупця цінних паперів і, таким чином, пропонує більш льготні умови для кредитування реального сектора економіки. І навпаки, в період наростання інфляційних процесів центральний банк проводить політику «дорогих грошей» (політику грошово-кредитної рестрикції).\n6.2.1. Політика ре$фінансування\n— зміною обсягів і умов рефінансування комерційних банків;\n— зміною офіційної процентної ставки рефінансування (процентна політика).\nНаціональний банк України поступово збільшує обсяг рефінансування комерційних банків (табл. $2), запроваджує нові методи рефінансування, зокрема проведення операцій РЕПО (табл. II), створює для комерційних банків однакові умови для користування централізованими кредитами.\n— рів$ень інфляції;\n— процентні ставки на міжбанківському ринку;\n— процентні ставки комерційних банків за кредитами$ і депозитами на небанківському ринку;\n— доходність державних цінних паперів;\n— динаміку обмінного курсу національної грошової одиниці;\n— стан ліквідності комерційних банків тощо. До середини 1994 р. офіційна процентна ставка НБУ залишалась від’ємною, тобто вона була нижче рівня інфляції. З другої половини 1994 р. НБУ взяв курс на встановлення позитивної процентної ставки. У 1995 -1997 рр. Національному банку $вдалося забезпечити стримування темпів зростання інфляції і відповідного зниження офіційної процентної ставки (табл.10).\nДія цього інструменту полягає у зміні центральним банком норми, в межах якої ком$ерційні банки зобов’язані частину залучених коштів зберігати на рахунках у центральному банку. Резервування частини коштів банків спрямовано головним чином на обмеження їх можливості збільшувати грошову масу в процесі д$епозитно-кредитної емісії.\nде MS — грошова пропозиція (маса); MB — грошова база; mm — грошовий мультиплік$атор.\nде cr — коефіцієнт депонування грошей, тобто величина співвідношення готівки й депозитів; rr — норма резервування, тобто співвідношення банківських резервів і депозитів. У свою чергу, банківські резерви визначаються $двома чинниками: по-перше, нормою обов’язкових резервів, по-друге, величиною надлишкових резервів комерційних банків.\n— порядком визначення норми обов’язкових резервни$х вимог (на законодавчому рівні чи центральним банком);\n— базою, що використовується для обчислення обов’язкових резервів (пасиви чи активи, які саме);\n— визначенням банківських активів, які дозволяється використовувати для задоволення резервних вимог;\n— величиною норми резервування та критеріями її диференціації;\n— розрахунковим періодом д$одержання резервних вимог. Національний банк України активно використовує політику обов’язкових резервних вимог. Зараз норма резервування дорівнює 11,5 %. Обов’язковому резервуванню підлягають усі кошти юридичних та фізичних осіб, залучені комерційними банками. Банки створюють обов’язкові резерви тільк$и у національній валюті і зберігають їх на коррахунку в Національному банку. Частково банкам дозволяється формувати обов’язкові резерви за рахунок касової готівки й облігацій внутрішньої державної позики.\nПолітика відкритого ринку полягає у змінах обсягів купівлі т$а продажу цінних паперів центральним банком. Ці операції зумовлюють зміну резервів комерційних банків, що, у свою чергу, позначається на обсязі та вартості кредитів. У результаті центральний банк отримує можливість впливати на розмір грошової маси і рівень процентної ставки у потрібному напрямку, тобто досягаючи заздалегідь поставленої мети.\nОб’єктом операцій на відкритому ринку виступають, як прав$ило, цінні папери, що мають високу ліквідність, користуються повсюдним попитом при незначних коливаннях ринкової вартості. Традиційно центральні банки проводять політику відкритого ринку в основному з державними цінними паперами на вторинному $ринку.\nМеханізм операцій на відкритому ринку нескладний, що робить його привабливим для використання. В той же час для проведення цих операцій центральні банки використовуют$ь різноманітні угоди стосовно цінних паперів, які відрізняються за цілим рядом параметрів, а саме:\n— формою угоди (звичайна купівля чи продаж або ж на умовах зворотної купівлі — РЕПО);\n— об’єктом угоди;\n— $учасниками угоди.\nІсторично першою формою операцій на відкритому ринку були звичайні операції центрального банку з купівлі та продажу цінних паперів. Зростання попиту на цінні папери, зокрема з боку центрального банку, призводить до зростання їх ринкової вартості і одночасно з цим до падіння фактичної доходності, що, природно, спонукує власників цінних паперів до їх продажу і навпаки. Таким чин$ом, центральні банки проводять операції на відкритому ринку, спираючись на дію ринкових механізмів коливання цін і доходності фінансових інструментів.\nОперації РЕПО (REPO— repurchase agreement) — це фінансова операція, що складається з двох частин. У першій частиш одна сторона продає цінні$ папери іншій стороні. В той самий час перша сторона бере на себе зобов’язання викупити зазначені цінні папери у визначений термін або на вимогу іншої сторони. Це зобов’язання на зворотну купівлю відповідає зобов’язанню на зворотний продаж, яке бере на себе друга сторона. Зворотна купівля цінних паперів здійснюється за ціною, яка відрізняється від ціни первісного продажу. Різниця між цінами і є тим процентним доходом, який має отримати сторона, що виступає покупцем цінних па$перів (продавцем грошових коштів) у першій частиш РЕПО.\nОперації РЕПО дозволяють центральному банку справляти короткостроковий вплив на кон’юнктуру ринку з подальшим нівелюванням цього впливу через певний проміжок часу. У світовій практиці угоди РЕПО укладаються, як правило, на позабіржовому ринку, на короткий проміжок часу і на великі суми, тобто це операції оптового грошового$ ринку. Окремі параметри операцій РЕПО є стандартизованими.\nНаціональний банк України здійснює на відкритому ринку як звичайні операції з цінними паперами, так і операції РЕПО. Згідно з положенням, затвердженим НБУ, операції РЕПО поділяються на три види$ залежно від терміну дії і порядку визначення процентної ставки:\n— нічне РЕПО;\n— відкрите РЕПО;\n— строкове РЕПО.\n6.3. Валютне регулювання і\nВалютне регулювання і контроль — це $важливі інструменти валютної і грошово-кредитної політики. Головною метою валютного регулювання, яке здійснює центральний банк, є проведення зваженої і обгрунтованої курсової політики.\nОсновні методи валютного регулювання, якими користуються центральні банки:\n— девізна політика;\n— процентна політика;\n— управління $валютними резервами;\nДевізна політика полягає у зміні обсягів купівлі та продажу іноземної валюти з метою впливу на курс національної грошової одиниці. Використання девізної політики має певні межі. Через об$меженість розмірів офіційних валютних резервів продаж іноземної валюти має чергуватися з її купівлею, інакше резерви можуть бути вичерпаними.\nПроцентнаполітика. Змінюючи розмір офіційної процентної ставки, центральний банк чинить певний вплив на притік чи відтік капіталів і, тим самим, — на валютний курс. Підвищення ставки сприяє підтримці курсу,$ оскільки стимулює попит на дану валюту, а її зниження призводить до послаблення валюти.\nУправління валютними резервами включає в себе формування їх оптимальної структури і раціона$льне розміщення активів країни за кордоном (у депозити в закордонних банках, у цінні папери, шляхом проведення форексних операцій). Офіційні валютні резерви складаються із золота, іноземних валют, спеціальних прав запозичення (СПЗ), а також квоти країни в Міжнародн$ому валютному фонді (табл. 12).\nВалютні обмеження становлять сукупність заходів і правил, сформульованих в законодавчому порядку або центральним банком і спрямованих на досягнення рівноваги в платіжному балансі, підтримання стабільного курсу національної грошової одиниці та досягненні інших цілей. Вживаються різні форми$ валютних обмежень, наприклад:\n— обов’язковий продаж валютних надходжень резидентів від здійснення експортних операцій;\n— заборона на ввіз та вивіз валютних цінностей без спеціальних дозволів;\n— встановлення для комерційних банків обов’язкових нормативів відкритої валютної позиції тощо.\nВалютна політика, що проводиться в Україні, базується на поєднанні часткової лібералізації валютних операцій із збереженням певних валютних обме$жень.\nВ Україні офіційний обмінний курс гривні до іноземних валют встановлює НБУ. З 1997 р. в Україні затверджено режим регульованого «плаваючого» курсу, зокрема визначається «валютний коридор». Як базова валюта, щодо якої здійснюється прив’язка курсу гривні, використовується долар США — головна резервна валюта та міжнародний платіжний засіб (табл. ІЗ).\nЗгідно з діючим законодавством Національний банк України є органом валютного контролю. Метою валютного контролю є забезпечення дотримання резидентами та нерезидентами валютного законодавства.


КПП AUDI A3 і комплектуючі | Arazborka.com.ua\n—Деталі коробки передач\nМеханизм переключения передач (Кулиса АКПП) AUDI A\nРучка перемикання передач AUDI A3 8V1713139GIBR\nМеханізм перемикання передач (Куліса АКПП) AUDI A3\nВал масляного насоса DQ250 02E DSG6 AUDI A3 02E323\nТрубки мастила АКПП DQ250 02E DSG6 AUDI A3 02E1453\nВал масляного насоса DQ250 02E DSG6 AUDI A3 02E301\nТрубка внутрішнього фільтра АКПП DQ250 02E DSG6 AU\nКоробка передач 6 - ти ступінчаста AUDI A3 0D93000\nКПП і трансмісія Audi A3\nКоробка передач вважається одним з основних вузлів будь-якого автомобіля. Основне завдання даного агрегату - передача потужності від маховика двигуна до ведучих коліс. На автомобілі Ауді встановлюються 3 види КПП: традиційна «механіка», автоматична коробка і роботизована.\nЯк показує практика експлуатації німецького автомобіля, КПП у цих машин нарікань не викликає. Якщо своєчасно міняти трансмісійне масло і їздити в акуратному режимі, цей агрегат може відпрацювати не одну сотню тисяч кілометрів.\nОднак, фізичний знос - далеко не головний «ворог» коробки передач Ауді. КПП автомобіля можна пошкодити; наприклад, в ДТП, або ж про дорожню нерівність або бордюр. В такому випадку, доведеться міняти весь вузол - елементи корпусу коробки не замінюються.\nДе можна купити коробку передач на Ауді А3\nЗнайти нову, контрактну коробку передач для Ауді А3 в принципі можна, однак доведеться почекати цей агрегат кілька тижнів, а то і місяців. Справа в тому, що даний вузол продається тільки у оф. дилера, а він в свою чергу, замовляє його безпосередньо у виробника.\nАльтернативою, в такому випадку, може стати покупка КПП на розборці Audi A3 в Україні. В цьому випадку, деталь і вийде дешевше по грошах, і отримати її вийде швидше - доставка по Україні займе не більше 2-3 днів.\nПри цьому, стан вузла може бути якщо не новим, то цілком працездатним. Але таке можливо, тільки якщо купити запчастини Ауді А3 Б/В у надійного продавця, який дає гарантію на деталі.\nКПП Audi A3 і інші запчастини для авто\nДеталі з пробігом, у відмінному стані і з гарантією пропонує інтернет-магазин Arazborka.com.ua. У каталогах сайту пропонуються запасні частини для автомобілів Ауді в великому асортименті; вони розсортовані по наступним підкаталогам:\nКПП і трансмісія;\nВеликий асортимент, гарантована якість і привабливі ціни - це важливі, але не єдині переваги інтернет-магазину Аразборка. Купивши запчастини для Ауді на нашому сайті, клієнт може вибрати відповідну для себе службу доставки, а також форму розрахунку за замовлення.


Комунальний заклад освіти "Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) №309" "Зернятко" - Доктор радить, консультує, інформує\nФізкультурно-оздоровча робота і лікувальна робота у ДНЗ №309\nПриймання дітей до дошкільного закладу.\nПри зарахуванні дитини до конкретної групи медичний працівник дошкільного навчального закладу збирає інформацію про особливості розвитку і поведінки дитини, оцінює її стан здоров'я.\nВідомості про дитину раннього віку при зарахуванні до ДНЗ заносять до історії розвитку дитини формою № 112/0), а дошкільного віку - до медичної карти дитини (за формою № 026/0), та повідомляють вихователю групи.\nЗакон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. № 2402 - III із змінами і доповненнями.\nДітей з ознаками захворювання до дошкільного закладу не приймають. Після перенесеного захворювання або тимчасової відсутності з інших причин приймання дітей дозволяють за наявності медичної довідки закладу охорони здоров'я, в якому дитина перебувала під медичним наглядом.\nПрофілактика гострих респіраторних\nГострі респіраторні захворювання (ГРЗ) — це найпоширеніша група інфекційних захворювань людини. Вони характеризуються загальним інтоксикаційним синдромом і ураженням слизових оболонок дихальних шляхів. Збудниками цих захворювань є віруси та бактерії, що передаються переважно повітряно-крапельним шляхом. Щоб дитина не захворіла на ГРЗ, дотримуйтеся таких рекомендацій.\nВключайте до раціону дитини продукти, що містять фітонциди — часник, цибулю, хрін, редьку зелень тощо.\nЧастіше провітрюйте приміщення, де перебуває дитина, та проводьте щоденне вологе прибирання.\nНе відвідуйте з дитиною місць масового скупчення людей, утримуйтеся від відвідування масових заходів у закритих приміщеннях.\nЯкщо ви вирішили зробити дитині щеплення від грипу, зважайте, що захисна реакція організму виробляється лише через два тижні після щеплення.


Мікс 17 серпня 2021\t Перегляди: 60\nНайкращі танки в світі випускалися Радянським Союзом і фашистською Німеччиною, які були основними супротивниками в період Другої світової війни. Слід зазначити, що болюча слабкість Адольфа Гітлера до гігантських кораблів, літаків і танків послужила свого роду каталізатором діяльності конструкторів. У багатьох провідних державах також були свої напрацювання, але велика частина з них навіть не вийшла за межі початкового проектування.\nЗараз більшість розроблених зразків можна розглядати лише як курйоз, але тоді вони погрожували підірвати весь світ. Танки тоді і зараз розглядаються як основна ударна сила будь-якого сухопутного угруповання військ, однаково ефективна при наступальних і оборонних діях. Однак розглянемо основних претендентів на роль ватажків бронесил.\nLandkreuzer R1500 "Monster" створювався як надважкий танк, запланований для 800-міліметрового знаряддя Dora, з дальністю ураження цілей до 37 км і вагою самого снаряда в 7 тонн, а також двох 150-міліметрових гаубиць SFH18 і великої кількості малокаліберних зенітних гармат. Загальна вага разом з гарматною установкою передбачалася до 2500 тонн. Основними причинами відмови від виробництва "монстра" стали такі: неможливість транспортування дорогами, велика вразливість від авіаційного нальоту (заховати таку махину просто неможливо) і величезна витрата палива при експлуатації чотирьох двигунів, аналогічних використовувалися на субмаринах типу VIII.\nТрохи меншим проектом став Landkreuzer R1000 "Ratte" (щур), вага якого передбачалася в межах 900-1000 тонн, з довжиною 39 метрів і висотою в 11 метрів. На нього планувалася установка однієї переробленої корабельної вежі від лінійного корабля з двома знаряддями калібру 180 мм і двадцятьма зенітними автоматами, розміщеними по всьому корпусу. Розрахункова чисельність екіпажу визначалася в 100 осіб.\nНайбільші танки в світі з побудованих побачили світ у Третьому рейху. Одним з них є Panzer VIII "Maus".\nЙого вага багаторазово перевищувала будь-який з серійно випусканих важких танків Німеччини, СРСР, Великобританії або США, складаючи понад 180 тонн. Озброєння "миші" включав одне 128-міліметрове і одне 75-міліметрове знаряддя. Проектування завершилося в середину 1942 року. Було розпочато провадження, однак до закінчення війни було завершено лише 2 прототипи, які захопили радянські підрозділи. Надалі їх розібрали і перевезли трофейними командами в СРСР, одна з машин і зараз експонується в Кубинці.\nПроект FCM F1 став найважчим і найбільшим танком нефашистського походження. Однак до поразки Франції даний зразок не був побудований. Його оснащення передбачало гармати калібру 90 і 47 мм, а також 6 кулеметів. Французькі конструктори включали можливість його транспортування залізничним способом, а масо-габаритні показники були такими: довжина - 10-11 м, ширина - 3 м, вага - до 140 тонн.\nАнглійські конструктори, які працювали над створенням машин підтримки піхоти, також розвивали цю тему, створили свої зразки. Це не найбільші танки в світі, але досить екзотичні. Так, у 1941 році був побудований один прототип танка TOG2 вагою в 80 тонн, однак зважаючи на архаїчну і складну конструкцію, а також слабке артилерійське озброєння, роботи по ньому були заморожені. Іншою машиною став А39, що має масу 78 тонн і гармату калібру 96 мм, який також не пішов у серію через зайнятість заводів виготовленням танків "Черчилль".\nУ СРСР був розроблений трибашений танк КВ-5 (або "об 'єкт 225"). Через розпочату війну в проект вносилися часті зміни, пов 'язані з необхідністю здешевлення і поліпшення технічного обслуговування. Роботи за даним зразком велися на Ленінградським заводом імені С.М. Кірова. У зв 'язку із загрозою виходу ворога до міста, наприкінці літа 1941 року проект згорнули, а сили кинули на доопрацювання КВ-1. Вага танка передбачала 100 тонн, основне озброєння - знаряддя ЗИС-6 з калібром 107 мм, по три кулемети 7,62 мм і 12,7 мм.\nСтворені в різних країнах, найбільші танки в світі мали найчастіше футуристичний зовнішній вигляд, проте можливості з бойового застосування вкрай обмежувалися, і зараз більшість з них можна побачити лише на зображеннях, а також у комп 'ютерних іграх.


Шукайте індекс Укрпошти за адресою Павликівці - Волочиський район - Хмельницька область - Україна. Ми регулярно оновлюємо дані з надійних джерел і працюємо над поліпшенням якості наданої інформації.\nДодавайте індекс Павликівці у вибрані. Просто клікніть по знайденому індексу Павликівці і він буде показаний на головній сторінці сайту!\nПавликівці індекс Укрпошти 31266\nДізнатися свій поштовий індекс, або знайти свій будинок на карті. Павликівці і поштові індекси до ваших послуг.\nВи переглядаєте: Поштові індекси України. Поштові індекси міст і індекс за адресою Павликівці.\nДаний сайт містить не тільки поштовий індекс Павликівці - він заповнений іншими речами, втому числі і складніших.\nПотрібно уточнити свій вибір, щоб отримати індекс Павликівці, Волочиський район, Хмельницька область, адреси поштових відділень, вулиці на карті.


Чорний ринок процвітає: прикордонники знайшли мотоцикли, давно викрадені в Італії (ФОТО) » Новини Закарпаття\nКримінал 511 Переглядів 0 Коментарів 0 Рейтинг\nВчора, 9 жовтня, до чергової частини Ужгородського райвідділу поліції надійшло повідомлення від Чопського прикордонного загону щодо виявлення у авто українця незаконного багажу.\nУ своєму авто мешканець Чернівців, намагався завезти до України мотоцикли, що перебувають у розшуку Інтерполу і цілий арсенал зброї.\nЯк з‘ясували слідчі, під час проходження митного контролю водієм авто «Mersedes», спрацювала база даних Інтерполу. Виявилося, що у багажному відсіку автомобіля серед інших посилок, знаходилися два мотоцикли – BMW та КТМ, які перебувають і міжнародному розшуку.\nСлідчо-оперативна група, що прибула за викликом, встановила, що вказані мотоцикли належать громадянину Італії, а пасажир автомобіля, мешканець Коломиї, виступає їх переправником від відправника до отримувача\nЗа даним фактом поліція відкрила кримінальне провадження за статтею 289 Кримінального кодексу України, тобто незаконне заволодіння автотранспортним засобом.\nКрім цього, серед багажу виявили також 6 одиниць зброї, а саме 2 газові пістолети з магазинами та набоями, 3 стартові пістолети, а також арбалет з двома упаковками стріл. Наразі з‘ясували, що всі пістолети та арбалет виготовлені у Італії і придбані у Неаполі. До України їх ввозили на замовлення того ж італійця.\nТепер пістолети та арбалет вилучено, поліція проводить слідчі дії у рамках кримінального провадження за статтею 263 Кримінального кодексу України (Незаконне поводження з вогнепальної зброєю та боєприпасами). Слідство у справах триває.\nВипив, сів за кермо. На Закарпатті не зменшується кількість п'яних (ФОТО)...\nНа Закарпатті прикордонники спіймали нелегала з Нігерії (ФОТО)...\nЗакарпатська митниця збагатилася на Італійський квадроцикл та мотоцикли\nКрадені в Італії мотоцикли намагалися перевезти на Закарпаття (ФОТО)


Новини Рівного - чаРівне. Гіпермаркет меблів та люстр Dybok.ua запрошує відвідати новий європейський формат\n31.10.2018, 09:34 Переглядів: 728\nЗапрошуємо відвідати новий європейський формат гіпермаркету меблів та люстр Dybok.ua.\nМеблева компанія Dybok.ua –експерт з продажу меблів та люстр Рівного та області, цього року розширила мережу салоном у Львові і гіпермаркетом у Луцьку. Враховуючи успішний досвід відкриття і роботи нових салонів, а також досвід продаж через сайт www.dybok.ua,1 листопада компанія оновлює існуючий формат гіпермаркету меблів і люстр у Рівному.\nЩо оновлений гіпермаркет меблів і люстр Dybok.ua запропонує своїм клієнтам:\nМи використовуємо омніканальну модель бізнесу - всі переваги, сервіси, товари з інтернет-магазину www.dybok.ua стають доступними у гіпермаркеті, і навпаки. Обирайте і купуйте товар там, де вам зручно- на сайті, у гіпермаркеті, або за номерами телефону, а про все інше потурбуємось ми.\nУ гіпермаркеті, що займає площу майже 1000 кв.м, ми розмістили найпопулярніші моделі меблів і люстр, які клієнти переглядають і купують в інтернеті. Представлений товар вибирали на основі рейтингів сайту, тому всі наявні на виставці меблі - це топи продажів інтернет-магазину www.dybok.ua.\nУ гіпермаркеті представлені всі головні категорії меблів, а також люстри, бра, торшери і товари освітлення. Ви побачите меблеві кімнати – готові інтер`єрні рішення, завдяки яким зможете краще уявити і спроектувати ці товари у власній оселі.\nМи оформили виставку меблів з урахуванням сучасних трендів дизайну, освітлення, декорування, щоб показати не тільки товар, а й той затишок та комфорт, який і насправді купують люди.\nЦіни на меблі - діапазону середній та економ. Деякі товари можна придбати за унікально низькими цінами, і це аж ніяк не за рахунок якості - а завдяки тісній співпраці та регулярним акціям, які ми проводимо разом з постачальниками.\nБезкоштовна доставка замовлення (за умови покупки на суму від 1000 грн) до під’їзду або дверей у Рівному або іншому населеному пункті області.\nЄ послуга виклику замірника, який допоможе заміряти, підібрати і оформити кухню, якщо виникне така потреба.\nЗ 1 по 14 листопада у гіпермаркеті меблів і люстр Dybok.ua будуть діяти знижки на меблі і люстри до 20% з нагоди відкриття нового формату.\nЧекаємо вас за адресою: Рівне, ЦУМ, 3-й поверх\n*на правах реклами (в рамках проекту "Пузата мама")


Територія фортеці - це невелике містечко, про яке зараз нагадують встановлені на постаментах чавунні гармати, фрагменти земляних валів і хрест з меморіальною дошкою на центральній площі, що позначає місце, де звели перший православний храм Єлисаветграда - Троїцьку церкву.\nЗ укладенням Кучук-Кайнарджийського миру (1774) кордони Російської імперії відсунулися на південь, фортеця втратила своє стратегічне значення і перетворилася на резервну базу російських військ. Біля стін фортеці виникла слобода, що в 1777 стала центром Елисаветинской провінції Новоросійської губернії, а з 1784 року - містом Єлисаветград.\nУ долині Інгулу, на схилі, грецькі купці з дозволу влади організували невелике поселення і неподалік від ярмаркової площі в 1757 заклали дерев'яний храм на честь Володимирської ікони Божої Матері. У 1812 на його місці з'явився кам'яний храм з трьома престолами - Володимирської ікони Божої Матері (головний), Святого Іоанна Предтечі і Святої великомучениці Катерини (бічні) і з триярусною дзвіницею в неокласичному архітектурному стилі, який в пам'ять про громаду, що його заснувала і до сих пір називають грецькою церквою. У 1898 споруда храму істотно добудували, збільшивши його площу майже вдвічі.\nЦерква володимирській ікони Божої Матері у Кіровограді\nЦерква Володимирської ікони Божої Матері в Кіровограді - єдиний міський храм, який жодного разу не закривали за радянських часів. Після звільнення Кіровограда від німецької окупації в 1944 і руйнування міського Успенського собору обов'язки кафедри на себе взяв храм Володимирської ікони Божої Матері (грецька церква). Тоді головний престол нового собору було освячено на честь Різдва Пресвятої Богородиці. У 1985 під керівництвом єпископа кіровоградського і миколаївського розписали собор всередині, прикрасили позолотою іконостас. На рубежі тисячоліть в головному храмі міста і регіону, кафедральному соборі Різдва Пресвятої Богородиці Кіровоградської єпархії Української православної церкви провели реставраційні роботи, тоді він і з'явився у відповідній його статусу красі.\nЯк дістатися до Кафедрального собору різдва Пресвятої Богородиці в Кіровограді\nВід вулиці Поповича, 1 (центральний ж/д вокзал в Кіровограді) необхідно пройти 110 метрів (2 хвилини) в напрямку зупинки (Залізничний вокзал). Далі сісти в маршрутку № 115 (час очікування маршрутки на зупинці може зайняти у вас 10 хвилин) і відправитися в напрямку зупинки "Апеляційний Суд" (приблизний час у дорозі 4 хвилин). Від зупинки пройти 150 метрів (3 хвилин) в напрямку Кафедрального собору Різдва Пресвятої Богородиці (вул. Велика Перспективна, 74). Так само до собору можна дістатися і на власному автомобілі.\n+38 (0522) 22-16-62\nПочаток будівництва: 1805 року\nКінець будівництва: 1812 року


Як можна капусту | l-groop.com\nЯк можна капусту\nСмакуйте смачним смаком і корисними харчовими якостями для капусти, консервуючи її. Капуста часто знебарвлюється і посилюється на смак при консервуванні, тому рекомендується її маринувати спочатку. А оскільки капуста є низькокислою їжею, то для запобігання бактеріального зараження потрібна консерва під тиском, а не консервація з окропом. Виконайте наступні прості дії, щоб капусту можна використовувати за допомогою методу гарячої упаковки за допомогою циферблату або зваженого тиску.\nПідготуйте капусту до консервування. Виберіть свіжу, стиглу капусту, що не містить плям, вм'ятин чи синяків. Наріжте капусту на 4 чверті через стебло і подрібніть її ножем або кухонним комбайном. Розкладіть капусту з консервованою сіллю у велику миску, накрийте кришкою і дайте настоятися протягом 24 годин. \nПромийте капусту під прохолодною водою в сито, потім злийте капусту на підкладки з тканиною або паперовим рушником протягом 6 годин.\nПриготуйте мариновану рідину.  З’єднайте оцет, цукор, булаву та гірчичне насіння у великому горщику. Потім з'єднайте залишилися спеції в сирник або пакетик спецій, зав'яжіть, щоб закрити, і додайте в каструлю. Нагрійте інгредієнти до кипіння протягом 5 хвилин, після чого вимкніть вогонь.\nОчистіть 7 консервованих скляних кварцових банок та металеві кришки з милом та гарячою водою. Тримайте банки і кришки гарячими до готовності.\nБанки та кришки можна зберігати гарячими, помістивши їх догори дном в горщик з гарячою водою або промивши їх в посудомийній машині і тримати в посудомийній машині до необхідності.\nЧисті банки запакуйте капустою. Налийте мариновану рідину над капустою, щоб повністю покрити її, залишаючи на півдюймі (1,25 см) місця у верхній частині баночок.\nПротріть обідки банки чистою ганчіркою, обережно перемішайте, щоб пухирці повітря не вийшли, і накрийте металевими кришками. Помістіть закриті банки на стійку в напірний балон, наповнений 3 ч. Л. (2,8 л) гарячої води. \nБанки не повинні сидіти прямо на дні консерви і не повинні торкатися один одного, щоб пара вільно текла навколо них.\nПокладіть кришку надійно на консервну і нагрійте воду до кипіння. Дозвольте парі витягнути з балончика протягом 10 хвилин, перш ніж додавати ваги консервної банки або закривати отвори. Через 10 хвилин закрийте вентиляційні отвори або надіньте ваги (залежно від типу балончика під тиском, який ви використовуєте) і дайте можливість тиску нарости.\nОбробляйте банки в балончику під тиском протягом 20 хвилин, регулюючи тиск залежно від висоти (див. Керівництво нижче).  Почніть час, коли буде досягнуто необхідний тиск. Часто перевіряйте манометр, щоб переконатися, що тиск залишається постійним.\nДля набірних калібрів встановіть тиск до 11 PSI (75,8 кПа) для висот від 0 до 2000 футів (0 до 610 м), 12 фунтів на дюйм (82,7 кПа) для висот 2001 р. До 4000 футів (610 до 1220 м), 13 фунтів на дюйм (89,6 кПа) для висот від 4001 до 6000 футів (1220 до 1830 м) і 14 фунтів на дюйм (96,5 кПа) для 6001 до 8000 футів (1830 до 2440 м).\nДля зважених калібрувальних ліній встановіть тиск до 10 фунт / дюйм (68,95 кПа) на висотах від 0 до 1000 футів (0 до 305 м) і 15 фунтів на дюйм (103,4 кПа) для висот понад 1000 футів (304,8 м).\nВимкніть тепло і дайте можливість тиску повернутися до 0 PSI (0 кПа), потім зніміть ваги або відкрийте вентиляційний отвір і почекайте 2 хвилини. Обережно зніміть кришку і дайте парі вийти.\nВийміть банки з консерви піднімачем з банки і покладіть їх на дерев’яну дошку або товстий кухонний рушник, щоб вони охололи на вільному місці. Зберігайте між банками від 1 до 2 дюймів (2,5 - 5 см), щоб повітря циркулювало. \nПослухайте невеликий звук «пінг», який вказує на те, що ущільнювач кришки банку був засмоктаний і банки належним чином герметичні. Це може зайняти близько 12 годин.\nПозначте баночки інгредієнтами та датою, а потім зберігайте в прохолодному, темному та сухому місці.\nВідвідайте ринок місцевого фермера, щоб знайти різноманітні свіжі капусти для консервування. \nПотрібно регулярно перевіряти манометр на вашому балончику, щоб забезпечити точність показань.\nЯкщо кришки на консервних банках не зафіксуються (кнопка в центрі не спливає), використовуйте капусту негайно і не зберігайте їх.\nЯкщо капуста будь-яким чином пахне кислим або вимкненим, коли ви відкриваєте банки, негайно відмовтеся.\nЩоб уникнути ризику виникнення ботулізму від бактеріального зараження, яке може бути небезпечним для життя, уважно дотримуйтесь інструкцій. \nЯк приготувати червону капустуЯк заморозити порейЯк заморозити шпинатЯк визначити відра харчових продуктівЯк зберегти брокколі свіжоюЯк зберігати шпинат свіжимЯк зробити капустяний сікЯк зберігати бананиЯк зберігати кінзуЯк зберігати лимониЯк зберігати цибулюЯк зберігати картоплюЯк сказати, чи дозрів ананас


Затримано китайського борця за демократію\nЙдеться про відомого адвоката і правозахисника Юй Веньшена. Про арешт німецькій агенції DPA розповіла його дружина Сюй Янь. За її словами, у п’ятницю, 19 січня, коли чоловік вранці йшов до школи з сином, біля будинку його зупинили представники спецпідрозділу поліції. Де зараз знаходиться Юй Веньшен, наразі з’ясувати не вдалося.\n50-річний Юй Веньшен вважався одним з не багатьох критично налаштованих до влади китайських адвокатів, які знаходяться на волі. Правда, кілька днів тому він, як твердлять, був позбавлений адвокатської ліцензії.\nСюй Янь пов’язує затримання чоловіка з відкритим листом, який він оприлюднив напередодні. У тесті Юй Веньшен вимагав реформи конституції Китаю і проведення демократичних виборів глави держави. Крім того, в жовтні він виступав з критикою китайського керівництва після 19-го з’їзду Комуністичної партії Китаю.\nПро затримання Юй Веньшена також повідомив представник правозахисної організації Amnesty International у Гонконзі Патрік Пун.\n19.01.2018 20:09 | Ольга Рубайло