Жить здоровье с малышевой про гепатит с Сильная боль в спине и боках\nПочему на больших пальцах рук расслаиваются ногти Муравьев 16 недельная программа для лифтинга Марки сыров при диабете Сестринский диагноз при мерцательной аритмии Менструации и головная боль Щитовидная железа у диабетиков\nМетодика по восстановлению зрения отзывы Насосы для повышения давления воды тайфун Запчасти б/у сузуки сплеш Актуальные проблемы зрения детей и подростков Курения во время кормления грудью Дома улучшить зрение\nЧто означает сухость вокруг глаз ичешется\nМатвієнко Л. В. – завідуюча\nвідділом бібліографії та краєзнавства.\nТа щоб по-справжньому любити свій рідний край, його треба добре знати. Як сказав поет Микола Упеник :\nКоли беру літопис краю,\nГеографічне положення нашого краю на межі степу і лісостепу на довгі століття визначило його місцем зустрічі і боротьби мирних землеробів і войовничих степовиків, протиставляло їх бажання освоювати родючі землі, плекати урожай і жадобу військової здобичі.\n„Удивительный это город! Выросший из форштадтов крепости святой Елисаветы (заложенной в 1754 г.), он через полтора века насчитывал 60 тысяч жителей и стал вторым после Одессы хлебным рынком России…\n…В Елисаветграде был сооружен водопровод с 1897 г., поражал приезжих второй во всей империи трамвай (Первый в Киеве, а третий – в Москве).\nИ все же не в этом заключается феномен Елисаветграда. Здесь в 1454 вёрстах от Петербурга, в сентябре 1847 года великий Лист дал свои публичные концерты в качестве пианиста-виртуоза.\n…Здесь на рубеже веков родились или выросли и учились музыканты: Феликс Блуменфельд, Генрих Нейгауз, Кароль Шимановский, писатели Дон Аминадо (А.П.Шполянский), Юрий Олеша, Ярослав Ивашкевич, Ефим Дорош, Виктоор Ардов, биологи – братья Михаил и Борис Завадовские, Фауст Никитин, химики Мозес Гемберг и Мойша Гайсинский, математик Чеботарев, конструктор легендарных «Катюш» Георгий Лангемак, физики Давид Талмуд, Борис Гессен и Игоь Тамм…”\n„…В’їжджаючи в Єлисаветград з цього боку (від Кременчука), направо відкривається ряд численних кузнів (числом 39), постійно занятих куванням коней, лагодженням возів та екіпажів. Тут завжди юрмляться хури, які воліють тут лагодитися, а не в інших місцях степового краю, де за недостатністю ковалів доводиться платити дорожче і не завше за гарну роботу…\nДалі ряди і кучі різних дерев”яних крамничок, критих тесом і залізом. Словом, це ярмарковий майдан міста.\nЗ цим майданом, межує головне місто, що прямо розпочинається з ліній кам”яних будинків, більшість яких двоповерхові.\n(„Матеріали для географії і статистики Росії”, складені полковником генерального штабу О.Шмідтом у 1863 р.)\n„У Єлисаветграді близько 16 тисяч жителів. У ньому пристойна торгівля, а саме місто – найкраще з усіх, котрі я бачив у Новій Росії, крім Одеси. Можна порівняти з ним Бесарабський Кишинів по зовнішності і вдачах жителів. Мене глибоко вразила звістка, що частина цього гарненького міста, яке залишило в мене найкращі спогади, незабаром після мого від’їзду була знищена страшною пожежею…”\n(так писав у 1834 році маршал Мормон, який подорожував по Україні. МАРМОН, Огюст–Фредерик–Луї, герцог Рагузький (1774-1852) – наполеонівський маршал, супроводжував Бонапарта у Єгипет і Сірію, мав нагоду прославитись у всіх наполеонівських війнах.)\nЯк відомо, у минулому столітті колишній Єлисаветград вважався чи не одним з найупорядкованіших міст у Причорномор’ї. Говорили про його прямі вулиці, ошатний зелений наряд. Саме тоді у місті вирувало культурне життя і проростали життєдайні паростки національних традицій. Пізніше, у різні роки, вони то вирували, то затухали.\n„Єлисаветград розвивається з американською швидкістю. Дивуєшся, бачачи, як швидко зводяться будинки, виникають наче за якимись чарами серед степу.” (французький учений Е.Реклю. 19ст.)\n„Єлисаветград - затишне містечко Новоросійського військового поселення, як оазис у пустелі, освіжив мене.\nЗа планом міста і прямими його вулицями Єлисаветград чимось нагадував собою Царське село, розуміється за виключенням царської розкоші, котрої в Єлисаветграді немає, хоч і видніються на околиці міста величезні будівлі, що називаються двірцем.\nтак писав у 1855 р. генерал-лейтенант Порфирій Миколайович Глібов у своїх „Записках”.)\n„Проїздом я відвідав м.Єлисаветград, котре як за красу, так і, переважно, Георгієвський ярмарок, заслуговує уваги. Окрім гарних будівель, досить привабливий і загальний вигляд міста з південного боку, оточеного безперервними та затишними садами, до чого сприяв чудовий грунт землі, що складається із чистого чорнозему…\nСкажу кілька слів про те, що, більш за все, привернуло увагу. Головне місце між цими предметами займають дві церкви: Успенський собор та храм в передмісті Ковалівка, перший по просторості та внутрішньому убранню, а другий по красі місцевих ікон. Не знаю кому з них віддати перевагу.”\n(Олександр Степанович Афанасьєв-Чубинський - літератор, знавець української історії та побуту.\nВже на той час серед його знайомих зустрічаємо Євгена Гребінку, Миколу Костомарова, Тараса\nШевченка. Навесні 1856 р. він приїздить до міста, де головним архітектором був Андрій Достоєвський -\nбрат видатного письменника).\n„… Все наше місто – не тільки крамниці, що торгували селянським крамом, не тільки млини і заводи, але й широка Велика Перспективна і тіниста від акацій Двірцева…з уланами, гуляючими вимощеними блакитною плиткою тротуарами з Дворянським клубом, двома гімназіями, реальним і комерційним училищами – як усе наше прекрасне місто залежить від мужиків, що живуть у своїх степових Лелеківках, Арнаутових, Мамайках…”\n(Ефим Дорош. Дождь пополам с солнцем. – М.Сов. Писатель, 1990).\n„Батько народився в 1863 р. в Єлисаветграді, місті не маленькому, але дуже запилюженому, поетичному тільки навесні, коли квітнуть у ньому високі білі акації.\nВ місті було шістдесят тисяч чоловік і млини, винокурні заводи, завод сільськогосподарських машин, чотири ярмарки”.\n(Із книги російського письменника, літературознавця В.Б.Шкловського „Жили-були”).\n„Його мало назвати гарненьким, але зовсім європейським містечком.Будинки тут в італійському стилі, всі вони з прекрасним оздобленням: з бельведериками та фронтончиками, при кожному будинку є або балкон, або ліхтарики, або скляна галерея.\nВивіски крамниць надзвичайно гарні, одне тільки погано: вулиці вузькі.\nТа головне, що мені сподобалося, так - освіченість тутешнього народу, не кажучи вже про вище коло, де побачила велику делікатність.\nТут кожен міщанин намагається просвітити своїх дітей, внаслідок чого ви відчуєте неабиякий порядок і чемність звертання.”\n(Щоденник невідомої авторки. 1861 р.)\nРівень освіти старого Єлисаветграда був якнайкращим.\nГімназії, училища, спеціальні середні заклади, народні школи, малювальні класи, музичні школи. Загальний рівень грамотності того часу віддзеркалює вельми значна, як на ті часи цифра – 58%. Імена вихованців єлисаветградських шкіл говорять самі за себе: В.Винниченко, Г.Лангемак, Є.Маланюк, К.Шимановський.\nДо речі, у двох безплатних чоловічих школах, відкритих у 1860 та 1861 роках у Єлисаветграді, яким допомагав літературою Тарас Шевченко, вчилися діти міської бідноти. У школах вивчалися такі предмети: читання, письмо, арифметика, Закон Божий та…рахування на рахівницях.\nЗ першого липня 1876 р. в Єлисаветграді тричі на тиждень почав виходити „Елисаветградский вестник”, перша в Росії газета, що видавалася в повітовому місті.\n„Стоит бортпроводнице объявить: «Наш самолет совершает посадку в аэропорту Кировоград»,- как я уже не могу найти себе места и сердце готово выскочить из груди. Когда прихожу на улицу Калинина (бывшую Миргородскую) и останавливаюсь возле неказистого полутораэтажного дома, где прошло моё детство, то свои чувства могу выразить только штампами «комок подступает к горлу», «замирает сердце», «перехватывает дыхание». Ну что в этом доме особенного – серый, облезлый. Уму непостижимо, как он сохранился в центре города, как выстоял наперекор военной буре и времени. Более капитальные, многоэтажные дома не выстояли, уступили место скверам или железобетонным гигантам. А он стоит. Дом как дом, каких было много в старом Елисаветграде, где жили семьи врачей и портных, служащих и торговцев. Здесь они рождались и влюблялись, создавали новые семьи и умирали. Родной город – единственный и неповторимый. Пусть он будет и не самый красивый, и не самый удачливый. Но всё равно родной и любимый”.\n(Писатель П.Гельбак Ехали дрожжки…-Вильнюс, 1984.)\nДо речі, працюючи кореспондентом газети „Комсомольская правда” П.Гельбак зустрічався з такими письменниками, як Аркадій Гайдар, Борис Горбатов, Борис Лавреньов, а С.Трегуб – автор книги „Живой Корчагин”, теж наш земляк – був піонервожатим П.Гельбака.\n„… Мне шапку бы и пред тобою снять\nМой город – весь как нотная тетрадь\nЕщё не тронутая вдохновеньем…”\n(Арсений Тарковский ).\nВсі ці протилежні висловлювання стосуються нашого міста. Вони інтригують, приваблюють, дивують.\nТак у чому ж феномен Єлисавета, Єлисавеграда, Зінов’євська, Кірова, Кіровограда? ( Феномен – з грец.: незвичайне, рідкісне явище).\nКіровоград – ще досить молоде місто. Маючи вигідне географічне положення, воно швидко розвивалося.\nДолі багатьох визначних людей пов’язані з історією Єлисаветграда. Ми звикли, що історія міста розпочинається з фортеці святої Єлисавети.Слід відміти, що середина 18 ст. – початок іноземної колонізації території сучасної Кіровоградщини. Першими чужеземними колоністами тут стали серби. В 1750 р. до російського посла у Відні М.П.Бестужева-Рюміна звернувся полковник австрійської служби Іван Самійлович Хорват фон Куртич з проханням про переселення в Росію. Уряд вирішив за доцільне задовольнити це прохання, вважаючи, що іноземна колонізація принесе велику користь—захист від турецько-татарських наскоків, боротьба з гайдамаками, втікачами і таким чином можна поступово врізати права запорожців на дані землі.\nУ 1751 р., як повідомляє видатний історик Д.І.Яворницький в своїй грунтовній праці „Історія запорозьких козаків”, частина сербів на чолі з Іваном Хорватом переселилися на Україну. Тут поселенцям довелося брати участь в новому освоєнні прадавніх українських земель, спустошених війнами і татарськими набігами.\nВідчуваючи за собою підтримку Сенату, колоністи вели себе нахабно і вороже. Згідно з сенатськими постановами всі лісові угіддя, пасовища, сіножатті віддавались в повне розпорядження новоприбулих. Користуючись таким залежним становищем селян, емігранти могли відібрати худобу, палили вози з сіном і т.д. Гусари Хорватського полку захоплювали селян у полі і примушували працювати на свою користь.Чимало неприємностей від колоністів зазнали і запорожці, адже Нова Сербія захопила землі, де здавна знаходились запорозькі зимівники.\nУ 1753 р. для зміцнення смуги військових укріплень у Новій Сербії було розроблено проект фортеці, яка стала б головним форпостом на півдні Російської імперії. 5 квітня 2008р. виповнилося 255 років Указу Сенату про визначення території поселення сербів і про будову прикордонних укріплень, а саме – фортеці святої Єлисавети.\nДо речі, роман видатного сербського письменника Мілоша Црнянського „Переселення” відображає час масових переселень сербів із Австрії до Росії та України в 1753 р. Автор використовує багато історичних документів, які стосуються нашого краю. Уривки твору друкуються в ж. „Слово і час” (1993, №9). В Україні твори М. Црнянського ніколи не друкувалися. Цікавий матеріал, який до цього часу не друкувався, знайдено в журналі „Вежа” за 1995-1997 рр.. Це розповідь Наталії Полонської-Василенко „Заселення Південної України в половині 18 столітті”.\nЧужоземне засилля сербів, греків, болгар, молдаван, волохів, чорногорців, албанців, угорців тяжкою ношею лягало на місцеве населення.\nПерший камінь у фундамент фортеці св. Єлисавети закладено 18 червня (1 липня н.с.) 1754 р. Цей день ми вважаємо датою заснування теперішнього обласного центру.\nБудівництво велося на порівняно високій ділянці правобережжя Інгулу під керівництвом інженер – полковника Менцеліуса.\nПлоща фортеці мала 57 га, тут розташовувався військовий гарнізон з необхідним запасом зброї та харчів.\nШестикутна фортеця мала шість бастіонів, оточених валами і ровами, які назвали іменами Св.Петра, Св.Катерини, Св.Олексія, Архистратига Михаїла, Св.Апостола Андрія Первозванного та князя Олександра Невського.\nСпоруда налічувала також шість равелінів, названих на честь Св. Анни, Св.Наталії, Св.Федора, Івана Предтечі, Св.Миколи та преподобних Печерських і шість полігонів, що утворювали зручну зону для обстрілу можливих нападників.\nФортеця мала три брами: Троїцьку, Пречистенську, Всесвятську.\nБудівельні роботи здійснювали сербські поселенці, солдати російських військ та козаки кількох українських полків.\nЦілком можливо, що первісні назви кількох вулиць у центрі старого міста походили від найменування бастіонів фортеці: Олександрівська (Невська-Компанійця-Пашутіна); Петровська (Шевченка); Олексіївська (Гагаріна); Миихайлівська (Кірова); Андріївська (назва залишилася).\nНа кінець 1757 р. земляні укріплення були зведені, побудовано церкву Святої Трійці, солдатські казарми, склади зброї і пороху.\nУ фортеці кілька разів бували видатні полководці О.В.Суворов та М.І.Кутузов.\nВ 1778 р. у Єлисаветградській фортеці засновано медико-хірургічну школу. Це був один з перших медичних закладів на Україні. Вона готувала лікарів для армії і флоту півдня України. Цю школу закінчив видатний російський хірург Єфрем Мухін. У період Кримської війни (1853-1856 рр.) видатний вчений, основоположник військово-польової хірургії Микола Пирогов працював у військовому лазареті, розташованому у фортеці св.Єлисавети.\nПісля зруйнування у 1775 р. Запорізької Січі у фортеці певний час знаходиився арсенал Війська Запорізького. В цьому ж році місто отримало найменування Єлисаветград.\nУ фортеці св. Єлизавети в 1774 р. заснована перша цивільна друкарня.\nДостовірно встановлено, що з цієї друкарні 1765 р. вийшла перша книга, надрукована цивільним шрифтом на Україні.Це комедія Жана Батиста Мольєра „Кофейный дом”. На цьому виданні, що є бібліографічною рідкістю і перебуває на постійному зберіганні у фондах Державної публічної бібліотеки імені Салтикова –Щедріна в Петербурзі, є помітка: „Печатана в Новороссийской губернии в Крепости святыя Елисаветы”.\nВ Єлисаветграді була також видана „Азбука” – книга для початкового навчання грамоти.\nКраєзнавці давно вже взяли під сумнів визначену ще в минулому столітті дату виникнення Єлисаветграда. За основу цього визначення брався один-єдиний документ – „Исторический очерк г.Елисаветграда”, написаний і виданий у 1897р. міським головою О.М. Пашутіним, де він категорично запевняв: „Основою м. Єлисаветграда стала фортеця св.Єлисавети закладена 18 червня 1754 р.”\nЧому ж тоді жалувана грамота імператриці Єлисавети Петрівни сербському полковнику Івану Хорвату на заселення цих країв видана 11 січня 1752 р., а до спорудження фортеці приступили більш, ніж через два роки?\nГригорій Іванович Соколов ( 1810-1852 рр.) – автор першого узагальнення історії міста Єлисаветграда.\nЧиновник з особливих доручень при генерал-губернаторові Воронцові і знавець сільського господарства півдня України в 1843-1844 рр. відкрив у скасованій фортеці св. Єлисавети архів старих справ, ніким до того не розібраний.\nВподовж двох років зошити, цілі і напівзотлілі, числом 2169, починаючи з 1750 по 1813 роки, були всебічно розглянуті. Так появилася „Історична та статистична записка про військове місто Єлисаветград”.\nПисалася ця праця в селах Соколівці та Черняхівці – родинних маєтках Соколових, а видавалася в Одесі. Уривки з неї друкуються в газеті „Єлисавет” за січень 1993 р.\nТа існує ще один архівний документ, який відноситься до 1796 р., складений міським магістратом при генеральному розмежуванні.\nУ ньому записано: „Місто Єлисаветград початок свій бере з 1752 року. У цьому місті є фортеця святої Єлисавети.”\nОтже, всупереч твердженню Пашутіна, не фортеця поклала початок забудові міста, а навпаки. Доказом цьому є ще й те, що на вулиці Харьківській №29 зберігся будинок, споруджений у 1753 р.\nПідтвердженням цього є спеціальний знак, виготовлений із сплавів кількох металів. На ньому викарбувано дату „1753” і напис „Взаимное страхование”. Такий знак видавався страховим товариством, який використовував його у галузі страхування будівель від пожежі. Прибивався той знак міцними цвяхами на торець сволока із зовнішнього боку. У вогні метал не плавився.\nЦікава деталь: ця східна частина міста збереглася практично у своєму первозданному вигляді. Назви вулиць тут ніколи не змінювалися. Як і 250 років тому є тут Харьківська, Полтавська, Колодязна вулиці; Крутий, Млинний, Лісний провулки.\nА ось будинок зберігся єдиний. Він свідчить про те що наше місто починалося у 1752 році з балки, де протікає річка Біанка і забудовували йього не генерали і капітани, а звичайні українські і російські селяни, які тікали від кріпосного іга на нові землі.\nОсь такі версії про дату заснування нашого міста зустрічаємо в друкованих джералах.\nА загальноприйнятою є та, що одночасно з будівництвом фортеці у 1754 р. на правому і лівому берегах річки виникло поселення, яке мало три складові: на правому березі Інгулу - район Бикове (вул. Пушкіна - колишня Нижня Бикова, Верхня Бикова та інші вулиці і провулки цього району). Назва походить від прізвища російського капітана Бикова, під керівництвом якого район забудовувався. Більшу частину перших поселенців становили греки. Отже, навколо фортеці виникали вулиці, які в ті часи називали слободами (слободи - поселення у Київській Русі, на Україні в 11—18ст., жителі яких займалися певним ремеслом і тимчасово звільнялися від феодальних повинностей і податків. Такі пільги надавалися з метою заохочення переселення людей з інших місцевостей).\nЩо таке район Бикова? Дві повздовжні вулиці: Верхня і Нижня Бикові, перерізані десятком коротких, що обривалися на Інгулі.\nВулиця Пушкіна — ровесниця міста. Виникла вона в ті часи, коли у 1784 р. було видано Указ про перетворення фортеці Єлисавети „во внутренний город”. Отоді нижче фортеці над Інгулом і було закладено вулицю, якій присвоїли ім’я Бикова. З 1926 р. вона носить сучасну назву.\nНижня Бикова (тепер - Пушкіна) в основних викрутасах повторювала русло Інгулу. Вниз по річці Бикова заходила до Сінної площі (зараз сквер Дружби). Вершина її сягала Озерної Балки. Горішню частину завершувала Чечора, а далі –незаймані степи до самого Хаджибея (зараз-частина м. Одеси). Усе тут було автономним - своє міське початкове училище, свій цвинтар, своя Знаменська церква, попівський двір її граничив з садибою Тобілевичів. Пізніше церква була знищена.\n3 травня 1988 р. на одному з Антільських осровів у Карібському морі пішов з життя архітектор Сергій Олексієнко. Іспанські завойовники ще у 1499 р. нарекли той острів Кюрасао, або острів Велетнів. Які шляхи привели Сергія Олексієнка, народженого 2 червня 1900р. в м. Єлисаветграді на Антільські острови, невідомо. Відомо тільки те, що це була широкоосвічена людина: цікавився історією стародавнього світу, володів німецькою, французькою,нідерландською мовами.\nВ його робочому кабінеті між полицями з книгами висіли фотографіі, що нагадували про місто дитинства: охайне, світле, гарне.\nКоли вдивляєшся в контури Знаменської церкви на фотографії з Антільських островів, то розумієш, що войовничі безбожники 30-х років, чи атеїсти не спроможні були залишити нам таку красу. Вони навіть викинули з могили її будівельника – купця Даміана Купчинка. Не вибачили йому церкви, що була збудована, на чесь порятунку царської сім"ї під час катастрофи потягу в1888 р. і мала продовжити історію старого храму, що існував на тому ж місті з 1772 р.\nВражаюче точно описав причини і наслідки тих руйнацій укр. поет Леонід Гребінка ще у 1929 р.\nВирвав із серця Бога…\nВсе що з великої літери,\nКинув собі під ноги,\nРуки гидливо витер\nВидер із серця з болем\nСерце лишив порожнє,\nНащо руками кволими\nЄлисаветград лежав на поштовому тракті, що з’єднував Одесу з Херсоном, тому виникла потреба збудувати у місті кінно-поштову станцію, яка і з’явилася на Биковій. Сюди мала надходити кореспонденція, проїжджі міняли коней.\nЧимало транзитних пасажирів зупинялося на станції. Деякі із них назавжди увійшли в історію нашого міста.\nВ 1821 р, 1824 р. ( травень та серпень ) зупинявся на кінно-поштовій станції О.С.Пушкін.\nВ 1825 р. на станцію прибув відомий польський поет Адам Міцкевич.\nДещо пізніше, у липні 1861р., поштова карета доставила у наше місто російського революціонера-демократа М.Добролюбова.\nТепер на місці колишньої поштово-кінної станції (вул. Пушкіна, 40/9) розташована обласна санітарно-епідеміологічна станція.\nОстанні дослідження довели, що крім уже відомих імен, на Биковій мешкав письменник В.Винниченко ( ріг вулиць Пушкіна та Тобілевича),тут він закінчив початкову школу ім.Жуковського, яка стояла на Чечорі.\nТепер відомо, що саме на Биковій пройшли останні дні всесвітньовідомого славіста Григоровича.\nНа початку 1876 року Віктор Іванович Григорович приїздить до Єлисаветграда і поселяється у невеликій квартирі, переповненій книгами і рукописами. Він багато працює, здійснює поїздки по навколишніх селах, записує народні пісні і сказання, по зернині збирає історичний фольклор, читає лекції. Тісно подружився з викладачем реального училища Володимиром Миколайовичем Ястребовим, місцевим етнографом.\n31 грудня 1876 р. В.І.Григорович раптово помер. Тисячі єлисаветградців з усіх кінців міста, йшли прощатися із славнозвісним вченим. Його поховали за огорожею Петропавлівської церкви, яку теж постаралися знищити. А потім більш як півтори тисячі чоловік добровільно пожертвували свої кошти для спорудження пам’ятника талановитому професору, вченому-славісту, який був відкритий у 1892р. на Петропавлівському цвинтарі. А сьогодні маємо аж два пам’ятника Григоровичу у Кіровограді. Один ( біля машинобудівного технікуму) – насправді є імітацією, де використана тільки одна деталь, від оригіналу – плінт у вигляді різьблених із мармуру фоліантів; все інше – бюст (копія) та постамент (зовсім інший) – новоробні.\nСам же оригінал пам’ятника, про що й досі мало хто знає, перебуває на Рівненському кладовищі у занедбаному стані. Рівненський цвинтар – уже третє місце його перебування. Спочатку був Перопавлівський цвинтар, потім – Биківський.\nЦе був перший і тривалий час єдиний в Росії громадський пам’ятник, споруджений не імператору чи полководцю, не письменнику чи поету, а Просвітителю, ученому-гуманісту. Пам’ятник безкоштовно погодився виконати відомий український скульптор Борис Едуардас ( 1860-1907 ).\nЗібрані кошти пішли на оплату вартості матеріалу ( каррарського мармуру), праці робітників та доставку пам’ятника в Єлисаветград. Виникає питання: невже легко було понад 100 років тому організувати збір коштів, спорудити пам’ятник, аніж сьогодні привести його в належний вигляд?\nБикова, як бачимо, за своїм населенням, однорідною ніколи не була. В українську культуру увійшла, насамперед, як край Тобілевичів.\nМиколу Садовського, людину гоноровиту за вдачею, так і прозвали в родинному колі – „биковський джентльмен”.\nНа дореволюційних картах Єлисаветграда, які зберігаються в обласному архіві є Знаменська ( Тобілевича ) вулиця на Биковій, де була садиба Тобілевичів.\nДалі, на вигоні, стояла церква, невелике Биковське кладовище, а за ним- неозорі південні степи. Тепер на місці кладовища стоять багатоповерхові будинки та пам”ятний знак працівникам міліції.\nНа кладовищі, яке доходило майже до садиби Тобілевичів, поховані мати драматурга, а потім і сестра.\nУ 20-х роках 20-го століття нащадки І. Карпенка- Карого, почувши, що кладовище підлягає зносу, перевезли прах рідних на Карлюжинський цвинтар поблизу хутора Надії.\nБудинок, в якому було написано перший драматичний твір Івана Карпеннка-Карого „Чабан” („Бурлака”), названий І.Франком „найбільш політичною з усіх п’єс Карпенкових” - пам’ятник українського народу. З будинком на Знаменській пов’язаний родовід усіх Тобілевичів. Тут тривалий час жили І. Карпенко-Карий, Садовський, Саксаганський, Садовська-Барілотті, згодом сюди переселяється десятирічний Олександр Тарковський, представник відомого у вітчизняній культурі роду Тарковських.\nДинастія Тарновських - Олександр, Арсеній, Андрій - явище унікальне. Це - передача інтелектуальної енергії від покоління до покоління.\nБатько Арсенія Тарковського – Олександр Тарковський – рідний брат відомої актриси, дружини І.К.Тобілевича – Надії. Народоволець, глибоко ерудована людина, знав німецьку, французьку, англійську, італійську мови ( всього 7 іноземних і 2 давні мови ). Слід відмітити широке знайомство з літературою та історією. О.Тарковський писав прозу та поезію. Збереглися уривки перекладу „Божественной комедии” Данте у віршах.\nВ своїй драматичній і життєлюбній поезії – весь Арсеній Тарковський. Жоден з літераторів-земляків не присвятив стільки віршів і оповідань рідному краю, скільки А.Тарковський. Основні твори про край :\n„Река уходит в камыш”\n„Я в детстве заболел”\n„Ещё в ушах стоит звон и гром”\n„Зима в детстве ” та інші..\nАндрій Тарковський – син поета, всесвітньовідомий режисер, приніс у кіно нову особливу мову. Згадайте „Сталкер”, „Андрей Рублёв”, „Солярис”, „Зеркало”.\nА колискою цієї унікальної родини є наш край.\nВідомо, що до Тобілевичів часто приїздив М.Кропивницький та П.Ніщинський поет і автор безсмертної пісні „Закувала та сива зозуля”.\nОтже будинок на вулиці, що носить тепер ім”я І.Тобілевича – свідок і носій багатої історії нашого степового краю.\nВище від Бикового розташовано район Чечори з крутими петлястими короткими вулицями та провулками (Ровенська, Госпітальна, Глиняна, Щербаківська та ін.) Назву йому дали перші поселенці-молдавани, що перебралися у наші краї з Цецори (тепер на території Румунії біля Ясс). Цецора - село історичне: там у 1620 р. відбулася знаменита битва між турецькими і польськими військами. У цій битві загинув Михайло Хмельницький, а його син -Богдан потрапив у турецький полон.\nНа південь від Бикового розташований район Пермський. Назву одержав від Пермського карабінерного полку (російське місто - Пермь), який був розквартирований тут з 1754 р. Пізніше цей полк здобув у нашого народу недобру славу, як учасник нападу на Запорізьку Січ у 1775 р. і її знищення. Район охоплює територію сучасних вулиць Верхньої Пермської (раніше називалася Велика Пермська), Куроп’ятникова, Зінченка та інших до пивзаводу.\nНа низькому лівому березі розташувався так званий Поділ (нині - вулиця Карла Маркса) та суміжні з нею до Ярмаркової площі (нині - швейна фабрика).\nНа Ярмарковій площі 5 раз на рік проводились ярмарки по продажу різноманітних товарів. Поряд з Ярмарковою знаходилась Кінна та Петропавлівська площа. До речі, на Петропавлівській площі знаходилась Петропавлівська церква (знищена в 30-х р. ХХст.), яка вважалась найкрасивішою церквою міста. Досить значною була Сінна площа за окружним (тепер обласним ) судом.\nУ центрі міста знаходилась Банна площа, пізніше названа Макіївським бульваром ( пізніше – площа Декабристів ), зараз – площа Богдана Хмельницького.\nТак, в 1774 р. на Подолі налічувалось близько 600 будинків. Тут жили купці та ремісники, які підпорядковувалися магістрату. На Подолі, крім торговельної площі, була ратуша, церква православного віросповідання та церква для розкольників, яких називали часовниками. Останні складали більшу частину жителів, ділилися на кілька полків і користувалися недоторканістю.\nЄлисаветград у центральній частині розпланований був досить добре. Вулиці здебільшого виключно пряміі і скрізь пересікаються під прямим кутом, тому орієнтуватися на них легко.\nТаким чином, найдавнішими вулицями центру є:\n- Велика Пермська (Верхня Пермська-Яна Томпа)\n- Карла –Маркса (Велика Перспективна)\n- Тімірязєва (Нижньо-Донська)\n- Провулок Центральний (провулок Соборний)\n- Луначарського (Іванівська, зараз - Чорновола)\nДо речі, на вулиці Луначарського немає двох одинакових будинків і тому колись на ній не висаджували дерев, аби не псувати архітектури.\n- Леніна (від вулиці Фрунзе до вулиці Карла Маркса –Двірцева; від вулиці Карла Маркса до Великої Балки – Верхньо Донська).\n- Шевченка (Петрівська).\n- Покровська ( Покровська – Рози-Люксембург ).\nНа місці теперішньої площі С.М.Кірова був розташований Міський центральний бульвар. Потрапити на бульвар можна було з боку вулиць Великої Перспективної та Двірцевої, а також з Думського провулка ( нині не існує, на тому місці розташований облдержадміністрація, будинок культури імені Компанійця.)\nНа території бульвару знаходився буфет-ресторан, у центрі – фонтан. Місце під бульвар подарував Єлисаветграду у 1830 р. сенатор Фундуклеєв: «для зведення присутственних місць і улаштування перед ними площі» . Пізніше бульвар було обнасено металевою огорожею з гранітними колонками.\nЗавдяки своєму розташуванню міський бульвар служив «єдиним літнім міським гулянням» для єлисаветградської публіки.\nВсі ці частини утворювали так званий форштадт, мешканці якого мусили виконувати різні повинності.\nЗа Пермським районом розташований район ОЛЕКСІЇВКА ( головні вулиці: Яновського, Ушакова, Глібка, Межовий бульвар, Барболіна та інші.) названий також за ім’ям генерала Олексія Мельгунова, головного командира Нової Сербії. У 1764 р. на лівому березі р.Сугоклеї він розбив Міський сад, біля якого виникла Олексіївська слобода.\nТривалий час на честь фаворита цариці Катерини князя Потьомкіна сад називали Потьомкінським, пізніше – казенним. Він мав досить своєрідне призначення : в саду повинні були вирощувати, а потім доставляти «височайшому двору» в Санкт-Петербург овочі та фрукти. У 1836 р. парк дещо розширили, провели благоустрій. Зараз це парк Перемоги біля телецентру.\nВідразу за пивзаводом розташований район АРНАУТОВО. Так назвали його перші поселенці – арнаути, тобто албанці.\nПівденна околиця міста на Правобережжі – МАСЛЕНИКІВКА – носить ім’я місцевого купця Івана Масленникова, який у 1785 р. збудував тут перший в Російській імперії цукровий завод. Він жив у цьому районі, будував житло для робітників цукроварень.\nНа північ від Бикового на правому березі знаходиться район ОЗЕРНОЇ БАЛКИ. Назву одержав від річки, на якій було багато невеликих озер. У цьому районі понад 100 років тому відкрито водопровідну станцію (водоканал), який існує і досі, забезпечуючи місто питною водою.\nВпритул до форштадту підступали слободи КОВАЛІВКА і БАЛКА, які виникли на місці козацьких зимівників.\nХарактерною особливістю БАЛКИ є те, що планування вулиць, на відміну від КОВАЛІВКИ, тут лишилося майже незмінним донині.\nКОВАЛІВКА. Назва говорить сама за себе: тут знаходилось багато кузень, жили і працювали ковалі. Чи не задумувались ви чому два кутки нашого міста – КОВАЛІВКА і КУЗНІ запозичили свої назви саме в майстрів цієї справи ?\nРайон КУЗНІ тягнувся від ЯРМАРКОВОЇ площі до залізничного вокзалу. Тут знаходилось біля чотирьох десятків кузнів, де працювали неперевершені майстри своєї справи.\nАбо чому навіть у телефонній книзі понад 140 прізвищ, що походять від тих, хто працював з молотом – Коваленки, Ковальчуки, Ковалі, Ковальські, Кузнецови?\nНа невеликій, у шість квадратних кілометрів, площині історичної частини міста нараховується понад 150 зразків ковальського і ливарного мистецтва. Це - балкони і парапети, надверні грати, поруччя сходів, ковані ворота і кронштейни балконів. Більше 80 з них – оригінальні і неповторні. Це – музей просто неба, музей художньої ковки.\nМайстрів цієї справи в Єлисаветграді було багато. Тому, коли у 1874 році англійці-брати Томас і Роберт Ельворті почали будувати завод сільгоспмашин, ковалів і тямущих слюсарів їм не бракувало.\nІсторія зберегла для нас імена художників металу: Миколи Івановича Петренка. Умільці цієї майстерні створили чудові візерунки воріт і дверей Грецького собору та Ковалівської церкви,а також кілька воріт на вулицях Леніна, Пушкіна, Жовтневої революції ( в минулому –Вокзальна).\nЧудові ворота біля будинку Вайсенберга ( зараз обл. відділ охорони здоров’я) та будинку Якубовського по вул Луначарського,а також дверні грати і поруччя сходів виготовили батько і сини Володимирські.\nА ще відомі імена майстрів ковальського мистецтва Осипа Смирнова, купця Золотарьова, поляка Піковського, єврея Шаца, турка Наймана.\nДо Ковалівки з півдня прилягає невеликий район СОЛОДКА БАЛКА (вул. Київська). Назва теж промовиста: тут були склади цукру та продукції, виготовлені з нього, спирту, цукерок, інших солодощів.\nПівденно – східна околиця лівобережжя – ВЕЛИКА БАЛКА. Вона тягнеться на кілька кілометрів.Через район протікає річка Балка (тепер її називають Біянка – від слова «б’є»). Ця невеличка річечка мала колись чисту, смачну воду, яку жителі споживали, вона не замерзала за найлютіших морозів. Основні вулиці Великої Балки – Шевченка, Чайковського, Воронцовська, Олександрійська, Харківська.\nНайбільшим передмістям є КУЩІВКА. Це один з найстаріших районів обласного центру. Виникло поселення у середині 17ст., спочатку як стоянка, а потім як зимівник і хутір запорізьких козаків. Назва походить від слова «куща», тобто шатро, намет. У шатрах жили козаки під час походів. Можна почути також версію, ніби назву поселенню дали кущі, яких нібито було багато на берегах Інгулу.\nКАТРАНІВКА.- таку назву має район, що лежить між Балкою і Кущівкою. Межею є вулиця Родимцева. Назва походить від рослини з красивими квітами – катран. Їх багато росло у тих місцях.\nЩе одне село приєднане у наші часи до обласного ценру – ЗАВАДІВКА. Це теж давнє українське поселення, що виникло мвйже одночасно з КУЩІВКОЮ, а, можливо, і раніше. Назву дали події, що розгорталися тут у середині 18 століття, коли на ці землі здійснили набіг татарські нападники.\nВони спалили сусідні села ПЕРВОЗВАНІВКУ, ПОПІВКУ, НЕОПАЛИМІВКУ. Та біля ЗАВАДІВКИ зайд було зупинено, їм завадили прорватися до Єлисаветграда.\nТри десятки років тому в межу міста було включено ЛЕЛЕКІВКУ. Це теж один з найстаріших населених пунктів на Інгулі. Заснував його козак Лелека на початку 18 століття.\nУ 30-х роках до міста було приєднано село БАЛАШІВКУ, названу так іменем поміщика Балашова, який володів найкращими чорноземами у нашій місцевості. До речі, чорнозем з цієї місцевості німці вивозили у вагонах на свою батьківщину в роки окупації Кіровограда у 1941-1944 рр.\nПерераховані райони Кіровограда існують і тепер; крім Пермського і Бикового, зберегли свої назви.\nСтарожили ще пам’ятають невеликі райони міста: Нова Одеса, Мотузянка (за залізницею, поблизу арки), Млинки (біля Великої Балки).\nНОВА ОДЕСА виникла на залізниці, що тягнулася з приморського міста.\nМОТУЗЯНКА - від мотузок, які виготовляли місцеві жителі.\nДва великі сучасні мікрорайони - НОВОМИКОЛАЇВКА та НОВОНЕКРАСІВКА.\nЦікава історія заснування району м. Кіровограда – НОВОМИКОЛАЇВКИ. Про неї розповів місцевий краєзнавець В.Смотренко в радіопередачі „Криниця” (17.1.2002р.).\nОдин із засновників заводу „Червона Зірка” Роберт Ельворті вирішив побудувати для своїх робітників житло. Придбав будівельні матеріали, причому все, що потрібно для будівництва будинку: від цвяха до кахлів для оздоблення печі. Кожен з робітників на заводі мав форменний кашкет з певним номером на ньому. І ось, коли Роберт Ельворті, оголосивши про будівництво житла, сів у свою машину, потужністю 4 кінських сили, і поїхав на місце майбутнього поселення, робітники, з великої радості, бігли за машиною, підкидаючи вгору кашкети. Там, де кашкет падав на землю, і були закладені будинки для кожного робітника. Місце визначали за номером на кашкеті.\nДо цих пір на місці старих поселень Новомиколаївки знаходять кахлі, каміння, інші будівельні матеріали, з яких було побудовано житло для робітників заводу Робертом Ельворті.\nСаму назву цієї частини міста поки що не з’ясовано.\nПершу вулицю сусіднього поселення, яке виникло після 1917 р., назвали іменем російського поета М. Некрасова у зв’язку з 50-річчям від дня його смерті. Звідси і назва - НОВОНЕКРАСІВКА.\nДо речі, в усіх містах є мікрорайони та вулиці, які мають неофіційні народні назви, не зафіксофані в жодних документах. Про основні з них у нашому місті я розповіла.\nНайбільш інтенсивне заселення тутешнього краю припадає на 1755 рік і подальші роки після того, як царський уряд видав дозвіл повернутися сюди росіянам - розкольникам, які раніше втекли від переслідувань до Польщі, Молдавії та Валахії.\nПоруч з ними, поблизу фортеці, оселились греки, євреї, поляки, угорці, серби, турки.\nВ 1756 р. навколо фортеці св.Єлисавети налічувалося 27 слобід з населенням в них – 4604 душі. В 1757 р. в розташованій безпосередньо біля фортеці слободі налічувалось 128 дворів (без військових будівель).\nЗа даними першого Всеросійського перепису 27 січня 1887р. (ст.ст.) Єлисаветграді проживало 62482 жителів. Через 10 років їх було вже понад 72 тисячі, а на 1 січня 1913 р. - 76649 чоловік.\nЗа цими показниками Єлисаветград поступався лише Одесі та Миколаєву. При цьому треба врахувати, що Одеса на той час займала третє місце в Росії за кількістю населення.\nНа початку 19 ст. Єлисаветград був досить впорядкованим, компактним містом з десятитисячним населенням. Переважали, звичайно, міщани. Чимало було купців, дворян.\nЧисленний прошарок, як і раніше, складали військові. Серед військових особливо виділялися гусари. Гусар з ( угорського «хусар» ) трактується як «один з двадцяти» , саме так називали кіннотників угорського дворянського ополчення. Вони розподілялися на роти в 20-25 вершників. Молоді, ставні, у яскравих, розшитих позолотою доломанах, вузьких білих рейтузах і коротких чобітках - такий типовий портрет гусара.\nНе всім, певно, відомо, що в Росії гусари вперше з’явились саме у місті над Інгулом.\nУ Вітчизняній війні 1812 року Єлисаветградський гусарський полк воював на Бородінському напрямку. Одним з гусарів був єлисаветградець Федір Самусь (Потапов), який організував 3-х тисячний партизанський загін. Ударну силу складала кінна група в 200 чоловік. Ім’я хороброго гусара вибито на фронтоні музею - панорами Бородінської битви у Москві поряд з іменами уславлених героїв Вітчизняної війни 1812 р. - П. Багратіона, М. Раєського, Д. Давидова.\nДоля Єлисаветграда склалася так, що від дня свого заснування до початку ХХ ст. місто перенесло масу значних потрясінь від природних явищ.\nОсновними з них були пожежі та повені. Грандіозною пожежею 1798 р. було знищено половину міста. А потім були пожежі 1812-1813 рр. 1833 р., 1834 р., збитки від яких складали мільйони карбованців.\nУ 40-х пожежі припинились, поступившись місцем іншому лиху - повеням. Найбільша з них сталася у 1841 р., коли загинуло немало людей. Велика повінь була у 1900 році. Та попри все місто росло.\nЗ 1829 р. воно стало центром військових поселень півдня України. Тут розмістилися штаб-квартира резервного кавалерійського корпусу, інші військові відомства. Єлисаветград став суто військовим містом.\nНаш край з середини до кінця Х1Х ст. мав високорозвинуту торгівлю, підкріплену розвинутою економікою.\nДосить навести свідчення відомого поета Афанасія Фета, котрий прослужив тут у Кірасирському Військового Ордена полку з 1845 по 1853 рік, об’їздив увесь повіт, неодноразово бував у Єлисаветграді.\n„Життя у новоросійському краї в той час було дешевим: відбірна яловичина коштувала 3 коп за фунт, курка - 10 коп, десяток яєць -5 коп, воловий віз величезних раків - 1,5 крб. За окрему невелику квартиру я платив 3 крб. на місяць”.\nЯк поет і людина А. Фет - невіддільний від нашого краю. В особі Фета ми маємо найвидатнішого… єлисаветградського поета усіх часів. У цьому відношенні він прямий попередник Арсена Тарковського, Дона Амінадо та інших визначних земляків, витоки творчості яких - на Єлисаветградщині.\nКоли б на життєвому шляху поета не зустрілися принаймі три єлисаветградські красуні, то невідомо, як склалася б його доля. Певно, мали б зовсім іншого Фета. Серед єлисаветградських муз Фета слід назвати Олександру Бржеську (уроджену Добровольську). Її стосункам з Фетом присвячена спеціальна робота дослідника Г. Блока «Фет і Бржеська», опублікована 90 років тому.\nЩе одній єлисаветградській красуні В.Безродній присвячений вірш «Я знаю, гордая, ты любишь самовластье»… , який був написаний 155 років тому в Єлисаветграді.\nГлибоке почуття у Фета було до Марії Лазич - начитаної, розумної, вихованої, дуже гарної собою особи. Світова інтимна лірика великого поета була навіяна любов’ю до коханої і сотні віршів народились у нас на Єлисаветградщині.\nНайбільше багатство нашого краю – не золото, не уран і навіть не хліб, а… жіноча врода. За кількістю красунь він не має собі рівних. Це – аксіома. Сам «король поетів» Ігор Сєвєрянін пише:\nДавно красавицами славен\nЕлисаветы Первый град.\nМужчина каждый обезглавлен\nСердцами их, как говорят.\nБрюнетки, рослые, смуглянки,\nС белками синими слегка—\nВас, южные израильтянки,\nЯ узнаю издалека.\nЧитаюючи це твердження, нам не слід забувати історію заселення нашого краю сербами, болгарами, євреями, волохами. Не випадково, територія, де ми живемо, називалася Новою Сербією. Сербська кров тече у багатьох із нас. На Кіровоградщині і досі поширені сербські прізвища: Оксанич, Зорич, М’ятович.\nСербкою була мати нашого відомого художника Івана Похітонова . Її звали Варвара Бєлич. Перша дружина М. Кропивницького - Олександра, до заміжжя носила сербське прізвище Вукотич. Сербського походження була мати видатного поета Євгена Маланюка – Гликерія Стоянова.\nМожливо, хтось колись і напише захоплююче дослідження про знаменитих єлисаветградських жінок, чиєю вродою захоплювались поети, збагативши людство шедеврами інтимної лірики, їм присвяченої.\nМісто розвивалось. Планування та забудова міста відбивали матеріальний стан, рівень техніки, звички та смаки людей. Вражала кількість культових споруд у місті. Якщо вірити архівним документам про вилучення церковних цінностей, то у 1922 р. у Єлисаветграді налічувалось 14 синагог!: Головна, Хоральська, Пермська, Кущівська, Нижньо-Биківська, Кравецька та інші.\nХристияни їм поступалися, маючи 10 православних церков, кірху та костьол.\nУ нас своєрідне місто. Майже без змін зберігся історичний центр міста, а в ньому – будинки, які характерні лише для Єлисаветграда. Будинки, як свідки минулого, створюють кам’яний літопис міста, сторінки якого читати дуже цікаво.\nАрхітектура міста була досить оригінальною, про що свідчать окремі приміщення того часу, які збереглися до наших днів.\nВ різний час архітекторами міста були Яків Паученко, Олександр Лишневський, Андрій Достоєвський ( брат письменника Федора Достоєвського).\nЯКІВ ВАСИЛЬОВИЧ ПАУЧЕНКО (1866 - 1914 рр.) був уродженцем нашого міста, яке щиро любив. Яків Панченко - рідний дядько нашого відомого живописця Олександра Осмьоркіна. В 1883 р. він вступив до Московського училища живопису, скульптури та архітектури; навчався досить успішно, отримавши в 1893 р. малу срібну медаль за архітектурний проект. Того ж року Паученко, не закінчивши училища, повернувся додому, щоб після смерті батька очолити в Єлисаветграді іконописну майстерню.\nВнесок Якова Паученка у формування обличчя нашого міста напрочуд вагомий. Я. Паученко був невгамовний працівник. Хворий на параліч він ледве пересувався по будівельних риштуваннях. Навіть в останній вечір свого життя він ще креслив деталі для незакінченного будинку.\nДля творчості Паученка характерні камерний масштаб будівель, увага до деталей. Будівлі Я. Паученка вражають віртуозністю цегляної кладки, чудовим малюнком металевих прикрас.\nЙого кращі роботи:\n- Лікарня св. Анни (нині лікарня №2).\nЇї він збудував як комплекс невеликих особняків.\n- Будинок ВАЙСЕНБЕРГА ( нині там міститься облздороввідділ).\n- Приватний будинок ( нині музей О.Осьмьоркіна ).\nОстанні роботи схожі на різблені дерев’яні тереми, але вони збудовані з цегли:\n- Пушкінське училище ( нині школа № 7 ).\n- Будинок Барського ( нині краєзнавчий музей ).\nЗнаменитий крилатий вислів «Архітектура - застигла музика» щоразу згадуєш, коли проходиш повз цей будинок по колишній вулиці Московській (нині Дзержинського). Вишукана архітектура фасаду, напрочуд красива кладка з фігурної цегли створюють симфонію незвичної краси. Споруджено його на початку ХХ ст.за проектом Я.Паученка для відомого Єлисаветградського лікаря Сергія Самуїловича Мейтуса. На першому поверсі Мейтус влаштовував лікарню, на другому мешкав сам з родиною. Дитячий лікар та його дружина були музично обдарованими людьми, у будинку панувала музична атмосфера.\nТут у Мейтусів народився син Юлій Сергійович Мейтус (1903-1997) - визначний український композитор, народний артист України, автор 15 опер („Гайдамаки”, „Ярослав Мудрий”, „Украдене щастя” та ін).\nУ місті працювала славнозвісна музична школа Густава Нейгауза, з якою пов’язана доля і Юлія Мейтуса. Після революції будинок націоналізували і деякий час він використовувався різними установами, далекими від мистецтва. І тільки у 1940 р. у ньому відкрили міську музичну студію, а потім - дитячу музичну школу ім. Г.Нейгауза.\nЗагалом же будинок Мейтуса - одна із кращих споруд міста, шедевр мистецтва архітектури єлисаветградця Якова Васильовича Паученка.\nНа відміну від Я. Паученка ОЛЕКСАНДР ЛИШНЕВСЬКИЙ (1868-1942 рр.) віддавав перевагу великим імпозантним будівлям. За його проектами збудовано жіночу гімназію (нині - педагогічний університет ім. В.Винниченка). Цікава історія цього будинку.\nВдова військового Некрасова переїхала з Новомиргорода в Єлисаветград, і в будинку на Петрівській вулиці організувала музичний салон, де проходили музичні вечори, самодіяльні артисти грали в драматичному гуртку.\nПізніше жінка мецената Соколова-Бородкіна очолила ці заходи, а виручені гроші йшли на благодійні цілі.\nКоли на цьому місці було збудовано жіночу гімназію, заслуговувало на увагу опалення, яке було в гімназії. Це – калорифери, які були винайдені у 18 ст. інженером Львовим. У підвалах поставили спеціальні печі, які опалювались і по особливих колодязях у стінах піднімалося тепле повітря, яке гріло кімнати, а по других колодязях відпрацьоване повітря йшло на дах будинку, де розтоплювало сніг. Ці колодязі збереглися і до цього часу.\nПісля революції в жіночій гімназії був дитячий будинок, який проіснував до 1930 р., а потім організували педагогічний інститут з історичним і філологічним факультетами.\nВ роки Великої Вітчизняної війни (1941 – 1945 рр.) цей будинок німці зайняли під свій госпіталь. На місці нового корпусу педуніверситету були поховані німецькі солдати. Їхні могили під час будівництва були зруйновані.\nДо війни весь квартал: від педуніверситету до школи №5, займали московські лавки, де можна було купити тканини, велосипеди, шкіри, хутра (каракуль, бобри). В роки війни на цьому місці був концтабір. Стояли вишки біля педуніверситету, біля стадіону, біля школи №5. По вулицях Декабристів, Калініна полонених ганяли на роботу.\nСтаре приміщення будинку школи №5 перебудоване з бувших московських крамниць (на їх фундаменті).\nНа розі вулиць Калініна і Шевченка знаходився «тіньовий театр» (прадідусь наших кінотеатрів). Там демонстрували мальовані картинки від руки, в основному на біблійські теми. Коментатор читав текст, озвучували музикою. Пізніше приїжджали пересувні кінотеатри.\nАНДРІЙ ДОСТОЄВСЬКИЙ (1825-1897 рр.) приїхав до Єлисаветграда в 1849 році і до 1858 року працював міським архітектором.\nУ цей час споруджується багато будівель, що стали окрасою міста:\n- Покровська церква на Ковалівці.\n- окружний суд (нині - обласний суд).\n- комплекс ковалерійського училища (зараз казарми).\nДеякі будинки були споруджені за проектами інших архітекторів, але під керівництвом А. Достоєвського. Прикладом може бути кавалерійське ущилище збудоване архітектором В. Верленом, за проектом одеського митця В. Шуміліна, але за участю А.Достоєвського.\nПринциповість Достоєвського була гарантом вибору високоякісних проектів. І якщо сам Андрій Михайлович про Єлисаветград часів свого перебування писав так: „Город Елисаветград во время моего туда водворения был очень неважный городок с 15 тысячами жителей… Самый внешний вид города далеко неказист. На так называемой Большой улице… встречалось несколько деревянных строений, крытых соломой”, - то в кінці 60-х років Х1Х ст. наше місто вважалось одним з найбільш гарних на півдні країни.\nАндрій Михайлович Достоєвський все своє життя схилявся перед генієм брата - Федора Михайловича Достоєвського.\nУважно перечитуючи роман Ф. М. Достоєвського „Брати Карамазови”, мимоволі приходимо до думки, що події відбуваються в Єлисаветграді. Але великий росіянин ніколи не був на Україні. Однак брат письменника, як міський архітектор, дуже добре знав планування Єлисаветграда, його пам’ятні місця і споруди. За 9-річний період служби йому довелося всебічно ознайомитися з життям, побутом, звичаями багатьох представників різних соціальних верств населення. А людиною він був спостережливою. Ось чому у романі „Брати Карамазови” Ф. Достоєвський багато подій пов’язав з вулицями - Великою і Михайлівською, прилеглими до них площами і провулками. Зіставлення топонімічних назв нашого міста з описаними у романі місцями подій свідчать про майже однакове місцеположення більшості вулиць і площ.\nУгору по вул. Великій, де знаходився район Кузні, була Ярмаркова площа, розміщувався скотопригінний пункт, відомий на всю губернію. Пізніше його перевели на Кущівку, де виникла Скотопригінна площа (50-60-ті р. Х1Х ст.). Не виключена можливість, що це дало привід Ф.Достоєвському назвати описане місце в романі „Брати Карамазови” Скотопригоньєвськом. В провулку недалеко від Озерної вулиці жив Дмитро Карамазов. Вулиця Михайлівська (нині Кірова) беручи свій початок від Клинцівського моста витягувалась прямою лінією вгору, назва цієї вулиці, її розташування - в описі зустрічі Альоши Карамазова з дітьми. Про ці факти цікаво пише журнал „Поріг” (1992, №4).\nПершою архітектурно-цінною спорудою в Єлисаветграді був триповерховий палац, збудований 1848 р. на околиці міста поблизу Ковалівки. Він поклав початок вулиці Двірцевій. Споруджено палац для прийому осіб царської сім’ї та її оточення, які інколи навідувалися в місто над Інгулом і були присутні на військових маневрах. Відомо, зокрема, що імператор Микола І в урочистій обстановці заклав у Єлисаветграді цей великий архітектурний ансамбль: триповерхові будівлі палацу з 39 вікнами, корпусного штабу, військового училища і манежу. У склад комплексу входили: плац (територія Ковалівського парку), триповерховий штабний і навчальний корпус - манеж (вздовж вулиці Орджонікідзе), приміщення офіцерського зібрання (поруч з музично-педагогічним факультетом педагогічного університету на місці скверу, де стояла Дошка пошани).\nСиметрично до палацу стояв ще один великий будинок, який було зруйновано в роки Великої Вітчизняної війни. Тут тепер - обласна філармонія.\nВсі будівлі кавалерійського училища вирішені в стилі Єлисаветградського ампіру. Складовою частиною ансамблю училища стала Ковалівська церква.\nУ 50-х роках позаминулого століття начальником штабу резервного кавалерійського корпусу був генерал-майор Михайло Леонтійович Дубельт - чоловік дочки О.С.Пушкіна - Наталії Олександрівни. В Єлисаветграді Дубельти поселилися в просторих, чудово умебльованих кімнатах 3-го поверху палацу. На першому поверсі розміщувалася царська охорона і прислуга. Тут Наталія Олександрівна народила першу дитину - дочку Наталію, а через рік - сина Леонтія, а ще через 5 років - дочку Ганну. Через грубість, жорстокість, обмеженість чоловіка сім’я розпалась і після 9-річного перебування в нашому місті, Наталія Олександрівна покидає його. Н.О. Дубельт-Пушкіна виділялась серед світських дам Єлисаветграда не лише своєю красою, але, не дивлячись на свою молодість, і освіченістю та добрим серцем.\nКожен раз проходимо мимо цього червоного палацу з якимось почуттям гіркоти і тривоги. Тут бігали маленькі ніжки онуків О. Пушкіна. Тут під срібний передзвін шпор кавалеристів в казково вбраних кімнатах палацу розігралась трагедія сім’ї Дубельтів.\nЩе один штрих пов’язує ім’я Пушкіна з нашим краєм.\nЦій жінці судилося вийти заміж 16-річною дівчиною за 52-річного генерала, бути коханою геніального поета, майже свого ровесника, а в другому шлюбі на 41-році життя мати за чоловіка свого троюрідного брата на 20 років молодшого від неї. Він і вона жертвують заради шлюбу всім: кар”єрою, яку міг зробити юнак на військовому поприщі, генеральською пенсією, яку мала отримувати вдова, прихильністю рідних і громадською думкою. І все таки свій шлюб вони вважали щасливим. Подружжя переїхало в рідну Україну, в маленьке село на Чернігівщині, де був родовий маєток чоловіка. Чоловік обожнював свою дружину. У них народився син, жили вони дуже скромно. Чоловік помер від раку молодим. Вона пережила всіх трьох. З трьох прізвищ, які вона носила, ні перше, дівоче - Полторацька, ні третє - Маркова-Виноградська, більшості з нас нічого не кажуть. Доля розпорядилася так, що уславило її друге за ліком прізвище, отримане від ненависного чоловіка. Досить вимовити Анна Петрівна Керн (1800-1878 рр.) як зразу в пам?яті спливають рядки:\nІсторія кохання Пушкіна і Анни Керн відома всім із шкільних років. Не обійдений увагою «чудного мгновенья» і наш край. З 17 до 19 років Анна Петрівна жила в Єлисаветграді, де служив її чоловік - генерал - грубий, скупий і страшенно ревнивий солдафон. Є підстави вважати, що до Петербурга, взимку 1819 р. на свою першу зустріч з Пушкіним Анна Петрівна прибуває з Єлисаветграда. Пушкін відразу закохався в юну красуню з України. (Анна походила із старовинного українського роду Полторацьких, які жили на Полтавщині). Поет подарував коханій першу главу „Євгенія Онєгіна”, в нерозрізаних аркушах якого Анна знайшла складений вчетверо папірець з віршем „Я помню чудное мгновенье”. Тримати в таємниці такий подарунок жодна жінка не змогла б. От і Керн віддала присвячений їй вірш для публікації в журнал „Северные цветы”, а Михайло Глінка написав до них музику. Так народився знаменитий романс „Я помню чудное мгновенье…”.\nПушкін написав Анні ще шість любовних листів. Вони були настільки інтимними, що Анна Петрівна розлучилася з ними тільки в глубокій старості, продавши редакції журналу „Русская старина”.\nОсь про що повідала ця велична будівля, яка добре збереглася до наших днів і є пам’яткою архітектури. Цікавим є також той факт, що в кавалерійському училищі навчався Констянтин Олександрович Романов (двоюрідний брат майбутнього царя Миколи II ). Констянтин Романов був освідченою людиною, захоплювався поезією, сам писав вірші. На його слова композитор П.І.Чайковський написав декілька романсів.\nНеподалік палацу збереглася ще одна оригінальна споруда - Зимовий театр (зараз театр ім. М.Л. Кропивницького). Збудував його у 1867 р. палкий прихильник театрального мистецтва інженер-полковник Г.В. Трамбицький на власні кошти.\n27 жовтня 1882 р. на сцені театру вперше був показаний спектакль за п?єсою І. Котляревського „Наталка Полтавка” з М. Кропивницьким та М. Заньковецькою в головних ролях. Ця подія вважається днем народження професійного реалістичного театру.\nЗгадує Марія Констянтинівна Заньковецька: „С Елисаветградом у меня связаны воспоминания о моих первых шагах, как артистки. Мой первый дебют на украинской сцене был в Елисаветграде в 1883 г. в труппе Кропивницкого.\nЯ выступала в „Наталке Полтавке”. Я волновалась в первом действии. Я не слышала своего голоса, когда пела „Віють вітри”. За кулисами я от волнения упала и помню как заволновались все вокруг меня”.\nЄлисаветград славився своїми готелями. Їх було чимало. Один з найфешенебельніших – „Пасаж” з магазинами, буфетами, рестораном.\nПриміщення його збереглося до нашого часу майже без змін і в недалекому минулому складало окрасу центру (зараз – Обласний художній музей на вул. К.Маркса, 60). Ця будівля, як пам?ятка архітектури, потрапила на сторінки книги про історію української архітектури, увічнена у вірші видатного поета. А засновником пасажу (пасаж - у перекладі з французької - прохід, перехід) був єлисаветградський купець Ізраїль Шполянський (чи не доводиться він родичем знаменитому поету, уродженцю Єлисаветграда Дону-Амінадо, справжнє прізвище якого Шполянський Амінодав Пейсахович?).\nУ збірці спогадів та матеріалів з історії революційного руху на зінов’євщині „Червоні віхи” (1925 р.) зазначається, що в 1903 р. в крамниці Ізраїля Шполянського був створений „Соціалістичний університет” (гурток місцевих соціал-демократів). Організував його не хто-небудь, а сам Григорій Радомишльський, „права рука” Леніна - Г. Зінов’єв, разом з Матвієм Фішером і Самуїлом Любовичем.\nЧерез деякий час пасаж змінив господаря. Ним став міський голова Пашутін. З архівних документів відомо, що в будинку „открыта живописно-художественная мастерская под названием „Искусство”. Будинок використовували також як виставочний зал для показу єлисаветградцям екзотичних тварин. 6-річний Арсен Тарковський там вперше побачив живого страуса. Це було жахливе видовище, воно врізалось у пам?ять, і через багато років вилилось у білий вірш про самопочуття живої істоти в неволі.\nНа розі вулиць Шевченка і К.Маркса, де зараз продовольчий магазин, до революції був розташований готель „Петербургський”. Там, де сьогодні розбито Ценральний сквер (навпроти бувшого магазину „Дитячий світ”), був готель „Європейський” та інші.\nДо наших днів збереглися кілька громадських споруд, які є пам’ятниками архітектури.\n- приміщення колишнього Пушкінського училища, збудованого в 1899 р. (нині школа №7, в якій в 20-х роках нашого століття служив політбійцем поет Володимир Сосюра та навчалися Герої Радянського Союзу І.І. Фісанович, В.Є. Колісніченко).\n- Лікарня св. Анни Червоного Хреста (нині міська лікарня №2).\n- приватна лікарня, будинок Вайсенберга (на розі вулиць Луначарського і Дзержинського, нині обласний відділ охорони здоров’я).\n- приватна лікарня Гольденберга ( нині лікарня №3. Вона користувалася популярністю у заможних городян, адже на той час тут практикувались найбільш прогресивні методи лікування. Старший брат Гольденберга багато років тримав друкарню на Двірцевій, а молодший -напередодні війни 1914 р. закінчив Академію мистецтв і згодом, у 1919-1920 рр., малював кліше для перших радянських Єлисаветградських грошей. Ось таким чином родина Гольденбергів залишила свій слід в Єлисаветграді).\n- У колишній жіночій Громадській гімназії тепер навчаються студенти педагогічного університету ім. В. Винниченка\nЧоловіча класична гімназія, яка була збудована на Петрівській вулиці (вул. Шевченка) в 1886 році, обійшлася місту в 10000 крб. В класах гімназисти мали поступово засвоїти Закон Божий, російську мову, філософію, законоведення, латинську та грецьку мови, арифметику, алгебру, геометрію, тригонометрію, фізику, космографію, історію, географію, німецьку та французську мови, природознавство, малювання, чистопис.\nВ різні часи в Єлисаветградській чоловічій гімназії навчалися: видатний український письменник В.К. Винниченко, талановитий оперний співак і актор В.А. Канделакі, знаменитий алгебраїст М.Г. Чеботарьов, вчений - біолог Б.М. Завадовський, поет А.О. Тарковський, відомий вчений-фізик І. Тамм та інші. До речі, на вулиці Петрівській, народився відомий письменник Юрій Олеша.\nЗаслуговує на увагу й інший славнозвісний учбовий заклад міста:\n- Єлисаветградське земське реальне училище, яке відкрилось в 1870 р. (зараз там машинобудівний технікум). Воно проіснувало до 1920 р.\nУнікальністю училища було те, що земство вбачало в реальному училищі не тільки технічну гімназію, але воно стало науково- освітнім, культурно-просвітницьким ценром міста. Тому в реальному училищі відкривались зовсім не обов?язкові для технічної гімназії підрозділи: вечірні рисувальні класи, метеорологічна станція, діяв безплатний інтернат для сільських дітей.\nВечірні рисувальні класи були створені для всіх бажаючих, навчання на них було безплатним. Створив вечірні рисувальні класи і майже десять років керував ними академік Петербурзької Академії мистецтв Петро Крестоносцев. Художники-передвижники, які часто бували зі своїми знаменитими виставками в Єлисаветграді, вважали ВРК однією з кращих художніх шкіл Росії. На початку ХХ ст. ВРК очолив уродженець Єлисаветградщини, талановитий художник і педагог Феодосій Козачинський.\nГуманітарний ухил Єлисаветградського реального училища сприяв парадоксу: серед його найвідоміших випускників переважають гуманітарії—письменники (Євген Маланюк, Юрій Яновський), музиканти (Фелікс Блуменфельд, Кароль Шимановський), художники (Олександр Осмьоркін), театрали (Микола Садовський, Панас Саксаганський, Гнат Юра), громадські діячі (Олександр Тарковський, Євген Чикаленко).\nДиректор реального училища Михайло Завадовський запросив викладати в училищі Петра Крестоносцева, всесвітньовідомого вченого, славіста Віктора Григоровича.\nПри училищі було створено археологічний музей, який нараховував понад 2300 експонатів. Його очолював видатний історик, археолог, етнограф Володимир Ястребов. Училище оточував великий сад з галявиною для ігор, спортивним майданчиком та гімнастичним залом. Училище розміщувалось на вулиці Бульварній ( зараз—вулиця Фрунзе).\nВелика Перспективна ( вулиця Карла Маркса) та Двірцева ( вулиця Леніна) були дійсно респектабельними вулицями.\nНа початку ХХ ст. тут зосередилися не тільки готелі та банки, органи місцевого самоуправління та торговельні установи, а й заклади культури та освіти.\nБільше всього їх розміщалося на Двірцевій: три книгарні, три театри: музично-драматичний, „Казка” ( в майбутньому - кінотеатр ім. Дзержинського та інші установи), „Ілюзіон”( зараз школа-ліцей мистецтв. Хореографічний ансамбль „Пролісок”), громадське комерційне училище, приватна чоловіча гімназія, товариство споживачів (на місці аптеки на розі вулиць Леніна і Калініна), земська аптека, громадське народне зібрання (тут вперше були виконані „Вечорниці” Ніщинського. Приміщення знесено).\nУ 1888 р. в народному зібранні було відкрито бібліотеку та концертний зал. На Двірцевій розміщувались готелі (на місці ресторану „Весна”, магазину „Союздрук”). На цій вулиці також знаходилось шість синематографів, чотири фотосалони, три друкарні, один з корпусів юнкерського кавалерійського училища.\nТаким чином в середині минулого століття вулиця Двірцева набула прав головної вулиці міста.\nПід керівництвом будівельного комітету, а також начальника військових поселень Д. Остен-Сакена проводився її благоустрій. В 1850 р. встановлено ліхтарні стовпи, ліхтарі на яких з 1865 р. живилися гасом. В 1878-1879 рр. вулиця замощувалась „диким каменем” а в 1888 р.- частково гранітними плитами.\nУ 1913 р. в м. Єлисаветграді були: пошта, телеграф, телефонна станція, водопровід, електростанція з обширною міською електромережею, електричні трамваї, понад 100 різних заводів і фабрик, 7 бібліотек, 4 театри, 20 культових споруд, 3 лікарні та кілька приватних медичних закладів, 7 клубів. Слід відзначити, що кожен соціальний прошарок мав свій клуб. Вища знать відвідувала клуб на Петрівській, так звані Дворянські збори (тепер - приміщення дитячої поліклініки на вулиці Шевченка). На Театральній площі (тепер музично – драматичний театр ім. М. Кропивницького) діяв Офіцерський клуб. Мав свій заклад і завод Ельворті (нині спортклуб „Зірка”). До цього слід додати, що кількість населення на той час складала понад 76000 тисяч.\nНазви вулиць змінювались у нас часто. У другій половині ХIХ ст. в Єлисаветграді з?явилася вулиця 19 лютого (день скасування кріпацтва), Льва Толстого, Пирогова. У роки реакції відбувається зворотний процес: вулиці перейменовуються відповідно в Петровську (нині Шевченка), Чигиринську. Наприкінці минулого століття вулиця Невська була перейменована в Пашутинську (Компанійця - нині знову Пашутинська). Названа так в честь міського голови Пашутіна. Він багато зробив для міста і в плані розвитку освіти, і в плані розвитку благоустрою.\nЦе за його головування у Єлисаветграді було відкрито ряд навчальних закладів, побудовано водогін, телефонну і електричну станцію, пущено трамвай. Електрична станція знаходилась на місці нинішнього магазину „Добруджа” і багатоповерхових будинків. Головним механіком на електричній станції був батько видатного академіка І. Тамма - Євген Тамм. Коли у нас вже діяв електричний трамвай, то в Москві на той час діяла на околицях лише „конка”-кінний трамвай. Трамвайне депо знаходилось на місці теперішнього фізкультурного факультету державного педагогічного університету.\nПодих сивої давнини відчувається у назвах Бериславської (Єгорова), Чечори (Сухумська) та інших.\nБагато назв вулиць мали релігійну основу: Архангельська, Благовіщенська, Покровська, Вознесенська. В назви інших вулиць були покладені імена святих і царів: Іванівська, Миколаївська, Олександрійська.\nБагато вулиць називалось за якоюсь характерною ознакою - Кузні, Сінна, Інгульська,Сугокліївська, Болотна ,Садова.\nПісля революції вулицям почали давати імена вождів російського і міжнародного пролетаріату: Маркса, Леніна, Зінов’єва, Камєнєва, Рикова.\nУ 30-роках почали зникати вулиці репресованих діячів. Вулиця Зінов’єва перетворилася в Кірова, Камєнєва – у Пролетарську, Чубаря - 9 січня, Рикова - Червонозорівську. Ряд вулиць носить імена Героїв Радянського Союзу, які загинули, визволяючи наше місто, народились або жили в Кіровограді, А. Антонова, І.Фісановича, Ю. Глібка, І. Шабанова, М. Степанова, К. Шатила, Б.Габдрахманова та інші.\nЄ в деяких назвах вулиць і давніша історична основа. Так колись вулиця Сичова звалась Січовою і назву їй дала Запорізька Січ, ну а далі видозмінювалося „незвичне” для нас слово. На околицях міста є вулиці Б. Хмельницького та І. Богуна (Лелеківка).\nБлизько півсотні вулиць носить імена класиків російської літератури і мистецтва. Це більша частина вулиць Некрасівки.\nУ нас є вулиці, названі іменем майже всіх космонавтів. Кажуть, що в Кіровограді їх більше, ніж в Зоряному містечку в Москві.\nКрім загальновідомих новобудов, які носять імена космонавтів Волкова, Бєляєва, Попова, Гагаріна є у нас вулиця Поповича, яка бере свій початок з ХIХ сторіччя.\nПерші згадки про вулицю Вигінну (Поповича) відносяться до другої половини ХIХ сторіччя. Частина землі на Вигінній була у власності акціонерного товариства Ельворті. Великого значення вулиця набула як транспортна артерія після будівництва в Єлисаветграді залізниці та залізничного вокзалу. На цій вулиці був розташований готель „Варшавські номери”. На місці сучасного залізничного поштового відділення колись квітував розкішний парк - сад. У 1963 р. вулицю Вигінну перейменовано на вулицю Поповича на честь льотчика-космонавта Павла Романовича Поповича.\nЗначний відсоток становлять в Кіровограді вулиці названі на честь інших міст - Вінницька, Донецька,Тернопілька,Чернігівська.\nЄдина вулиця центру, яка не була перейменована в наш час – це вулиця Гоголя, названа так в 1909 р. з нагоди 100-річчя з дня його народження.\nЧи є сенс підраховувати скільки разів наше місто потрапляло на сторінки великої літератури? Фет, Достоєвський, Тесленко, Карпенко-Карий, Кропивницький, Пікуль, Гончар, Толстой, Олеша, Гельбак, Микитенко, Паустовський, Сосюра, Тарковський, Винниченко, Еренбург, Дон Амінадо та інші. У когось воно закарбувалось одним-двома штрихами, іншим послужило прообразом або атмосферою майбутнього твору.\nУкраїнський поет Дмитро Павличко колись сказав: „Хто не народився на Кіровоградщині, той мусив бодай пройтися нею”.\nНам відомі імена більш як півтори сотні видатних осіб, життєвий або творчий шлях яких так чи інакше був пов’язаний з нашим краєм і містом, зокрема. Ці імена належать людству. Проте долі їхні склалися б безперечно інакше, коли б не існувало в українському просторі зірки, яку хтось, невідомий охрестив - Єлисавет.\nАле про це слід вести окрему мову.\nЦікава книга - рідне місто моє... Треба лише читати книгу - місто від слова і до слова, як радив Тарас - палкий патріот України.\nЕкзотику чужого гаю,\n(Павло Ключина, український поет-байкар).\nБантыш-Каменский Д. Н. История Малой России. – К.: Час, 1993. – с. 453 – 457.\nБезтака П. Кіровоград. Іст.- краєзнавчий нарис. – Дн – ськ, Промінь, 1972.\nКіровоградський краєзнавчий музей. Путівник. – Дн – ськ, Промінь, 1969. – с.31 – 37.\nКовтун В. В., Степаненко А. В. Города Украины. Экономико – географический справочник. – К.: Вища школа, 1990. – с. 127 – 128.\nМатівос Ю. М. Вулицями рідного міста. – Кіровоград: ТОВ « Імекс – ЛТД», 2008.- 104 с.\nМатівос Ю.М. Місто на сивому Інгулі. – Історико – публіцистичний нарис. – Кіровоград, « Діаграма», 2004. – 296с.\n«Місто і люди. Єлисаветград – Кіровоград, 1754 – 2004. – « Імекс – ЛТД»,2004. – 304 с.: іл.\nОлеша Ю. Зависть. Три толстяка. Романы: Ни дня без строчки. – М.: Худ. Лит.,1989. – с. 229 – 232.\nШевченко С. І. Старі стіни: Єлисаветградська громадська жіноча ( 1860- 1920рр.). – Кіровоград: Редакційно – видавничий відділ Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка, 2007.– 180 С. + 32 С. кол. Іл..\nСПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ПЕРІОДИКИ:\nВечірня газета. – 1991. – 8 лютого, 31 травня; 2000. – 30 червня, 11 липня.\nВітчизна. – 1990. - № 9. – С.164 – 165.\nДніпро. – 1997. - № 7 – 8. – С.83 – 111.\nЄлисавет. – 1992. – 5 листопада; 1993. – 14 січня, 28 січня.\nЕлисаветградские ведомости. – 2004.- 13 февраля, 7 мая; 2006. – 16 июня, 17 ноября.\nЗабава. – 1994. - № 6. – С. 12.\nКіровоградська правда. – 1989. – 7, 14 липня, 7 жовтня; 1990. – 7 січня; 1993. – 6 листопада; 2008. – 8 квітня.\nМолодіжне перехрестя. – 2007. – 28 червня, 11 жовтня.\nНародне слово. – 1991. – 19 січня, 20 липня, 21 вересня; 1993. – 2 лютого; - 1999 – 2 березня ; 2000. – 5 вересня; 2006. – 5 грудня.\nПоріг. – 1992. -№ 2. – С. 11 – 12.\nПравозахисник Кіровоградщини. – 2010. – 22 лютого.\nСемья. – 1989. - №20. – С. 13.\nСлово і час. – 1993. - №9. – С. 59 – 65.\nУкраїнський історичний журнал. – 1993. - № 4 – 6. – С. 19.\nЦикл радіопередач «Криниця».\nКіровоградська обласна бібліотека для дітей ім. А.П.Гайдара Матвієнко Л. В. – завідуюча відділом бібліографії та краєзнавства. Батьківщина для кожного\nКоленный сустав — блокошаровидный сустав, образованный мыщелками бедренной кости, суставными поверхностями большеберцовой кости и надколенником. На передней поверхности сустава расположен надколенник.


ТОП ідей, що подарувати подрузі на Новий 2022 рік Тигра?\nНайкращі ідеї новорічних подарунків для подруги\nВи тут:Цікаві факти » Найкращі ідеї новорічних подарунків для подруги\nВелика колекція варіантів, що можна незвичайного подарувати подрузі на Новий рік, списки за темами та віком, поради.\nСправжня подруга – це немов друга сестра, з нею завжди цікаво проводити час і їй можна легко довірити найпотаємніше. Вона підтримує весь рік, знаходиться поряд у найважчі хвилини. І саме тому близьку людину хочеться привітати на НР корисним сюрпризом, що запам’ятовується.\nЗвичайно, Новий рік, одне з найдемократичніших свят, адже його відзначає більшість. Тому і подарунків на новорічні свята треба багато – рідним, колегам та, звичайно, подругам.\nЯкщо ви зовсім заплуталися та не знаєте, що можна подарувати подружці на Новий рік, вам допоможе ця стаття та готовий список новорічних подарунків. Вони допоможуть вибрати найкращий подарунок улюбленій подружці, порадувати її, створити їй святковий настрій і зробити це чарівне свято ще яскравіше.\nПри цьому вартість та категорії презентів до зимового свята – абсолютно різні на будь-який вік, смак та бюджет.\n1 Нові 132 ідеї, що можна подарувати подрузі на Новий рік Тигра?\n2 Цікаві недорогі подарунки подрузі на Новий 2022 рік\n3 Оригінальні подарунки на Новий рік для подруги\n4 Універсальні подарунки на новорічні свята для подружки\n5 Підбірка новорічних сюрпризів для подруги за віком\n6 Класичні новорічні варіанти подарунків найкращій подрузі\n7 Подарунки для подруги на Новий Рік своїми руками\n7.1 В’язаний светр для чашки\n7.2 Бомбочки для ванни\n7.3 Олія як витвір мистецтва\n8 Як зрозуміти що краще подарувати на НР подружці?\nНові 132 ідеї, що можна подарувати подрузі на Новий рік Тигра?\nКоробочка печива з новорічними прогнозами.\n3D лампа – нічник.\nКомплект прикрас для волосся та створення зачісок: обруч, шпильки, невидимки, краби, обідки – пов’язки.\nБанний халатик, наприклад, з символікою року або вишитими ініціалами.\nАксесуари для спортивної подруги: яскрава фітнес-пляшка, рушник, що охолоджує, килимок для занять, набір фітнес-стрічки, тейп – стрічки.\nДомашня піжама: шовковий або бавовняний комплект, атласний халат – кімоно чи яскравий теплий комплект з улюбленим персонажем.\nНабір для домашнього манікюру чи педикюру.\nПодарунковий сет з меленої або зернової кави.\nКапсульна кавоварка, гейзерна кавоварка, електро – турка.\nПодарунковий набір ялинкових іграшок з символом року.\nСиліконові формочки для випічки у вигляді різних звірят, квітів, або форми для новорічного печива з оленями, Дідом Морозом та сніжинками.\nОрганізатор для косметики: кейс або настільний.\nНоворічні шкарпетки з веселими принтами.\nСкретч – постер з цікавими добірками: 100 найкращих фільмів, завдання для парочок тощо.\nУльтразвукова щіточка для вмивання.\nГребінець: електричний, з функцією іонізації.\nГарний келих для вина, глінтвейну.\nСПА рукавички або шкарпетки для домашніх процедур.\nНабір парфумів для дому або аромалампу.\nБрелок з символом року.\nПодарунковий бокс з імбирними пряниками.\nНедорога побутова техніка: морожениця, тостер, йогуртниця, капучинатор.\nНастільний, автомобільний чи кишеньковий зволожувач повітря.\nМодний шарф-снуд, розписна шовкова хустка, кашеміровий палантин.\nНабір мініатюр парфуми, олії, креми або лосьйони.\nМ’які домашні капці.\nПостільна білизна з новорічним принтом.\nЩоденник, особистий щоденник.\nФітнес – браслет.\nСкарбничка у вигляді року символ.\nКрасиві троянди в колбі.\nМаска для сну: шовкова з гелієвими подушечками.\nДиско – куля для домашнього танцмайданчика.\nВелика подушка чи іграшка – антистрес. Наприклад, у формі ялинки, колоди або Діда Мороза.\nЕкокуб для вирощування блакитної ялинки.\nАпарат для приготування попкорну чи солодкої вати.\nМодульна картина з новорічною тематикою.\nНастінна ключниця: різьблена, з символом року чи зимовим пейзажем.\nПодарунковий сет з різних чаїв.\nБарило під мед з берести або кераміки, з ароматним медом з різнотрав’я.\nТанцююча фігурка Діда Мороза або Снігуроньки.\nВеликий банний рушник з новорічним принтом.\nКолобка або різьблена качалка з візерунком для оригінальної випічки.\nДекоративні подушечки з оригінальним принтом.\nLed-гаджети: свічка, композиція, новорічна фігурка.\nСветр, худий або світшот у зимовій тематиці.\nНабір для творчості: картина за номерами, вишивка стрічками, аксесуари для скрапбукінгу та ін.\nПрикольний фартух з новорічним малюнком.\nПляшка гарного виноа в дерев’яному пеналі.\nТермокухоль – непроливайка або термос з гравіюванням.\nНоворічна настільна гра.\nКольорова пасма (канекалон), кольорові крейди або спрей для створення яскравих образів.\nПарфумований серпанок – спрей з мерехтливим шиммером, для волосся або тіла.\nНабір екзотичних спецій та прянощів.\nСимвол року з бельгійського шоколаду.\nНабір баночок для сипучих продуктів з цікавим дизайном.\nШарф і рукавиці, зроблені на замовлення або власноруч, радуватимуть і зігріватимуть морозною зимою.\nАрома насадка для душу.\nТопінарій, наприклад, з мандаринів.\nНабір для виготовлення шоколаду.\nКишенькове дзеркало, прикрашене стразами Сваровські або натуральним камінням.\nЗаварний чайничок: прозорий, глиняний, фарфоровий, з підігрівом.\nСПА-букет з мильних троянд, олій, скрабів.\nКомплект незвичайних кашпо для квітів, наприклад у вигляді ялинкової іграшки або гнома.\nКомплект для сауни чи лазні.\nДомашні грибні ферми.\nНабір губчастих спонжиків конняку для очищення обличчя.\nСмішні консервовані шкарпетки з новорічним малюнком.\nСпеціальна лампа для манікюру та набір гель-лаків.\nНоворічний адвент – календар з мініатюрами декоративних чи доглядових засобів.\nСвітловий будильник – чудова ідея для подруги, що важко прокидається з ранку.\nЖива міні-ялинка, що росте в горщику.\nПодарунковий сертифікат на новорічну фотосесію.\nБраслет Пандори з новорічним шармом – оригінальний подарунок коханій подрузі на НР.\nЕкзотичні фрукти в боксі.\nТаця з натурального дерева або скла з новорічним малюнком.\nВедмедик з 3D формалінових кольорів.\nКрасиві та зручні навушники.\nДля творчої подруги: набір фломастерів для розпису по тканині, олійні фарби, перову ручку для дослідів у каліграфії, молескін для контурів, скетчбук.\nНезвичайні ємності спецій.\nТеплі рукавички або рукавиці з новорічним принтом – незамінна річ зимового гардеробу.\nАроматний бокс з олій, пахощів та підставки для паличок.\nНабір для приготування суші та рулонів.\nЗігріваючий килимок під ноги, що працює від USB.\nНоворічна композиція або різдвяні вінки.\nНабір кухонних прихваток з яскравим новорічним малюнком.\nСушарка для овочів, фруктів та трав.\nОригінальний настільний або настінний годинник, наприклад, з вінілової платівки або зі спільним фото.\nТематичний сувенір у вигляді року символ.\nНабір для створення коктейлів або шейкер з рецептами.\nГарний чи незвичайний свічник.\nПрикольні антибуки – обкладинки для підручників.\nГарний пенал чи папка – органайзер для паперу.\nНабір тинтів або пігментів.\nПодарунковий набір парфумованих кремів для рук, які захистять шкіру в холодну пору року.\nРозписні дерев’яні чайниці.\nНабір яскравих обробних дощок-ляпок або з зображенням символіки року.\nПлюшева пов’язка на волосся для зняття макіяжу та домашнього догляду.\nНабір декоративних тарілочок з новорічним малюнком.\nЦікаві недорогі подарунки подрузі на Новий 2022 рік\nЗвичайно, хочеться догодити подрузі і підібрати хороший подарунок, однак, не завжди є фінансові можливості на дорогі сюрпризи, саме тому доводиться підбирати з бюджетних варіантів.\nМожна виділити такі цікаві ідеї, що подарувати на новий рік подругам недорого:\nШампанське у тематичному дизайні – безпрограшний варіант, щоб привітати подругу на Новий рік символічно.\nДекоративна підвісна прикраса у вигляді новорічних дзвіночків стане чудовим подарунком для подруги, а також прекрасним доповненням інтер’єру на новорічні свята, дозволяючи створити чарівну атмосферу в будинку.\nБьюті – бокс. Універсальний варіант подарунка для подруги будь-якого віку. Бьюті – бокс є коробочкою краси з мініатюрними декоративними або доглядовими засобами.\nЛялька-мотанка – жіночий оберіг, який стане чудовим варіантом, що незвичайного подарувати подрузі на Новий рік. З давніх-давен такий оберіг переходив з покоління в покоління для заспокоєння та вирішення різних ситуацій.\nСвятковий набір лаків до нового року для створення яскравого образу. Напередодні Нового року на полицях магазинів з’являються яскраві лімітовані набори лаків та наклейок для створення ефектного образу у святкову ніч. Такий недорогий подарунок стане чудовим сюрпризом для подруги у школі.\nОригінальні подарунки на Новий рік для подруги\nЗадумалися над тим, що подарувати подрузі на Новий рік оригінального та незвичайного – тоді ця добірка ідей вас точно зацікавить:\nОхолоджувач для напоїв у вигляді бурульки – один з варіантів, що подарувати найкращій подрузі на Нновий рік. Виглядає зовсім як справжня, але це не зовсім так як виготовляється вона з харчового силікону. Достатньо помістити бурульку на кілька хвилин у пляшку і напій охолоджується до потрібної температури. На кінці є пробка, яка й утримує охолоджувач і закупорює пляшку.\nСвітлодіодний настільний камін – створює імітацію дров, що горять, і ефект живого вогню. Таке оригінальне привітання подарує подрузі неповторну чарівну атмосферу тепла та затишку. Також можна використовувати не тільки як різдвяний декор.\nНабір кухонних інструментів на підставці, що обертається – стильний і барвистий інструмент для кухні. У комплекті необхідні інструменти для приготування страв, розміщених на підставці. Вона забезпечує компактне зберігання і інструменти завжди будуть під рукою.\nПідвіска – найкращий пам’ятний подарунок подрузі на Новий рік на знак міцної та довгої дружби. Може бути у вигляді ялинкової іграшки, Діда Мороза, ялинки або просто скриньки. А всередині анімований сюжет, що супроводжується приємною різдвяною мелодією.\nУніверсальні подарунки на новорічні свята для подружки\nЯкщо часу обмаль, а подарувати щось обов’язково потрібно, то в цьому випадку врятують універсальні подарунки, які сподобаються подрузі будь-якого віку. Ваша подруга обов’язково оцінить такий вибір.\nНоворічний шокобокс – готовий набір шоколаду, кожна плитка якого упакована у новорічному оформленні, наприклад, прикольні написи, малюнки чи побажання. Стане чудовим варіантом, що подарувати подрузі на Новий рік бюджетно та цікаво.\nВітамінний набір із джемів та варення – шикарний подарунок, який стане чудовим презентом подрузі.\nШоколадна ікра – прикольний сюрприз, який можна покласти подрузі під ялинку. Виглядає, як справжня чорна ікра, проте спробувавши, можна зрозуміти, що ікринки з бельгійського шоколаду. Такою ікрою можна посипати морозиво, топити в молоці, додавати до солодких страв.\n«Їстівний» букет – креативний спосіб здивувати незвичайним та дуже смачним подарунком від Діда Мороза. Зібрати можна з ялинових гілок, ялинкових іграшок, солодощів, фруктів тощо. І це буде оригінальна новорічна композиція.\nПідбірка новорічних сюрпризів для подруги за віком\nВік – один і найважливіших критеріїв при виборі подарунка близькій подрузі на Новий рік.\nОсь що можна подарувати подрузі – школярці:\nКігурумі – плюшева піжама у вигляді мультяшних тварин або персонажів з популярних мультфільмів.\nРукавиці у вигляді звірів – оригінальний подарунок. який дозволить красиво та стильно зігріти свої ручки у м’яких рукавичках, зроблених з любов’ю та дуже красиво.\nДля подруги – студентки:\nЕлектронний метелик у банці, побачивши вперше такий презент, складно повірити, що метелик несправжній. «Живий» метелик з реалістичним забарвленням змахує і шелестить крилами, пурхає, складає крильця, і сидить на стінках банки.\nКилимок – будильник, чудовий варіант, якщо подруга навчається і часто прокидає на пари. А, вважаючи свою місію виконаною, він побажає подрузі доброго ранку і повідомить, котра година.\nНоворічні подарунки для подружки 25 – 30 років:\nСтолик для ванни – незамінний і дуже корисний елемент для ванни, який обійдеться досить дешево. Дозволить подружці неквапливо почитати улюблену книгу або переглянути фільм, лежачи в теплій ванні.\nБельді – комплексно доглядає шкіру та замінює цілу низку салонних процедур. Воно добре очищає та зволожує шкіру, видаляє омертвілі клітини, роблячи шкіру оксамитовою.\n30 – 45 років:\nКомплект кондитерських насадок – такий презент на Новий рік підійде як професіоналам, так і початківцям. Подруга зможе створювати різнокольорові троянди, вензелі та багато іншого на різних десертах.\nПуансеттія – це символ Нового року, улюбленого всіма свята. Палаючий червоним вогнем «Віфлеємська зірка» – стане чудовим доповненням до подарунків та прикрасить будинок подруги на весь святковий сезон.\nВаріанти новорічних сюрпризів дорослій подрузі 45+:\nФотоальбом у новорічному оформленні такий подарунок залишить надовго відчуття свята та казки у вашої подруги. Яскравий альбом стане чудовим подарунком для подруги, яку ви хочете надзвичайно привітати з НР. Деякі вкладки в альбомі можна заповнити спільними фотографіями.\nСервірувальні серветки з новорічним принтом – ефектні новорічні серветки стануть окрасою будь-якого столу та створять неповторну атмосферу зими. Найкраще підбирати з натуральних тканин (льон, бавовна).\nКласичні новорічні варіанти подарунків найкращій подрузі\nШукаєте подарунок, який стане справжнім сюрпризом і займе почесне місце під ялинкою, але з вибором виникли труднощі, тоді скористайтеся готовими ідеями зі списку:\nМініатюрне мандаринове дерево – одна з найкращих ідей, який подарунок подарувати подрузі на Новий рік. Воно стоншує приємний цитрусовий аромат, створюючи сприятливий мікроклімат у приміщення. Оскільки ефірні олії цитрусових сприятливо впливають на імунітет і знімають стрес, даруючи заряд бадьорості.\nКелихи, що світяться під шампанське. Такий презент стане неймовірною прикрасою новорічної ночі, а ще такий келих зробить будь-який напій незвичайним і цікавим.\nВитончена ікорниця – вартість такого подарунка цілком бюджетна. Можна підібрати у вигляді мушлі або підводного жителя. І, звісно, обов’язково доповнити баночкою ікри.\nЧобіт (шкарпетка) Санти наповнений солодощами стане відмінним тематичним подарунком для подруги на Новий рік. Такий носочок можна наповнити чим завгодно – від мандаринів, до дитячих іграшок та алкоголю.\nІграшка-грілка з вишневими кісточками всередині, розтопить і зігріє навіть найхолодніше серце. Це не лише практичний подарунок, а й яскравий елемент декору.\nДорослій подрузі можна підібрати грілку з тематичним оформленням до Нового року, ну а молодша подружка буде в захваті від чарівної грілки з милим звірятком.\nПодарунки для подруги на Новий Рік своїми руками\nЗробити подрузі оригінальний подарунок, якщо немає грошей — зовсім нескладно, адже сюрприз, зроблений своїми руками, ексклюзивний і від цього подвійно приємний! Нижче підібрані найкращі варіанти, які неодмінно порадують будь-яку подругу.\nНайкращий варіант, коли не знаєте, що подарувати на новорічні свята подружці. В’язаний чохол на чашку – в’яжеться швидко і легко, з будь-якої пряжі. Прикрасити такий сюрприз можна атласними стрічками, гудзиками, намистинами тощо.\nпряжа, краще за х/б;\nНабираємо 14-15 петель на спиці.\nПров’язуємо найпростішою схемою: ряд лицьовими петлями, ряд виворітніми.\nВ’яжемо так 25 см.\nПраворуч закрийте 5 петель і продовжуйте ряд, як завжди.\nПеревернувши на інший бік чохол, так само закриваємо 5 петель виворітньої сторони.\nСередні петлі продовжуємо в’язати лицьовими.\nПров’язавши 2 см. у середині, зробіть накид на 3 петлі та пров’яжіть їх разом. Так у вас вийде петелька для гудзика.\nПотім в’яжемо ще 2 см. лицьовими. Закриваємо усі петлі.\nНа край протилежного боку пришиваємо гудзик. Подарунок близькій людині готовий!\nВартість таких бомбочок у магазинах досить висока, а зробити їх своїми руками не складе труднощів. Таким яскравим новорічним сюрпризом ви здивуєте близьку подругу.\nформочки, будь-які на ваш розсуд;\nхарчова сода 1 кухоль;\nлимонна кислота – половина кружки;\nароматизатор та барвник за бажанням;\n15 мл. будь-якої базової олії;\nЗмішуємо в ємності соду та кислоту.\nДодаємо олію та перемішуємо.\nДодаємо ароматизатор, наприклад, мандарин, ваніль та кориця.\nПеревіряємо вологість маси, якщо вона не тримає в руці форму і розвалюється, додаємо ложечку води.\nЗаповнюємо готовою сумішшю форми, трамбуємо, потім знімаємо форму і залишаємо бомби сохнути 9-10 годин. Готово!\nОлія як витвір мистецтва\nАроматизована олія на травах і спеціях – це відмінний варіант новорічного подарунка для подруги, яка любить готувати кулінарні вишукування і не тільки. Така добавка стане чудовою заправкою для будь-яких страв.\nдобавки: гілочки розмарину, цедра лимона, сухі пластівці перцю Чилі, свіжий базилік та багато іншого;\nДобре промийте всі інгредієнти та просушіть.\nАкуратно поміщаємо добавки у порожню пляшку.\nЗаливаємо оливковою олією. Крутий дизайнерський подарунок готовий!\nЯк зрозуміти що краще подарувати на НР подружці?\nПідібрати подарунок легко — можна придбати перший сувенір, що трапився, але навряд чи він принесе належну радість подрузі. Щоб ваш подарунок був чарівним і незабутнім, дотримуйтесь наступних рекомендацій:\nНасамперед хороший подарунок подрузі — це той, що порадує саме її, а не той, що сподобався вам чи просто видався пристойним подарунком. Тому ніколи не варто дарувати близьким людям непродумані та знеособлені речі.\nВибираючи відповідний подарунок, пам’ятайте про три принципи:\nріч підходить одержувачу, відповідає його захопленням, віку та характеру;\nробить життя одержувача кращим і яскравішим;\nпрезент акуратно упакований та має приємний зовнішній вигляд.\nЯкщо ви підбираєте подарунок кільком подругам, намагайтеся підібрати подарунки в одній ціновій категорії, щоб нікого не скривдити.\nОдним із популярних варіантів новорічного презенту є пам’ятні речі. Наприклад, можна прив’язати подарунок до тварини – символу року. Або придбати фотоальбом, у якому будуть зібрані ваші спільні знімки.\nДоречним подарунком, також є речі, корисні у побуті або на відпочинку, які дають навички та вміння.\nПритула Мілана 11.12.2021 Ідеї подарунків Коментарів немає\n← Цікаві факти про Октоберфест (Oktoberfest)\nЦікаві факти про алюміній →


Сєдокова в купальнику цитує Кличка | Факти\nФакти / Шоу-бізнес / Зірки / Сєдокова в купальнику цитує Кличка/ Червень, 25 , 2017 в 15:11\nУкраїнська співачка Анна Сєдокова поділилася з шанувальниками фото з відпочинку, на якому позує в купальнику на човні.\nНа фото струнка Сєдокова сидить у купальнику та рятувальному жилеті на човні серед моря.\n– А сьогодні в завтрашній день не всі можуть дивитися, – підписала вона знімок, цитуючи вислів Віталія Кличка.\nПубликация от ANNA SEDOKOVA (@annasedokova) Июн 24 2017 в 10:54 PDT\nЧитайте: Сєдокова вперше показала сина\nРаніше ми писали про те, як у Москві невідомий по телефону погрожував підірвати Анну Сєдокову та Світлану Лободу.\nОпубліковано Червень, 25 , 2017 в 15:11


На Житомирщині 83-річна бабуся дві доби блукала лісом. Подробиці | Коростень-Інфо\nГлавная > Новости Житомирской области и Украины > На Житомирщині 83-річна бабуся дві доби блукала лісом. Подробиці\n“Ми розуміли усі ризики, пов’язані з поважним віком розшукуваної, тому невідкладно зібрали необхідні сили і засоби для пошуків бабусі. Ліс і околиці оглядали спільно з місцевою громадою та лісовою охороною. Завдяки окремим вжитим заходам ми припускали, що станом на ранок 5 липня розшукувана ще перебуває у лісі. Однак конкретних результатів і підтверджень не мали. У неділю разом з пошуковими групами працювали кінологи із службовими собаками. Рідні жінки допускали, що вона могла вийти у якесь із довколишніх сіл”, – розповів начальник Романівського ВП ГУНП Микола Більський.


З 76-ю річницею визволення селища Верхній Рогачик!\nОпубликовано: 06.02.2020 12:42\nВітаю всіх верхньорогачан із 76 – ю річницею визволення селища Верхній Рогачик та району від німецько-фашистських загарбників!\nЦя важлива дата – добра нагода вшанувати доблесних оборонців і визволителів у роки Другої світової війни, тих, хто виявляв небувалий героїзм на бойових рубежах, хто відбудовував селище в повоєнні часи.\nНі біль кривавих втрат, ні радість великих перемог не забулися за цей час, адже пам’ять про подвиги наших батьків і дідів та вдячність за життя на вільній землі не мають історичного терміну давності – вони вічні.\nЗа збігом обставин, саме ці лютневі дні, переконали мене в тому, що і нинішні захисники України стали гідними спадкоємцями слави воїнів-визволителів.\nДля них найвищим законом буття є і залишається захист рідної Вітчизни, її свободи і незалежності. Прикладом цьому є відвіжні воїни-учасники антитерористично та операції об’єднаних сил та на прикрий жаль ті, хто вже ніколи не повернеться живим.\nТож, у такий пам’ятний день, найперше, що хочу побажати всім захисникам нашої Батьківщини, їх родинам, всім жителям району та країни – це миру, добробуту та благополуччя!\nНехай у нашому суспільстві панує злагода, а спільна віра та праця принесуть стабільність в завтрашній день!\nГолова Верхньорогачицької районної державної адміністрації ЄВГЕН ЛАРЧЕНКО


Кофеварка Philips-SAECO. Кофейное оборудование по низким ценам - интернет магазин 9-bar.com.ua\n(068)- 996-99-99 с 9:00 до 18:00 | €: 33,67 грн.\nРабота с натуральным молоком\nГлавная / Обладнання нове / Кавоварки / Philips-Saeco\n0 0 3,4,0 0 0 4\nСортировка от дешевых к дорогим от дорогих к дешевым по наименованию по рейтингу\nКупити кавоварку для дому, офісу чи кафе в нашому інтернет магазині за доступними цінами\nКупити кавоварку Saeco означає внести в будинок або офіс щастя, оповите справжнім аромоксамитом кавового зерна. Звичайно, для того щоб приготувати напій з вишуканою гірчинкою, є маса інших способів. Однак, як правило, всі вони досить трудомісткі, займають багато часу - а кава, передусім, потрібна нам якомога скоріше. Саме тому для приготування напою вам знадобиться лише вода, кава і кавоварка. Купити її можна в нашому інтернет магазині «9 bar».\n«Куплю кавоварку Saeco!»\nХтось може заперечити, що не можна зварити в кавомашині добрий, якісний напій. Це правда - але лише частково. Кавоварка еспресо Saeco – це більше, аніж сама кавоварка. Спробуйте випробувати її каву на якість. Для цього акуратно насипайте цукор в чашку з напоєм. Добре зварена кава буде деякий час утримувати цукор «на плаву». Чим довше - тим краще. Цим-то і відрізняється продукт Saeco від своїх подоб.\nКупити кавоварки Saeco означає скористатися привілеями істинних, розпещених ідеальною кавою гурманів. До переваг італійського обладнання слід віднести:\nШвидкість приготування. Вона залежить від тиску води, значення якого в Saeco дорівнює 15 бар (у старих кавомашинах - не більше 7 бар);\nОснащення керамічної кавомолкою, регулюючою якість помолу. Традиційні кавомолки перетворюють дорогоцінні зерна в пил. А найсправді добра кава - не велика, та й не дрібна. При цьому для кожного виду напою передбачений свій тип помолу для неповторного смаку та аромату;\nАсортимент, який дозволяє, залежно від призначення, купити кавоварку для дому, офісу чи кав’ярні;\nРегулювання висоти лотка - ви можете пити каву в своїй улюбленій чашці, і не важливо, яка вона у висоту;\nпедантична продуманість. Наприклад, для отримання оптимального еспресо він готується рівно 25 секунд при температурі води 980С;\nПростота в управлінні кавоварки. Україна сповнена людьми з катастрофічною нестачею часу. Для них життєво важливо отримувати підбадьорливий напій одним натисненням кнопки.\nЯкщо ви бажаєте купити кавоварку в Україні, що працює з уже перемолотою кавою, то вам дійсно варто звернути увагу на серії Saeco Royal і Saeco Primea. Ці прилади просто незамінні для тих, хто з особливою дбайливістю відноситься до аромату і найдрібніших граней присмаку, використовуючи для кожного сорту свою кавомолку. Зручно користуватися такими апаратами професійним баристо, які віддають перевагу самостійному регулюванню помолу.\nКраща кавоварка для дому, офісу чи кафе\nМісце, де буде розташовуватися еспресо кавоварка, ціна і кількість користувачів відіграє важливу роль при виборі. Наприклад, для жвавого закладу потрібна велика потужність і висока продуктивність апарату (ну, навіщо змушувати відвідувачів чекати, а співробітників - байдикувати?). Кавоварка, купити в Україні яку потрібно для компанії або кав'ярні, представлена в асортименті Saeco наступними серіями:\nДля того щоб отримати можливість в будь-який момент насолоджуватися висококласною кавою або капучіно в домашніх умовах, вам підійде крапельна кавоварка невеликої потужності. Звичайно, для такої мети підійде будь-який прилад Saeco, однак до чого витрачати гроші на зайву продуктивність? Кавоварка для дому повинна бути компактною, витонченою і органічно вписуватися в дизайн. Це може бути:\nНевелика електрокавоварка експрес підійде як для будинку, так і для маленького офісу. Якщо вільного простору катастрофічно не вистачає, оптимальним рішенням стане Saeco Xsmall електрокавоварка, ціна і розміри якої - набагато менше рівня чудовості того напою, який вона виробляє. Апарат завширшки складає всього 30 см, а у висоту - 33 см, що дозволяє вписати його в ледве помітний кухонний куточок.\nВам потрібна найкраща, найбільш «смачна» електрокавоварка? Купити її ви можете зараз, в інтернет магазині «9-бар»! Ми гарантуємо, що підібраний нами апарат принесе у ваш будинок або офіс досконалий смак і аромат кави.\n© 2020 9-bar.com.ua


Головна Твори “Люби свiй край, всю душу солов’їну i серця жар йому вiддай” (Володимир Сосюра)\nПоетична спадщина Володимира Сосюри багата патрiотичними мотивами. Вiд свiтанку до кiнця свого творчого шляху поет жив пiснею про Вiтчизну. Жити думами про Батькiвщину, складати про неї пiснi – найвище покликання спiвця.\nТак по-синiвськи радiє поет за свою батькiвщину у вiршi “Вiтчизна”, що був написаний ще 1937 року. I в iнших поезiях Сосюра так само висловлює палку любов до своєї країни:\nУкраїно, твоє щастя – моє,\n“Любiть Україну” – так зветься поезiя В. Сосюри, присвячена подi-ям Великої Вiтчизняної вiйни. Олесь Гончар назвав цю поезiю “поетичною сповiддю” Сосюри. Весною 1944 року Радянська Армiя вже завершувала визволення рiдної землi вiд фашистських загарбникiв. Сосюра повернувся з фронту у напiвзруйнований Київ. Любов до рiдного краю i гордiсть за рiдну країну, а також жаль, що ворог заподiяв їй шкоди, – всi цi високi патрiотичнi почуття злилися в душi поета i зродили пiсню “Любiть Україну”. У червнi 1944 року її було вперше надруковано в газетi “Київська правда”.\nПоезiю “Любiть Україну” не можна переказати звичайними словами. Вона вся зiткана з тонких почуттiв синiвської любовi до Батькiвщини, тому й сприймається вона почуттями. Повторення наказової форми “любiть Україну”, що звучить як рефрен, проходить через увесь твiр i утверджує цi високi почуття.\nПоет використав iз давньої легенди образ купини, яку не бере вогонь. Неопалима купина – символ безсмертя.\nУ кожної людини Батькiвщина починається по-своєму. У Сосюри вона почалась з хати-хворостянки, “де шахти на горi щодня малюють зорi”, з Донеччини… У своїх вiршах поет оспiвує батькiвський край – “зоряний Донбас”. Це видно з поезiї “Як я люблю тебе, мiй краю вугляний”:\nКрасу рiдної Донеччини поет бачить у клекотi домен, у “гомонi сталi”, у переклику заводських гудкiв – у музицi працею сповненого дня. I мальовничi краєвиди захоплюють поета.\nВсi твори Сосюри про Донбас, важку працю його людей насиченi теплими лiричними барвами. Вони пройнятi глибокою любов’ю до “героїчних землякiв”, як казав поет, “що здобувають сонячний камiнь”. Оцiнюючи цi твори, бiлоруський поет Петрусь Бровка вiдзначав: “Багато хто твердить, що життя заводiв з їхнiм незамовкаючим гуркотом машин, брязкотом ланцюгiв тяжко оспiвати, а в Сосюри, в його поезiях це знаходить досконале i органiчне вiдображення. Читаючи вiршi Володимира Сосюри про його улюблену Донеччину, про шахтарiв, серед яких вiн рiс, про тяжку гiрку працю, радiєм, що вiршi його про заводи i шахти також лiричнi, як вiршi, в яких вiн оспiвує широкi простори рiдної України”. Тут черпав своє поетичне натхнення син шахтарсько го краю: у людей працi, у трудових буднях робiтничої Донеччини. Вiд того i виростали в поезiї крила, дзвiнким ставав її голос, повно, як добiрне зерно, наливалося образне слово.