Перше не архаїчне святкування: у Вінниці провели акцію за права жінок - Всі новини Вінниці\nПовернути міжнародному жіночому дню його справжній сенс. Під таким гаслом на Європейській площі Вінниці відбулась акція до Міжнародного жіночого дня. Організатори стверджують – це перший у Вінниці «восьмоберезневий» захід, позбавлений патріархальних стереотипів: жодних «берегинь», «роз-мімоз» та «зайок-лужайок», учасниці та учасники акції акцентували увагу на проблемі жіночих прав та гендерного рівноправ’я в цілому.\n«Сьогодні ми творимо історію. Ми започатковуємо у Вінниці не архаїчне відзначення дня восьмого березня. Відходимо від «зайок-лужайок» та повертаємо Міжнародному жіночому дню його справжній сенс. Це за часів Сталіна придумали, що у нас все так добре з жіночими правами, коли насправді у багатьох жінок один день мімози і цілий рік сльози. Вінниця нарешті приєднується до цивілізованого відзначення восьмого березня», – стверджує організаторка зустрічі, голова ГО «Вісь» Світлана Дубина.\nПані Світлана каже, що в день захисту жіночих прав в українок, на жаль, не багато приводів для свята, зважаючи на рівень насильства проти жінок у нашій державі.\n«Останні тижні доводиться багато чути, мовляляв ви, феміністки псуєте людям свято. Я б святкувала, якби було що, серйозно. Але я не можу святкувати, знаючи, що кожну п’яту жінку в Україні б’є її партнер. В умовах карантину в два рази зріс рівень насильства щодо жінок, дівчат та дівчаток. Цього року ООН визначила восьме березня як день, коли відстоюються права жінок саме в умовах пандемії», – говорить Світлана.\nОтож, особливу увагу феміністки, профеміністки та профеміністи, що зібрались біля вінницької вежі, приділили саме проблемі дотримання жіночих прав під час пандемії. Головна вимога учасників акції – ратифікувати так звану Стамбульську конвенцію. Міжнародна угода про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами була ухвалена Радою Європи ще у 2011 році, проте Україна досі не надала їй юридичної сили на своїй території.\nДолучились до заходу і представники місцевої влади. Так, депутатка обласної ради Вікторія Родінкова зауважила: у суспільстві, як і в родині, будь-хто може відігравати будь-яку соціальну роль. Головне, щоб це було добровільно.\n«Якщо хочеш готувати – готуй, але ти повинна від того отримувати задоволення. Будь-що роби, але хай це буде твій свідомий вибір, хай це буде твоя чиста воля», – звернулася вона до всіх жінок.\nЗагалом акція пройшла у дружній атмосфері у форматі відкритого мікрофону. Що важливо, про необхідність гендерної рівності говорили не тільки жінки, а й чоловіки. До речі, кілька чоловіків прийшли на акцію разом з дітьми, власним прикладом доводячи: турбота про малечу – не лише жіноча справа.\nВінничанин Ярослав зазначив, що хотів би бачити дорогих йому жінок у безпеці та визнав, що патріархат однаково утискає як жінок, так і чоловіків, оскільки накладає стереотипні гендерні ролі як на одних, так і на інших.\n«Мені хочеться жити у світі, де жінки, яких я люблю, не бояться зробити будь що, що їм подобається: гуляти пізно, знайомитися з людьми, обирати для себе професію, займатися улюбленими справами. Для мене це питання мого комфорту, тому що мені хочеться знати, що жінки, яких я люблю та ціную, знаходяться у безпеці. В мене практичний погляд: якщо жінка захищена, то нею не треба опікуватись мені», – сказав Ярослав.\nДо слова, за даними ООН понад 1,1 мільйона жінок в Україні щорічно страждає від фізичного, сексуального чи емоційного насильства.\nУ поліції звітують, що у 2020 році було зареєстровано 235 720 випадків домашнього насильства, що на 66 відсотків більше порівняно з 2019 роком.


Український бренд OLIZ представив нову колекцію хустин Казки родини Примаченко. Дивовижні, неповторні картини з казковими звірями, фантастичними квітами, делікатними сюжетами вийшли на хустинах з італійського шовку твіл.\nКартини пані Марії, її сина Федора та онука Івана наче отримали нове життя, опинившись на шовку. Яскравість та багатокольоровість робіт, оригінальність змісту створюють окремий світ! Кожну картину можна роздивлятись годинами, занурюючись в деталі, які стимулюють фантазію та уяву.\nВпізнаваний стиль родини Примаченко відомий далеко за межами нашої країни. Марія, Федір та Іван є найяскравішими представниками напрямку наївного мистецтва в Україні.\nДо колекції увійшли картини Федора Примаченко «У вишневому садочку…», «Лісова пісня», «Чарівна квітка», «Солов‘їна пісня»; «Ця звірина сама собі на умі. Дуже хитру вдачу має» Івана Примаченко та «Бичок гуляє» від пані Марії Примаченко.\nКоманда OLIZ радісно- схвильована можливістю доторкнутись до чарівних казок, створених талановитою родиною Примаченко, та познайомити з ними всіх, хто цікавиться мистецтвом та модою.\nВсі хустки супроводжуються спеціальним сертифікатом про автентичність зображень.\nПридбати хустки можливо за посиланням: https://oliz.com.ua/uk/pc/kazki-sim-primachenko\nДо речі, раніше бренд випустив колекцію хусток з цитатами Ліни Костенко, а також серію з роботами відомих українських художників.


Романтичний ідеал національного визволення та свободи в ранній ліриці Павла Тичини - Сочинение-описание\nПочаток XX століття в українській літературі ознаменувався появою цілого сузір’я талановитих поетів. У ньому яскравою зіркою засяяло слово П.Г.Тичини. Це самобутній, незвичайний, складний поет. Максим Рильський відзначив, що найкраща характеристика творчості Тичини у виразі — «музична ріка», що «Тичина і пісня — брат і сестра», що для нього слово «співець» — найприродніший епітет. Сьогодні ми говоримо про неоднорідність поезії Тичини — не завжди рівної, часто суперечливої, здушеної гнітючими силами тоталітаризму. Але все те краще, що створив поет, стало надбанням української культури. Особливе місце у творчості Тичини займає лірика 10-20 років нашого століття, його рання лірика. Перша збірка Тичини — «Сонячні кларнети». У ній поет не порушує якихось соціальних проблем, не змальовує картини тогочасної дійсності. Але все ж вона сповнена тривожного чекання й сподівань на краще майбутнє. Ноти тогочасного громадського життя відбиваються у його вірші «Арфами, арфами», що входить до збірки «Сонячні кларнети»:\nОбраз тополі, такий поширений у народнопоетичній творчості, у цьому вірші символізує високість людського духу, його поривання до щастя.\nГордо звучить патріотичний мотив у віршах Тичини «Україно моя, моя люба Вкраїно», «Не раз ти бував у наших краях». Саме з рідною землею пов’язані думи, мрії сподівання ліричного героя. Як син любить свою матір, так юнак любить свою Україну:\nїй пісні складаю, веселі, сумні—\nІнші настрої у циклі віршів Тичини «Скорбна мати», що відноситься до 1917 — 1918 років. Це уболівання патріота за долю України, її майбутнє, ідею національного відродження, сповнені обурення і відчаю від лицемірства, підступності й сваволі «партійноборчих породіль», трагічного пафосу, який, здається, неможливо втілити у словах, бо це — зойк, крик зраненої страшними картинами голоду і громадянської війни людської душі.\n«Скорбна мати» відзначається особливим трагедійним звучанням. У його створенні важливу художню роль відіграє біблійний образ Божої матері. В уяві поета він багатоликий: це і реальна жінка (можливо, мати П.Г.Тичини), і велика страдниця — мати Ісуса, це й розтерзана мати-Україна.\nВражаючими деталями малює автор картину звиродніння, загибелі, пустки у краю, де не стихає братовбивча війна: «в могилах поле мріє», «буяє дике жито», Жито, що в народній творчості є символом життя, переосмислюється поетом і стає алегорією руїни, краху. Але страшніше за «дике жито» розрухи — моральний, духовний злам людини. Тому-то єство матері сповнене болем, сумом, скорботою, тому такою гіркотою наповнені її слова:\nНе буть ніколи раю У\nцім кривавім краю.\nПоет, який щиро радів «золотому гомону» національного звільнення рідного народу, у таких же потужних регістрах відтворив його руїну.\nОбраз гаю, що був улюбленим образом поета у збірці «Сонячні кларнети», переосмислюється поетом. У гаю буяло життя, природа мінилась і переливалась звуками, кольорами, барвами. Все чекало на краще, «се було сповнене радості, життя. Та громадянська війна навіть цей символ поставила з іншим знаком. Гаї стали символом «кривавого часу»: «взялися кров’ю поле і гаї».\nТа, попри всі страшні і криваві реалії того часу Тичина зумів зберегти віру у краще, у те, що країна не вмре:\nГей, народе! Будеш жити! А\nя ж матір не забуду!\nУкраїні, її люду Хочу вічно я\nПредыдущие Сочинения: Романтичний характер ранньої творчості Тараса Шевченка\nСледующие Сочинения: Романтичний герой Байрона\nНужна шпаргалка? Тогда сохрани - » Романтичний ідеал національного визволення та свободи в ранній ліриці Павла Тичини . Литературные сочинения!


Як бути добрим оповідачем – MUSTPOST.ONLINE\nby ne_sasha · 11.12.2021 39 Views\nОбидва вони пов’язані між собою та взаємозалежні: словесним висловлюванням завжди допомагає мова тіла. Якщо ви маєте хороший словниковий запас і стиль викладу думок, ви можете стати успішною людиною в будь-якій сфері життя. Ось деякі поради, які допоможуть вам досягти успіху за допомогою гарного спілкування.\nПравильне піднесення себе дуже важливий аспект для хорошого співрозмовника. Ви намагаєтесь переконати у чомусь інших людей? Ваші слова стануть ефективнішими, якщо вони супроводжуватимуться милою посмішкою. Якщо вам це здається скрутним, уявіть, що ви граєте роль у кіно чи театрі. Ви повинні діяти як професійний актор/актриса, щоб ваша міміка та ваші жести відповідали ситуації. Люди з кам’яною, байдужою особою нецікаві оточуючим і тому приречені на провал.\nВикористовуйте добре підібрані слова. Не забувайте при цьому, що правильно збудована фраза повинна прозвучати в потрібному місці і потрібному часі, тільки своєчасна відповідь має цінність. А це можливо тільки в тому випадку, якщо ви миттєво майже автоматично прочитуєте ситуацію, не уподібнюючись при цьому автопілоту або роботу. Щоб легко читати ситуації, ви повинні бути хорошим спостерігачем / слухачем, і докласти зусиль, щоб реагувати на те, що відбувається швидко і правильно.\nРобіть короткі паузи там, де це здається природним. Це означає, що ви повинні дати трохи часу вашому співрозмовнику, щоб він міг “перетравити” сказане вами. Дозвольте йому поставити запитання, висловити свої заперечення та зауваження. Тут вам знову знадобиться вміння спостерігати. Якщо ви відчуваєте, що вашому співрозмовнику мало цікава розмова, спробуйте плавно змінити тему.\nНамагайтеся не вступати у зайву конфронтацію зі своїм співрозмовником, навіть якщо ви відчуваєте, що він помиляється. Якщо ви зробите це, ваші слова, можливо, втратить свою цінність, викликавши негативні почуття протилежного боку. Будьте ввічливі з іншими.\nЗверніть увагу на тематику розмови та навколишню обстановку, щоб правильно вибрати найкращий тип фізичного контакту. Якщо ви обговорюєте комерційні угоди в офісі або іншому офіційному місці, то впевненості у вашому голосі та посмішки буде достатньо, щоб підтримати ваші слова. Міцний потиск рук (або уклін, якщо це доречно) при вітанні і прощанні має бути доброзичливим і виразним. Але якщо ви ведете задушевну бесіду під час прогулянки садом, то можете навіть взятися за руки, якщо, звичайно, це доречно для осіб, які беруть участь у розмові.\nЩоб бути хорошим і приємним співрозмовником, уникайте надмірних пояснень кожної дрібниці, якщо вас не попросили про це. В іншому випадку ваша розмова може стати нудною або навіть образливою для другого його учасника. Крім того, при постійних «ліричних» відступах розсіюється увага слухача, втрачається цінність та важливість питання, яке ви обговорювали.\nTags: #Поведінка у конфліктіHumanRightsFoundationPeace in Digital EraБібліотекаМир у цифровий часФундація прав людини\nby ttasia.n · Published 22.11.2021


КОНСУЛЬТАЦІЯ ДЛЯ ПЕДАГОГІВ | № 9 "Десняночка"\n« ПРО ПРОВЕДЕННЯ МАЙСТЕР-КЛАСУ\nМУЗИЧНІ РОЗВАГИ »\nОновлення системи дошкільної освіти, процеси гуманізації та демократизації у ньому зумовили необхідність активізації взаємодії дошкільного закладу з сім’єю. Сім’я – первинний унікальний соціум, дає дитині відчуття психологічної захищеності, емоційного «тилу», підтримку. Сім’я – це ще й джерело суспільного досвіду. Тут дитина знаходить приклади для наслідування, тут відбувається його соціальне народження.\nВзаємодія сім’ї та ДНЗ відіграє важливу роль у розвитку і вихованні дитини. В даний час взаємодія з батьками вихованців, займає гідне місце в ряду пріоритетних напрямків виховно-освітнього процесу дошкільних закладів. Більшість педагогічних колективів чітко усвідомлюють пріоритетність родинного виховання поряд з необхідністю психолого-педагогічної допомоги батькам.\nСучасні дослідники відзначають важливість взаємодії педагогів і батьків для виховання і розвитку дітей дошкільного віку. Включення сім’ї як партнера і активного суб’єкта в освітнє середовище дошкільного навчального закладу якісно змінює умови взаємодії педагогів і батьків, що мають власні стратегічні інтереси у сфері дошкільної освіти дитини.\nПрактичні працівники намагаються найбільш повно використовувати весь педагогічний потенціал традиційних форм взаємодії з сім’єю і шукають нові, інтерактивні форми співпраці з батьками у відповідності із зміною соціально-політичних та економічних умов розвитку нашої країни.


«Де би я не був»… Сергій Бабкін і в Білій Церкві буде! | Новини\nСергій Бабкін у Білій Церкві\nНа його виступах завжди тепла атмосфера. А затишний, домашній формат «Квартирник» допомагає повністю розслабитися і насолоджуватися гарною музикою. Це будуть найпотрібніші в цей момент пісні, розмови і відповіді на найсокровенніші запитання глядачів із зали!\nПропустити таке просто неможливо!\nНе можна не згадати і про участь співака в супергурті Святослава Вакарчука "Брюссель". Не менш яскрава й акторська діяльність Сергія Бабкіна.Зараз артист задіяний в унікальному театрі "Прекрасні квіти", де безсловесний жанр фанк-футуризму реалізується через політ думки і пластику тіла.\nКрім цього, Бабкін - учасник різних телепроектів ("Танці з зірками" і тренер "Голосу країни"). Його пісні - зворушливі, глибокі, неймовірно мелодійні. У них - таємний посил виконавця всім своїм шанувальникам. До речі, переможцем останнього сезону проекту «Голос країни» стала саме підопічна Сергія – наша землячка Олена Луценко. На концерті, що відбудеться у Білій Церкві не виключена і її участь.\nНагадаємо, що незабутній захід відбудеться вже 21 травня у Палаці культури «Росава», початок о 19:00 год. Усі бажаючі можуть придбати квитки у касі ПК або за посиланням.\nДоречі, ми тут два квитки на концерт розігруємо. Деталі.\n#СергійБабків #концерт #виступ #БілаЦерква


Лужоу інформація аеропорту на Skyscanner\nНижче ви знайдете інформацію про Лужоу аеропорт. Скористайтеся лінками нижче, щоб прочитати детальну інформацію про Лужоу аеропорт: місцезнаходження, маршрутні карти, відльоти та прибуття в реальному часі і т.д.\nSkyscanner дозволяє вам знайти найдешевші авіарейси до Лужоу аеропорту і для цього вам не потрібно вводити конкретні дати або навіть пункти призначення. Завдяки цьому наш сайт є найкращим місцем, де ви можете знайти дешеві авіарейси для вашої подорожі до Лужоу аеропорту. Скористайтеся лінками з боку сторінки, щоб продивитись інформацію про авіарейси, або скористайтеся пошуком авіарейсів вище, щоб розпочати новий пошук.\nАеропорти поблизу Лужоу:\nАеропорт Їбін (79km)\nАеропорт Чонквін (156km)\nАеропорт Біцзе Фейсюн (176km)\nАеропорт Зуньї (198km)\nАеропорт Маотаі (221km)\nПрокат авто в аеропорту Лужоу\nГотелі в Лужоу


Котигорошок — Вікіджерела\n1 І.ЯК ОЛЕНКА СУСОВА ПРОПАЛА\n2 II.БРАТИ ШУКАЮТЬ ОЛЕНКУ\n3 IIІ.НАРОДЖЕННЯ КОТИГОРОШКА\n4 ІV.КОТИГОРОШОК ВИБИРАЄТЬСЯ ШУКАТИ СЕСТРУ ТА БРАТІВ\n5 V.ЗУСТРІЧ І ДВОБІЙ КОТИГОРОШКА З ЛИХИМ\n6 VI.КОТИГОРОШОК ПОКИДАЄ РІДНУ ХАТУ Й ІДЕ В ШИРОКИЙ СВІТ\n7 VII.КОТИГОРОШОК ЗНАХОДИТЬ СОБІ ДРУЗІВ\n8 VIII.ПРОДУЙВОДА І ПЕРЕВЕРНИГОРА КУХОВАРЯТЬ\n9 IX.КОТИГОРОШОК ЗУСТРІЧАЄТЬСЯ ЗНОВ З ЛИХИМ\n10 X.КОТИГОРОШОК У ПРІРВІ\n11 XI.КОТИГОРОШОК КАРАЄ ЗА ЗРАДУ\nІ.ЯК ОЛЕНКА СУСОВА ПРОПАЛА[ред.]\nСлуги схопили Оленку і таки на руках понесли її. Вона й не відчула як опинилась на горі у кімнаті: ні драбиною, ні сходами не йшли ні вона, ні слуги!\nКімнатка була гарна, хоч і маленька...\nII.БРАТИ ШУКАЮТЬ ОЛЕНКУ[ред.]\nБатько вибрався до лісника, що жив ген під Залісом.\n– Чи не ночувала у вас Оленка? – питає.\n– Ні, – каже лісник, – зовсім я не бачив її.\n– Ой, горенько, пропала дівчина! – вдарився батько об поли. Сумний він повернувся до хати. Стали в хаті раду радити, що робити?\n– Нема іншої ради, тільки комусь із нас треба піти шукати її.\n– Ясно, що тільки так, – притакнув батько, – та кому ж іти? Ви найскоріш дали б раду собі, дідусю, але це вже не на ваші ноги та й не на ваші сили. Випадало б мені йти.\n– Ні, тату! Годі, щоб господарство без вас залишилося! Піду я, – каже на це Хведірко.\n– Він добре говорить, – похвалив дідусь, – нехай іде він! Хлопець молодий, дужий, і не дурний, дасть собі раду.\nНа цьому стало.\nТільки мати була не рада цьому:\n– Моє материнське серце чує, що і йому грозить лихо, – мовила вона.\nАле Хведірко наважився. Мати все приготувала йому в дорогу й він, попрощавшись з усіма, пішов.\nІде, іде, аж зирк – ластівочка біля нього. Так і щебече:\n– Як прийдеш на роздоріжжя, не дивись на дерево й не слухай Лихого. Іди ліворуч!\n– Щось воно вже є, – подумав Хведірко.\nІ пішов дальше. Іде, іде – аж ось і роздоріжжя...\n– Туди, ліворуч, – каже до себе. – Ластівка говорила йти ліворуч.\nІ вже хотів іти далі, коли чує:\n– Це ти, Хведірку, йдеш Оленки шукати?\nХведірко оглянувся навколо себе – нема нікого. Зирк на дерево, аж там чудовисько! Кудлате з ніг до голови, вуха й ніс величезні, очі маленькі та меткі, а борода довга, довга – вп'ятеро така, як чудовисько.\nХведірко пригадав собі, що ластівка щебетала, щоб вгору не дивитися, та вже запізно було...\nВін сміливо каже до Лихого:\n– Еге, сестри я шукаю. А ти звідки знаєш Оленку?\n– Знаю, бо вона в мене! – каже Лихий.\n– У тебе? – здивувався Хведірко.\n– У мене, що ж тут дивного! Сподобалась мені, так я і взяв її.\n– Ти мені віддай сестру, а ні, то не вийдеш живий з моїх рук! – скричав люто Хведірко.\n– Ха, ха, ха! А диви! Жаба до коня пнеться! Та знаєш, Хведірку, мені сподобалась твоя відвага й завзяття! Ходім до мене, будемо битися! Коли побореш мене, візьмеш сестру, а коли ні, то я тебе візьму в неволю.\n– Згода! – відповів Хведірко, – нехай буде потвоєму.\n– Де ж моя сестра? – спитав Хведірко, коли прийшли до замку.\n– Ось там, у башті. Але ти зразу до неї не підеш, раніш ми поборемось. Побореш мене, тоді забереш собі сестру. Але я не хочу твоєї кривди. Передусім ти наберися сили. А щоб її мати, ти наїсися кремінного хліба та залізного бобу.\nІ свиснув на слуг.\nЦі миттю принесли на золотих мисках хліб і біб.\n– Ну, сідаймо, Хведірку, і будемо їсти, – каже Лихий.\n– Дивний у тебе хліб і біб! – каже Хведірко.\n– Твердий трохи, – відповів Лихий, – зате він сил додає.\nУзяв Хведірко хліб і пробує кусати. Де тобі! Скоріше всі зуби виламаєш, ніж укусиш! Пробує бобу, ще гірше.\n– Ні, – каже Лихому, – це не на мої зуби.\n– Не будеш їсти, то й сил не здобудеш! Тоді не нарікай, коли я тебе переможу. А може зречешся Оленки й не будеш боротися?\n– Зректися Оленки!? Ніколи! Яка б то честь у мене була! Ні, нехай і загину, а боротися таки буду! Загину, то загину з честю, а коли повернуся без боротьби, то не зможу нікому в очі глянути. Ходім боротися!\n– Стривай, – каже Лихий, заїдаючи біб. Хліб уже весь він з'їв. – Стривай, нехай під'їм собі, сил наберу.\nКоли з'їв увесь біб, підвівся та й каже:\n– Тепер ходім боротися на мідяний тік.\n– Що ж, ходімо, – каже Хведірко.\nПішли. Як доходили до току, поперед Хведірка стала кружити ластівочка, й щебетала:\n– Лови Лихого за бороду, лови Лихого за бороду...\nЛихий не розумів ластівки, бо ж лихі не розуміли мови звірят, ані птиць. Тільки для добрих мова звірят зрозуміла.\nСтали один проти одного.\nХведірко зразу думав спіймати чудовисько за бороду, але вмить подумав собі:\n– Це був би підступ, а я хочу чесно боротися...\nДовго Хведірко не давався, та вкінці таки не витримав. Лихий був сильніший за нього. Він поборов Хведірка і як не гупне ним до току! Бідний Хведірко тільки зойкнув і без пам'яті впав.\nА нещасна Оленка й не знала, що з її братиком трапилось.\nВона тужила за домом і ждала рятунку. Але звідки цей рятунок мав прийти, вона ніяк не знала...\nЧекала й вірила...\nА ластівочка-щебетушка полинула аж ген під вікно Сусів і під стріхою їх хати гніздечко собі виліпила.\nЯк тільки побачила Іванка, й защебетала:\n– Ти в дорогу вибирайся, рятуй сестру і брата, ні хвилиночки не гайся, бо пропаде рід і хата.\nСлухав Іванко цього щебету день у день і така туга оповила його душу, що він ніде спокою не міг знайти. Чах у всіх навиду...\nЗажурилися батько і мати: одна дитина в хаті, та й вона чахне, в'яне...\nІ питають у сина батько і мати:\n– Що з тобою, Іванку? Ти ж зовсім змарнів, нездужаєш?\n– Ні, ненечко! Ні, батечку! Я здоровесенький...\nБатько й ненька журилися і не знали причини.\nТільки старий дід угадав:\n– Ти, Іванчику, тужиш за братом та сестрою?\n– Так, дідусю! – відповів він і оповів дідусеві про те, що ластівка день у день щебече йому послухати її та піти шукати брата.\n– Ластівка – добрий посол. Тобі, Іванчику, треба послухати її та і йти шукати сестру і брата.\nЗрадів Іванчик, мов знов на світ народився.\n– Я, дідусю, давно пішов би уже. Але не маю відваги сказати батькам цього. Боюся, що відмовлять мені, не дозволять піти шукати брата й Оленку. Може б ви, дідусю, заступились за мене, сказали своє слово... Батько та ненька вже послухають вас.\n– Добре, Іванку, скажу.\nСтав старий Артем умовляти сина й невістку:\n– Коли хочете, щоб ваш син був здоров і щасливий, відпустіть його шукати Оленку і Хведірка. Не відпустите, він з туги пропаде.\nБатько й мати зразу й слухати не хотіли. Найдовше опиралася мати...\n– Один він зостався у нас і цей пропаде... – говорила вона.\n– Сяк чи так пропаде, – відповідав дідусь твердо. – Коли піде, то все ж може ще повернутися, брата й сестру привести. Ніхто не знає, що кому доля судила. Ластівочка – добрий посол, неправди вона не щебече...\n– Може й ваша правда, батьку, – сказала нарешті невістка. – Нехай уже буде по-вашому, хай іде...\nІ вже не затримала сина у хаті.\nПішов Іванчик. І така сама доля зустріла його. Упав він без пам'яті на мідяному тоці. Там і залишило його чудовисько біля Хведірка... – «Лежіть тут обидва до суду-віку», – сказало воно з презирством. І пішло у свій замок над Оленкою знущатися.\nСумує Оленка, тужить та віри не втрачає... Тільки й відради, що ластівочка прилетить і щебече... За її щебетом дівчина, мов забуває на хвилину своє горе. Терпить і вірить...\nЖурився батько, плакала мати по втраті всіх дітей. Сумно стало у хаті Сусів. Тільки дід Артем не втрачав віри. Все, бувало, він потішає сина й невістку:\n– Не плачте, не журіться, бог дасть, повернуться наші діти.\nТо Семен і Ярина зразу дідові нічого не відповідали, а потім, коли дід не кидав потішати їх, сказав Семен:\n– Ех, тату, дали б ви спокій із своїми надіями! А то може б я і Ярина й забули вже про дітей та й легше стало б, а ви все пригадуєте нам їх, що вже ніколи не повернуться – пропали...\nТоді старий докоряв синові і невістці:\n– Я знаю, ви раді б забути дітей, щоб спокійно жити. Але я, старий, ваше сумління, не даю вам забути про це...\nЗабагато цього було вже Семенові й він обурювався на старого батька:\n– Що ви, тату, хіба ми винні, що наші діти пропали, хіба ми їх посилали на загибель?\nТут вмішалася і Ярина:\n– Коли хто винен, то хіба ви, татуню, бо через вас пішов і Хведірко, й Іванко. Ви ж намовляли їх, щоб ішли шукати Оленку.\nБоляче було від таких докорів старому Артемові, але він не гнівався на невістку. Знав, що вона говорить це не зі злоби, а з жалю за дітьми...\nІ відповідав дід:\n– А я таки певний, що діти повернуться живі та здорові.\nСин і невістка, зрештою, вже й перестали слухати такого базікання.\n– Здитинів уже старий і теревені плете! Шкода й слухати, – говорить, бувало, на це все Ярина.\nАж раз якось, було це в самісінькі жнива, Ярина жала пшеницю. Жала й поклала серп та й пішла до джерела води напитися.\nЗачерпнула вона жменями води, аж зирк, а в долоні зернятко гороху. Ярина випила воду, а горошинку кинула на землю. Коли дивиться, а горошок поперед неї скаче, котиться...\nЦе здивувало її. Але вона не дуже звертала на це увагу і знов взялася до роботи, жала серпом пшеницю...\nКоли вже скінчили жати, сплели вінок із колосків пшениці і з співом повертались додому... Аж дивиться Ярина, а той самісінький горошок усе котиться поперед неї... А понад нею півкругами ластівочка в'ється й щебече раз у раз:\n– З'їж горошинку, з'їж горошинку!\nЯрина без надуми схопила горошинку і проковтнула.\nА вночі мала сон. З'явилися їй усі трійко дітей: і Оленка, й Хведірко, й Іванко. Оленка десь, ніби, каже до неї:\n– Мамо, не забороняйте Котигорошкові визволяти нас із неволі.\nВранці тільки прокинулась Ярина, розповіла дідові Артемові все: і про горошок, що котився, й про ластівку, що щебетала, й про сон свій дивний. А дід Артем вислухав усе й каже: «Я так думаю, що в тебе народиться син, якому доля судила визволити твоїх старших дітей».\nСлова діда Артема збулися. В Ярини згодом народився син. За порадою діда, назвали його Котигорошком. Гарний удався хлопець! Зразу можна було пізнати, що виросте з нього здоровий, ставний та дужий юнак. Ізмалечку вже любив він пробувати силу. Ще малим був, а вже підносив такі тягарі, що й дорослому були не під силу. Підняти величезні колодище для нього було ніщо. Так само перекинути повний віз снопів було для нього іграшкою.\nА ріс, мов на дріжджах... Ще йому й десяти років не минуло, як він уже всіх парубків перегнав ростом... І боялися його вже тоді. Раділи батьки сином і на думку їм не спадало, що доведеться і з цим сином попрощатися.\nМати наче забула про свій сон, а батькові за роботою ніколи було думати про це. Не забув тільки старий Артем! Він часто оповідав Котигорошкові про його сестру та братів, що пропали, про його дивне народження й про те, що снилося матері після того, коли вона проковтнула горошок.\n– Я мушу, я мушу визволити їх!\nВ діда горіли очі жаром гордості.\n– Буде з нього лицар над лицарі, – думав старий.\nІV.КОТИГОРОШОК ВИБИРАЄТЬСЯ ШУКАТИ СЕСТРУ ТА БРАТІВ[ред.]\nАж прийшов і його час.\nКотигорошок поклонився батькові в ноги і каже:\n– Батечку, підіть до коваля, нехай викує мені сильну залізну булаву.\n– А нащо тобі, сину, такої булави? – питає батько.\n– Дивно, що ви, батьку, не здогадуєтесь. Прийшов мій час і я мушу йти визволяти Оленку, Хведірка та Іванка. А без зброї хіба хто йде на бої? Ця булава буде моєю зброєю.\nПослухав батько сина, пішов до коваля. Коваль викував булаву: важку та міцну. Звичайно, як залізна булава. А Котигорошкові чогось не дуже припала вона до вподоби. Узяв він булаву й вийшов на чисте поле, розмахнувся і як кине булавою вгору. Тільки зашуміло. Аж понад хмари полетіла вона. Полетіла й нема. Котигорошок ходить по полі й чекає, щоб булава впала йому назад у руки. Чекав, чекав він так не годину, не дві, а цілого пів дня. Нарешті почув шум. Булава почала повільно падати. А Котигорошок підставив мізинця. Булава впала на палець і – всі аж ахнули з дива: булава переломилася на пальці на двоє. Віддав Котигорошок переламану булаву батькові й каже:\n– Поверніть її ковалеві! Скажіть, що ні до чого вона! На мойому мізинцю зламалася. Нехай викує сталеву...\nПриніс батько сталеву. Як пустить її Котигорошок, то полетіла вгору ген-ген понад хмари. Пустив він її раннім ранком, а щойно під вечір впала вона назад. Котигорошок знов підставив мізинця й булава впала. І не зламалася вже, тільки зігнулася. Тоді вже Котигорошок сам пішов до коваля й каже:\n– Непридатна мені й ваша сталева булава. Викуйте мені мосяжну.\nТри дні кував коваль і викував булаву на славу. Блискучу та важку. Але Котигорошкові вона була легка, мов пір'їнка. Кинув він її вгору зранку та й не чекав. Пішов батькові допомагати в роботі. Пішов спокійно і ввечері спати. Аж на другий день під полудне почули всі страшенний шум. Наче б ціла зграя орлів летіла. Щойно тоді вийшов Котигорошок, підставив мізинця і жде. Ще довгенько чекав, поки булава гупнула на його палець. І знов ахнули всі з дива. Булава вже не зігнулася.\n– Добра буде, – сказав Котигорошок. – Тепер можна йти в світ.\nРадий та веселий узяв він булаву й пішов до хати.\n– Батьку, ненько! Благословіть мене в дорогу.\nМати в плач, а батько голову звісив.\n– Ти вже, сину, четвертий із наших дітей ідеш у світ, коли пропадеш, то з тобою пропаде вже остання наша надія.\n– Батьку, нене! Я мушу йти! Мене кличе внутрішній голос, сумління моє! А це важніше за все. Я йду!\nТут вмішався й дід Артем:\n– Не спиняйте Котигорошка! Чи ви думаєте, що коли його не пустите, то збережете для себе? Ніколи. Із туги він зів'яне вам, мов та квітка без роси...\nА Котигорошок: «Не журіться, батьку, мати, я певний, що визволю й сестру, і братів. Те, що моїм братам не вдалося, мені напевно вдасться. У братів була добра воля, та не було ні віри, ні витримки. А без цього ніщо не вдається».\nЩо ж було робити батькові та матері? Пустили сина. Мати поклала синові харчів у торбину й він попрощався.\n– Нехай тобі щастить у всьому! – виряджали його батько та мати. – А скоро повертайся додому!\n– Повернеться, повернеться! – запевняв твердо дід Артем.\nV.ЗУСТРІЧ І ДВОБІЙ КОТИГОРОШКА З ЛИХИМ[ред.]\nІде, іде Котигорошок, аж і ліс перед ним. А на першій деревині на гілці ластівочка сидить. Як побачила вона Котигорошка, миттю злетіла, стала кружляти над ним і щебетати:\n– Хватай Лихого, хватай Лихого за бороду!\n– Ага, – думає собі Котигорошок, – значить, сестра і брати у якогось Лихого в неволі.\nА вголос каже до неї:\n– Ластівочко, добра пташко, покажи мені дорогу, щоб знайти братів, сестричку та й проклятого Лихого.\nЛастівочка стрілою понеслася попереду Котигорошка. А він за нею та за нею...\nТак зайшов аж на роздоріжжя в лісі. Тут ластівочка десь зникла. Станув Котигорошок і задумався.\n– Куди мені тепер іти?...\nАж чує, з дерева щось наче озивається до нього, питає щось... Глядить Котигорошок угору, а там на дереві чудовисько: кудлате з ніг до голови, вуха й ніс величезні, очі маленькі та меткі, а борода, довга, довга – вп'ятеро така, як чудовисько.\nЧудовисько вчепилося хвостякою за гілляку й так зависло в повітрі. Гойдається на гілляці й питає в Котигорошка:\n– А ти куди, небоже? Чи не шукаєш ти когось?\n– Я тобі не небіж! – відповів юнак. – Я – Котигорошок, а ти – Лихий.\n– Он, а звідки ти мене знаєш? – здивувався Лихий. Ще більше здивувала його відвага юнака. – А ти звідки такий відважний узявся? – не витримав Лихий.\n– Звідки я взявся, не твоє діло, досить що до тебе. Веди мене до своїх палаців та віддай сестру і братів.\n– Ов, бачу я, ти в гарячій купелі купаний, та воно так скоро не піде. Це, небоже, не тако: віддай та й уже. Коли хочеш мати назад Оленку, Хведірка та Іванка, треба тобі виконати раніш умови, які я поставлю тобі.\n– Які ж твої умови? – спитав Котигорошок.\n– Такі самі, які я твоїм братам поставив: мусиш зі мною битися! Побореш мене, візьмеш сестру й братів, а коли ні, буде з тобою те саме, що й з ними сталося. Ти згоден?\n– Авжеж, що згоден, – відповів Котигорошок, – ходімо боротися.\n– Стривай, – каже Лихий, – раніш нам треба набрати сили. А щоб її набрати, з'їж кремінного хліба та залізного бобу.\n– Як їсти, то їсти! Давай! – каже Котигорошок.\nЛихий свиснув на слуг. Слуги миттю внесли на золотих мисках хліб і біб.\n– Ну, сідаймо, Котигорошку, та й їжмо, – каже Лихий.\n– Як їсти, то їсти! – каже Котигорошок знову. Бере і їсть, аж хата ходить! З'їв увесь хліб і біб, а Лихий ще й половини не з'їв.\n– Давай ще, коли маєш! – каже Лихому.\nА цей очам своїм не вірить, шкіра вже на ньому тремтить. – Ов, з цим видно, не легка буде справа, – думає і їсть далі.\nЗ'їв і він.\n– Ну, тепер ходім боротися! – каже Лихий, але вже не такий певний та гордий був його голос як тоді, коли говорив те саме до Котигорошкових братів.\n– Що ж, ходім! – каже Котигорошок. Він поправив ремінь на собі, взяв булаву й пішов за Лихим. Прийшли на тік, а там два юнаки лежать неживі.\n– Хто це? – питає Котигорошок.\n– Це твої брати, я вже убив їх, – каже Лихий. – І тебе таке саме чекає.\n– Це ще вилами по воді писане, – відповів Котигорошок. – Я думаю, що переможу тебе.\n– Ха, ха, ха! – засміявся Лихий. – Ти, мене? Мене, якого досі ще ніхто не переміг? Ти знаєш? Зі мною на поєдинок ставали лицарі такі, що їм рівні не було в світі, а я дав їм раду. І ти думаєш перемогти мене?\n– Авжеж! Та що ми будемо даремно базікати! Я на слова не міцний, а на силу! Ходім боротися, а тоді побачиш.\nПочався двобій. Котигорошок схопив Лихого попід пахи, а Лихий його, й почали вони боротися. Лихий пробував кинути ним об землю, як це зробив із Хведірком та Іванком. Але де там! Котигорошок наче вріс у землю ногами. Не зрушити його, не те, що кинути. А жилаві руки Котигорошка стискають його мов кліщами. Лихий вився, як вуж, щоб вислизнути з рук силача, але все було марно.\nДовго вони так боролися, аж нарешті зовсім знемігся Лихий. Став він просити Котигорошка:\n– Пусти мене, пусти! Я віддам тобі сестру і зроблю все, що ти хочеш!\nКотигорошок на хвилину завагався:\n– Дійсно, що мені з його смерті? – Може дійсно пустити, коли обіцяє сестру?\nАж тут де не взялася ластівочка, сіла на заґратованому віконці й щебече:\n– Не вір йому, не вір йому! Він обдурить тебе! Тепер у біді він проситься, золоті гори обіцяє, а коли ти змилосердишся й пустиш, він не дотримає слова.\nЦе спам'ятало Котигорошка: «Правду каже ластівочка, він у біді проситься, а коли вийде з неї, буде знов мені шкодити».\nА Лихий проситься далі:\n– Пусти, пусти! Усе тобі зроблю, що хочеш!\n– Не хочу я нічого від тебе! Не мав ти милосердя для моїх братів, не маю і я для тебе! – Підніс Лихого вгору, мов грудку, і як гупне ним до току! Чудовисько тільки раз крикнуло та й по ньому. Став Котигорошок над ним і думає:\n– Погано я зробив, що вбив цю потвору. Нехай би був раніш дав мені Оленку! – Враз пригадав собі ластівочку:\n– Вона проведе мене до сестри.\nІ став він просити ластівочку:\n– Ластівочко-щебетушко, заведи мене до сестрички!\nІ вона злинула з заґратованого вікна і простісінько полетіла до башти.\nКотигорошок за нею. Уже він під дверима! Дивиться, а двері на сім замків замкнені, сімома печатками запечатані.\nАле сказав собі Котигорошок:\n– Коли хтось чогось твердо запрагне, те мусить досягнути. І як не гупне булавою в двері. Раз!!! Повідлітали всі печатки. Два!!! Пустили всі замки. Увійшов Котигорошок у кімнату.\n– Здорова була, сестричко Оленко!\nА Оленка глянула на нього й каже:\n– Хто ти, лицарю, що зовеш мене сестричкою? Я тебе не знаю! Ти не Хведірко, не Іванко! А я більше братів не мала...\nТоді Котигорошок оповів Оленці все, як воно було. Коли Оленка почула, що Хведірко та Іванко не живуть, вона так почала ридати та заводити, що Котигорошок ніяк не міг її заспокоїти.\nВраз прилетіла ластівочка до Оленчиного віконця і стала щебетати: «У гаю там кущ калини, під калиною криниця, а з криниці пливе й пливе всеживучая водиця. Зачерпніть води живої, покропіть братів водою, оживуть брати від неї і віднайдуть силу свою».\nЯк почули се Котигорошок із Оленкою, не гаялись ні хвилиночки, побігли в недалекий гай. Не довго вони шукали живущої води, бо добра ластівочка летіла попереду них і завела їх до самого джерела. Оленка набрала води й обоє вони повернули на тік, де лежали Хведірко та Іванко, чи то тільки їх тіла. Оленка бризнула водою на одного й другого брата. І вмить бліді їх лиця зарум'янилися, потім брати почали поволі ворушитися, а там і очі розплющили. І стали роздивлятися, немов після довгого важкого сну. Довго вони не могли вгадати, де вони й що з ними діється.\nНарешті Хведірко перший підвівся. Міцніший був. Підвівся, сів, протер очі та й каже, немов до себе:\n– Але ж важкий, важкий сон мав я!\n– Ой, братіку Хведірку! Це не сон був, це була смерть. Тебе вбив був Лихий.\nАж тепер пригадав Хведірко все, що з ним було.\n– Ах, це я боровся з Лихим за тебе, Оленко, й він переміг мене.\n– Еге, раніш тебе, а потім Іванка.\n– Й Іванка? І він боровся з Лихим?\n– Ходив, ходив, – сказав Іванко, що також уже зовсім прийшов до себе.\n– Але ж як це сталося, Оленочко, що ми знов живі?\n– Подякуйте за се братові Котигорошкові, – сказала Оленка.\n– Котигорошкові? Ми такого брата не мали, в нас же не було більше братів, крім нас двох,\n– Не було, а тепер є! Котигорошок народився вже потім, коли вас Лихий повбивав.\nІ розповіла братам усе, що їй оповідав Котигорошок. Зраділи брати і почали розпитувати Котигорошка, як там дома живуть батько, мати й дідусь. А Котигорошок каже:\n– Годі гаяти час на балачки, ходім додому, самі побачите все.\n– Добре кажеш! – сказали брати.\n– А що зробити з тілом Лихого? – спитала Оленка.\n– Треба спалити, – каже Котигорошок, – бо може яканебудь мара оживити його живучою водою.\nВони назносили дров, запалили багаття й кинули в нього тіло Лихого. Воно згоріло, а вітер розсіяв попіл по всьому світу.\nГей, як зраділи родичі, коли побачили своїх дітей! А дід Артем аж у долоні плескав на радощах та все приговорював:\n– Я ж казав, що вони вернуться, я ж казав таке!\nVI.КОТИГОРОШОК ПОКИДАЄ РІДНУ ХАТУ Й ІДЕ В ШИРОКИЙ СВІТ[ред.]\nОт одного разу, вже пізно восени, сказав батько до синів:\n– Запрягли б ви, хлопці, волів та поїхали в ліс по дрова, бо зима йде.\n– Гаразд, тату, – каже Хведірко, – поїдемо.\nЗапрягли всі три сини волів і поїхали туди, де найкраща грабина та бучина, трьома возами. Рубали, рубали сини дрова до пізнього вечора і, поки навантажили всі три вози, надворі стемніло.\nОчевидно, що найбільше рубав Котигорошок: величезні буки клав він на віз, мов тонке пруття... Обом братам аж заздрісно стало. А вже найбільше Хведіркові. Він не витримав і, коли Котигорошок відійшов був далі в ліс, сказав до Іванка:\n– Цей Котигорошок цілком непотрібно прикотився в нашу сім'ю. Краще було б, щоб був не родився. Бачиш, який він силач? Він, хоч і наймолодший, напевно візьме по батьковій смерті верх над нами й буде нам наказувати.\nІванко не відповів нічого. Та по виду його впізнав Хведірко, що й він думає те саме. Коли вже всі вози були завантажені, каже Хведірко:\n– Годі нам під ніч повертатись додому. Ми втомилися, їхати уночі важко, треба заночувати денебудь.\n– Добре, – каже Котигорошок, – ночуймо в лісі.\nА недалеко була широка поляна. На поляні ріс віковий дуб. Брати поставили вози так, що вони творили неначе табор. Із цього боку, де табор був відкритий, розвели багаття. Волів пустили на пашу, а самі лягли спати в середині табору. Котигорошок ліг під самим дубом. Вмить і заснув здоровим сном. Хведірко довго не спав, думав щось. Нарешті він спитав тихо Іванка, що лежав біля нього:\n– Ти спиш, Іванку?\n– Ні, чогось не можу заснути.\n– І я не можу. Цей Котигорошок не сходить мені з думки. Все здається мені, що він захоче верховодити над нами тому, що дужчий від нас.\n– Знаєш, поки ти мені цього не сказав, я й не думав про таке. А тепер це вже і мені не дає спокою...\n– Як думаєш, чи не безпечніше було б, коли б ми скористалися міцним сном Котигорошка і позбулись його?..\n– Ти думаєш убити його?\n– Ні, та де ж я забруднив би руки кров'ю рідного брата! – сказав Хведірко. – Признаюся тобі, що я вже дома думав над цим і дав ковалеві викувати міцний ланцюг. Я маю його тут, на возі. Ми прикуємо Котигорошка так, як він спить і поїдемо. Віз із його дровами візьмемо в середину, воли самі підуть.\n– А з ним, що буде?\n– З Котигорошком? Сюди люди дуже рідко заходять. Буде так прикований лежати, поки аж не вмре з голоду.\n– Гаразд, нехай буде потвойому, ти старший.\n– Отже, згода! Та ще мусиш присягнути мені, що ти нікому й ніде не зрадиш нашої тайни. Присягнеш?\n– Присягаю! – відповів Іванко.\nІ тоді, як він поклявся, зашумів раптом весь ліс і наче щось дико зареготалося. Але брати не звернули на це уваги.\nВони мерщій взялися до роботи. Прикували Котигорошка міцно до дуба. Ланцюг так міцно обвив Котигорошка, що він не міг і ворухнутися. Коли брати скінчили свою погану справу, вони запрягли волів і поїхали. Коли вже приїхали додому, батько і мати зараз спитали про Котигорошка.\nА брати відповіли:\n– Ми не знаємо, що з ним сталося. Він пішов десь глибоко в ліс і казав, що йде кращої бучини шукати. Ми гукали його і шукали півдня, але все даремно. Він не обзивався. Що ж було робити? Взяли ми його віз в середину та й приїхали...\n– Ой, падоньку наш, – зажурилася мати, – може якесь лихо приключилось йому?\nТа дід Артем заспокоїв її:\n– Не бійся, не з тих наш Котигорошок, щоб не дав собі ради й у лихові. Побачиш, завтра вранці він буде тут.\nНа дідові слова брати лише завісили голови вниз. Дід завважив це, але не сказав нічого. Його слова заспокоїли Ярину. Тільки Оленка, коли вже була сама з дідусем в хаті, сказала до нього:\n– Дідусику! Мені здається, що Хведірко та Іванко щось недобре заподіяли Котигорошкові. Я вичитала це з їх очей.\n– І я думаю, Оленочко, – відповів старий Артем. – Але не бійся за Котигорошка, не з тих він, щоб хтось міг зашкодити йому.\n– Що ж вони зробили йому? – питала Оленка.\n– Не знаю, голубко, завтра довідаємось.\nХведірко й Іванко не могли цієї ночі заснути. Вони тільки повертались з боку на бік. Одне, що затривожили їх слова діда про те, що Котигорошок повернеться. Ану ж, дійсно повернеться, що тоді буде? А друге: сумління відганяло від них сон.\nЗате Котигорошок проспав смачно в лісі всю ніч. Він чув усю розмову братів і не спав, коли вони приковували його до дуба. Тільки прикинувся, буцімто спить. Як брати від'їхали, він розірвав ланцюг, вирвав вікового дуба з корінням і пішов до лісника ніч досипляти. Саме тоді лісник повертався з лісу й дуже дивувався, що Котигорошок такого дуба несе.\n– Це ж найстарший дуб тут у лісі! – сказав він.\nРаннім ранком Котигорошок попрощався з лісником, закинув собі дуба на плечі й пішов додому. Коли він кинув дуба на подвір'ї, то аж хата стряслася.\nВсі виглянули у вікно, а Оленка вибігла з хати на двір:\n– Тату, мамо, діду! Котигорошок прийшов! – скрикнула вона радісно.\nА Котигорошок уже й у хаті. – Тату, мамо, – каже, – й ви, діду, побажайте мені щастя в мандрівку. Я мушу йти в світ, бо так мені суджено...\nМати аж руки заломила:\n– Сину, чого ж ти хочеш покинути нас?\n– Мамо, не плачте, так доля хоче, я мушу йти. Я не родився для того, щоб орати і сіяти, тільки щоб добро людям робити на світі.\nСкільки не вговорювали батько та мати, ніщо не помогло! Котигорошок вів усе своєї:\n– Мушу та й мушу йти!\nІ побажали йому щастя батько, мати та й дід Артем.\nПотім каже Котигорошок Хведіркові та Іванкові:\n– Ходіть, допоможете мені занести дуб під клуню. Брати вийшли, а він до них:\n– Ось вам ланцюг! Він дуже міцно зроблений, але на мене заслабий. Ви даремно боялись, що я над вами захочу верховодити. Я бажав і бажаю вам добра. Бувайте здорові!\nТа й пішов у світ заочі.\nVII.КОТИГОРОШОК ЗНАХОДИТЬ СОБІ ДРУЗІВ[ред.]\nІде Котигорошок полями, лісами. Так пусто в нього і на душі, і на серці, мов на тих полях, що тільки стернею жовтіють. Тепер він самсамісінький на світі широкому, не має нікого, нікого... Іде лісом, в'яле листя шелестить під ногами. Воно ще недавно на дереві пишалося, зеленіло – а тепер буйний вітер носить, кидає ним куди захоче. Отак і ним тепер доля кидатиме... Вийшов він на узлісся. А там посеред кущів ліщини дуб корінчастий та розлогий стоїть... Зірвався страшний вихор і з диким ревом кинувся на дуба, наче з коріння вирвати його хоче. Та дарма! Дужий, могутній дуб відбиває всі напади й шумить собі, мов насміхається з даремних зусиль бурі.\nІ ось зразу прояснилося в голові Котигорошка, мов новий ясний світ відкрився перед ним. Хлопець випрямився, розправив дужі плечі й сказав собі:\n– І чого я розкис, мов стара баба! Я, що дуби вириваю з корінням! У кого сила, здоров'я і розум ясний, тому світ широким стоїть отвором: «Здобувай мене!» – каже. Жалко батька, матері, а вже найбільше дідуся жалко, коли подумаю, що вони тужитимуть за мною. Але ж є з ними сини й дочка, і згодом забудуть мене. Я ж не для того, щоб гречку сіяти та спокійно хліб їсти. Пригод моя душа бажає, і на добро світу використати свою силу.\nІ вже веселий, задоволений іде далі. Вже й веселої пісні затягнув. Іде, іде, аж гляне: напроти нього йде чоловік. Привітали вони один одного, а там і розговорилися. І довідався Котигорошок, що цей чоловік такий самий бурлака, як він.\n– Не можу я дома сидіти, тягне мене в світ широкий. Чого ж марнувати силу на місці, коли вона в світі потрібна? Я, чоловіче добрий, таку маю силу, що як подую на воду, то найглибше озеро, ба, навіть море, продую до дна. Від того звуть мене Продуйвода.\n– Знаєш що, Продуйводо, будьмо друзями й ходім разом у світ. Я, бачиш, силач, дуби вириваю з корінням. Один одному придамося в мандрівці.\n– Згода, будьмо друзями, а там і побратимами, може, станемо.\nІ пішли разом. Котигорошок розповів йому про своє життя, а Продуйвода про своє.\n– Я, – каже Продуйвода, – жив над великим морем.\n... Раз поїхав я так, продув воду посеред найглибшого моря, аж дивлюся, – під кораловим кущем спить якась чарівна дівчина. Я приглядаюся до неї, приглядаюся – очей не відірву! Вона розплющує очі, дивиться на мене довгодовго, а далі й питає:\n– Я – Продуйвода! – кажу.\n– Продуйвода? – каже дівчина. – То ти тут відчинив море, чи що?\n– Еге, я! – кажу.\nДівчина знов дивиться, дивиться на мене, а зрештою й каже:\n– Ти сподобався мені. Хочеш з нами жити? Тобі добре буде тут.\nЯ погодився. Вона провела мене в свої кришталеві тереми. Тут я довідався, що вона княгиня мелюзин, тобто княгиня морських русалок. Але була там одна бідна дівчина, до якої я ставився прихильно. Але княгиня скоро запримітила цю мою прихильність і почала мелюзину бити, знущатися над нею так, що бідне дівча мало очей не виплакало, а далі не стерпіло й поскаржилось морському цареві Чорноморові. Цар Чорномор довідався, то такий лихий став, що світе мій! Таку вчинив бурю на морі, що відколи світ світом, такої бурі не було. Які де кораблі були на морі, всі вони пішли на дно. Мелюзина злякалася й каже:\n– Тікай, тікай, бо буде лихо й тобі і мені!\n– Я миттю продув воду знизу вгору і виплив човном наверх. Буря кинула мій човен біля самого берега. Я скористав з цього і стрибнув на берег. І так я врятувався.\n– І вже ти більше не бачив княгині? – спитав Котигорошок.\n– Ні, – відповів Продуйвода, – бачив тільки одну мелюзину з її почоту. Вона раз оповіла мені, що цар Чорномор дуже був лютий, погрожував, що знайде мене, де б я не сховався, й мусить помститися за зневагу морського царства. А княгиню мелюзин зачинив у теремі й звелів китам берегти її, щоб нікуди не виходила.\n– То ти, друже Продуйводо, куди більше пережив за мене. Я також хотів би зазнати таких пригод.\n– Молодий ти та дужий, Котигорошку, отже можеш і не таких ще пригод зазнати, – відповів Продуйвода.\nПішли далі, аж напроти них іде чолов'яга, також неабиякий силач.\n– Здорові були, друзі! – каже він їм ще здалека.\n– Дай боже здоров'я й тобі! – відповів Котигорошок. – Чого це ти звеш нас друзями, які ми тобі друзі?\n– Бо ви йдете шукати пригод і я також.\n– Так? – каже Котигорошок. – Ну, то ходім, втрійку безпечніше і веселіше нам буде.\n– Гаразд! – сказав чоловік.\n– Скажи ще нам, – каже Котигорошок, – як тебе звати й по чому ти ось впізнав, що ми йдемо шукати пригод.\n– Зовуть мене Перевернигора, бо в мене така сила, що можу й гору перевернути. А пізнав я, що ви пригод шукаєте по безжурності у ваших очах.\nПішли. Котигорошок просив Перевернигору, щоб оповів їм про себе.\n– Як оповідати, то оповідати, – каже Перевернигора. – Я, бачите, вже в своєму житті бачив чимало й доброго і лихого. Проходив я різні царства, різні государства. Аж нарешті зайшов за сім гір і за сім рік. Там, над морем, було князівство Івана Безрадного. Приходжу я в столицю, а тут вам такий сум! Усі жінки одягнені в чорне, наче хтось дуже знатний помер, а люди ходять похнюплені, понурі. Питаю я людей: – Чого це у вас такий сум? Чи князь ваш, чи княгиня померла, чи що таке?\n– Ні, кажуть, не помер ні князь, ані княгиня, тільки князівну мають віддати змієві на їжу.\n– Князівну змієві на їжу? – здивувався я. – А це як, навіщо, і якому змієві?\n– Ти не знаєш, добрий чоловіче, в нас у скелі за містом дванадцятиголовий змій має свою печеру. Щоб він не нападав і не нищив людей, ми зобов'язалися давати йому щодня одну дівчину на обід. Сьогодні впав жереб на князівну й тому такий сум.\n– І ви добровільно згодилися на таку страшну данину? Чи немає у вас ні одного лицаря, що вбив би змія?\n– В нас усі бояться змія.\n– Тоді скажіть вашому князеві, нехай не дає князівни змієві. Я уб'ю змія, – сказав я.\nЛюди вмить побігли до князя, а той покликав мене до себе. Дав мені оцей меч, що й досі у мене, та й каже:\n– Коли ти уб'єш змія, я до кінця свого віку буду твоїм боржником.\n– Уб'ю! – відповів я.\nДав мені князь до товариства найхоробріших воїнів і пішли. Прийшли ми перед печеру, де сидів змій. Гукнув я до нього по лицарському звичаю:\n– Я прийшов битися з тобою, виходь!\nА він клятий ані чичирк. Це мене розлютило. Я схопив гору за вершок та й перекинув її. Змій зашипів, а я як не махну мечем, – усі його дванадцять голів так і покотилися долі. Гей, як тоді раділи усі! Повернулися ми у столицю, усі так і вітають нас. Така радість, така радість! А князь кинувся обнімати мене, як рідного. Говорить: «Чого ти хочеш, лицарю? Я все зроблю!» – А я кажу: – Нічого не хочу, дайте лише мені цей меч на пам'ятку.\nКнязь подарував мені меч, і я пішов далі.\n– Гарна твоя пригода, бо ти добро зробив людям. Ми все повинні тільки добро їм робити!\n– Ну, – каже Продуйвода, – ми вже розповіли тобі свої пригоди. Черга за тобою, Котигорошку.\nІ Котигорошок розповів їм усе про себе аж до того, коли він кинув рідну хату.\n– Бачиш, – каже Продуйвода, – як твої рідні брати погано повелися з тобою.\n– А, нехай їх! – сказав Котигорошок. – Я на них не гніваюся. Коли б не вони, я не пішов би був у світ і вас, друзів, не зустрів би.\n– Воно правда, – мовить Продуйвода, – що нема в світі горя без радості.\nТак розмовляючи, друзі ішли все далі і далі. Аж ось і ніч захопила їх. Але вони не журилися. Денебудь заночують. Хоч би й у лісі під деревом. Їм все одно!\nАж глянуть, у лісі біліє хатинка чепурна.\n– Ось, і буде де переночувати! – каже Продуйвода.\n– І вечерю зваримо! – додав Перевернигора.\n– В мене є ще трохи запасів.\nВ хаті не було нікого. Вони запорались, як дома. Назбирали хворосту, розвели вогонь у печі, а Перевернигора став варити вечерю. Зварив, посідали, попоїли та й пішли спати, позачинявши ворота і всі двері як слід.\nСпали вони міцно, як сплять звичайно мандрівники.\nVIII.ПРОДУЙВОДА І ПЕРЕВЕРНИГОРА КУХОВАРЯТЬ[ред.]\nВранці повставали всі й почали раду радити, що їм робити далі.\nІ врадили таке, що два підуть на лови, а один зостанеться обід варити.\nЗостався в хаті Продуйвода, а Котигорошок та Перевернигора пішли в ліс на лови. Продуйвода запорався. Приніс дров, приніс води і почав обід варити. Ще геть-геть було до полудня, як він був готовий. Сів собі Продуйвода і чекає своїх товаришів. Аж хтось і стукає в двері.\nПродуйвода виглянув, аж там, перед хатою, таке чудовисько, що й глянути страшно: кудлате з ніг до голови, вуха й ніс величезні, очі маленькі та меткі, а борода довга – вп'ятеро така, як саме чудовисько.\nСтав Продуйвода і дивиться на чудовисько. А воно верещить:\n– Зараз пересади мене через поріг, я тут господар!\nКоли господар, то господар! Взяв Продуйвода чудовисько на руки й пересадив поріг.\nА воно: «Посади мене за стіл і давай їсти!»\nПосадив Продуйвода чудовисько за стіл і поставив перед ним миску зі стравою. Чудовисько вмить з'їло все до чиста і знов кричить:\n– Їсти давай!\n– Та вже нема що!\nТоді як не кинеться чудовисько до печі! Вибрало все, що там було й виїло, навіть ложки в горшку не залишило. Після цього як схопить кийок, що стояв у кутку, як почне бити нещасного Продуйводу. Набило, набило і, не встиг ще Продуйвода спам'ятатися, як воно зникло. Збитий, мов квасне яблуко, Продуйвода, взявся вдруге варити обід. Ледве скінчив, як Котигорошок та Перевернигора повернулися з ловів. Полювання вдалося їм напрочуд гарне. Буде завтра гарний обід!\nПообідали всі смачно, відпочивають.\nНа другий день зранку на полювання пішли Котигорошок і Продуйвода, а Перевернигора залишився варити обід.\nІ Перевернигора впорався та чекав приходу товаришів. Аж чує, стукає щось у двері.\nВиходить, відчиняє сінешні двері і з дива аж ахнув. Перед ним чудовисько: кудлате з ніг до голови, вуха й ніс величезні, очі маленькі та меткі, а борода довга, довга – вп'ятеро така, як саме чудовисько.\nПеревернигора аж очі вирячив, так дивиться.\n– Чого ти тут хочеш? – питає.\n– Чого я хочу? – заверещало чудовисько. – Я тут господар! Пересади мене через поріг!\n– Давай їсти! – кричить.\nПеревернигора поставив перед нього страву, – чудовисько змело все дочиста і знов кричить: «Давай ще!»\nДав Перевернигора ще. А чудовисько з'їло й це, й своєї: «Давай, давай ще!»\nДумає Перевернигора: – Біда буде, як ця прожора все виїсть і не залишить нічого товаришам.\nІ став просити:\n– Будьте ласкаві, зачекайте хвилинку, нехай зварю щось, бо вже не маю нічого готового.\nАле кудлате стрибнуло, мов білка, з лави до печі. Виїло, виїло все, що там було, а потім за кийок і ну ж бити ним Перевернигору. І поки Перевернигора спам'ятався, воно зникло, тільки вітер загув за чудовиськом.\nБолить спина в Перевернигори, болять кістки, але ж ніколи йому стогнати, треба про новий обід думати. Ледве він упорався, коли Котигорошок і Продуйвода повернулися. Полювання було ще краще ніж учора.\n– Ну, Котигорошку, завтра твоя черга варити обід! – і усміхається.\n– Авжеж, – каже Котигорошок, – ви побачите, який з мене славний кухар. Але чого ти усміхаєшся, друже?\n– Так собі! – відповів Перевернигора.\nПоки вони обчистили впольовану звірину, на дворі й стемніло. Всі три взялися разом варити вечерю. Повече ряли і вмить полягали спати, бо ж вранці треба Продуйводі й Перевернигорі іти на полювання... Котигорошок зараз і заснув. А Продуйвода й Перевернигора довго ще не могли спати; в обох боліла спина від бійки чудовиська. Говорить Продуйвода Перевернигорі:\n– Чого це ти сміявся, коли говорив Котигорошкові, що завтра його черга варити обід?\n– От, так собі!\n– Е, не так собі! Скажи правду, в тебе не був якийсь гість до обіду?\nГлянув Перевернигора на Продуйводу і впізнав з очей, що він уже все знає.\n– А в тебе був? – питає цей Продуйводу.\n– А, був! – відповів Продуйвода. – Був, щоб він пропав! – І розповів всю пригоду з чудовиськом.\n– Такісенько було й зі мною, – сказав Перевернигора.\n– Цікаво, як воно буде з нашим Котигорошком? – мовить Продуйвода.\n– Ой, скоштує і він, мабуть, буків.\nIX.КОТИГОРОШОК ЗУСТРІЧАЄТЬСЯ ЗНОВ З ЛИХИМ[ред.]\nРаннім ранком схопилися всі, повмивалися, поснідали та й Продуйвода й Перевернигора пішли в ліс на полювання, а Котигорошок залишився в хаті куховарити. Варить він, пече, смажить. Такі линуть запахи по хаті, що аж любо... А Котигорошок порається біля печі й підспівує собі. Тільки сонце стало вже на півдні, як застукало щось у двері.\n– Еге, рано чогось повертаються з ловів мої товариші, – подумав Котигорошок, ідучи відчиняти двері. Відчинив, – аж це не товариші, а чудовисько, кудлате з ніг до голови, вуха й ніс величезні, очі маленькі та меткі, а борода довга, довга – вп'ятеро така, як чудовисько!\n– Ось тобі й гість! – здивувався Котигорошок. – А ти, Лихий, звідки тут узявся?\n– А ти думав, Котигорошку, що вже мене не буде? Дужий ти, дужий! Ти думав, що коли спалиш мене, то я вже й пропав. А я, бачиш, ось перед тобою! Ха, ха, ха! Пересади мене через поріг, це моя хата!\n– Була твоя, тепер моя! – відповів Котигорошок. – Лізеш незапрошений в гості, то сам перелазь.\nЛихий перескочив поріг, викарабкався на лаву і до Котигорошка:\n– Давай їсти!\n– Я ще для тебе не варив, – відповів Котигорошок. – Постривай, зварю якоїсь юшки і нажерешся.\n– Давай їсти, давай їсти! – кричить Лихий.\nЦього було вже забагато Котигорошкові:\n– Ех, зараз я почастую тебе, падлюко! – сказав він, та як візьме свою булаву, як почне бити! Лихе такий вереск підняло, аж вуха в'янули... Бив Котигорошок, бив, аж Лихий простягнув лапи без духу.\nТоді він виніс чудовисько за хату й забив його лапи й бороду в дубовий пень...\n– Покажу друзям, якого я звіра вполював. Вони вже певно не вполюють такого.\nІ пішов до хати та й чекає товаришів.\nДовго не приходили вони. Нарешті прийшли. Лови не дуже їм вдалися.\nДивляться, а Котигорошок такий веселий та радий. Друзі просто дивом дивуються. А Продуйвода не витримав і спитав таки:\n– Чи не мав ти сьогодні гостей, Котигорошку?\n– Чому ні! Був мій давній знайомий. – Ну, і що?\n– Нічого. Поводиться цей гість погано, і тому я так його сперищив, аж дух вигнав з нього. Ходіть, покажу вам покійника.\nПішли. Аж дивиться Котигорошок, а там, де був пень, тільки яма – нема ні пня, ні Лихого.\n– Віджила проклята біда! – каже Котигорошок.\nВід ями ішов слід, куди Лихий волік цей пень. Друзі пішли слідом і зайшли під величезну гору. Слід губився в малесенькій норі так, що одні тільки миші могли б туди пролізти.\n– Стривайте, тут я пораджу, – сказав Перевернигора. І вмить він перевернув гору. Дивляться всі, а на місці, де була гора, чимале озеро.\n– Тепер моя робота! – каже Продуйвода! І як подув, так зразу вода розступилась аж до дна. Дивляться, а на дні озера прекрасний палац з кришталю. Але до палацу немає стежки. Навколо стрімкі, спадисті стіни.\n– Стрівайте, щось ми порадимо, – каже Котигорошок. Добув він з торби довгу линву й мовить:\n– Ви держіть линву, а я спущуся по ній вниз. Коли знайду в палаці цінні речі, прив'яжу їх до линви й смикну раз. Тоді тягніть скарби. Коли ж я смикну тричі, то це буде знак, що немає нічого, тягніть тоді мене.\nДрузі згодилися й спустили Котигорошка на дно.\nX.КОТИГОРОШОК У ПРІРВІ[ред.]\nКоли вже спустили Котигорошка на дно озера, він підв'язався й пішов простісенько до палацу. Увійшов туди, дивиться, аж там у кімнатці сидять три дівчини та мережать рушники золотими та срібними узорами. А Лихий спить біля них таки з колодою.\n– Хто ви такі? – питає дівчат Котигорошок.\n– Ми в неволі у цього Лихого.\n– Це його палац?\n– Його. Він забрав нас від батьків наших і тримає тут як невільниць.\n– Коли допоможете мені, то я вас визволю, – каже Котигорошок.\n– Нас не можна визволити інакше, хіба ти його вб'єш, – сказала одна з дівчат.\n– Е, вбити його не можна, – каже Котигорошок, – я вже двічі затовк його до смерті, а він усе віджив.\n– Можна, – каже друга дівчина. – Раз, коли він прийшов дуже побитий, я його запитала, чи він може вмерти.\nА він сказав, що треба його вбити й жовч вийняти – тоді він загине. Вбити його можна тільки мосяжною булавою.\nКоли почув це Котигорошок, як не гупне Лихого по голові! Голова розлетілась на кусні. Тоді він добув зза пояса ніж і вирізав з Лихого жовч. Тіло закопав глибоко в яму й покрив важким камінням, а жовч злив у плящину, заткав її міцно і взяв у кишеню.\nДівчата сказали, що одну з них зовуть Люба, другу – Слава, а третю – Олеся.\nЦя третя йому найбільше припала до вподоби. Була вона тиха, не пишалася так, як Люба та Слава.\n– Ну, дівчата, – сказав Котигорошок, – тепер ми вийдемо на світ. Але шкода, щоб стільки скарбів туту марнувалося. Кожна хай візьме собі, скільки зможе золота й самоцвітів, а мої друзі, що ждуть там на мене, витягнуть вас на верх.\nДівчата метнулися за золотом і самоцвітами й незабаром були готові. Котигорошок прив'язав насамперед Любу й смикнув раз линву. Вона пішла вгору і потім знов спустилася. Тепер пішла вгору Слава, а за нею – Олеся.\nЛинва знов спустилася. А Котигорошок думає собі:\n– Гроші й самоцвіти – ласа річ, не раз вони вводять у спокусу людей. Хто знає, чи й мої друзі не захочуть позбутися мене, щоб не ділитися грішми. Треба їх випробувати.\nПрив'язав колоду до линви та смикнув тричі...\nЛинва пішла вгору, але раптом колода так і гепнулася на дно.\n– Ось тобі й друзі! – подумав Котигорошок.\nТа ще мало цього. Дивиться він, раптом над ним неначе срібна стеля стала. Це Продуйвода пустив назад озеро. А потім раптом стемніло.\n– А це Перевернигора поставив гору на старе місце. Тепер звідси мені виходу не буде, – зажурився Котигорошок.\nАле згодом сказав:\n– І чого мені зараз в зневіру падати! Якийсь вихід мусить знайтися. Пошукаю і знайду. Передусім треба щось з'їсти і відпочити.\nЗнайшовши в коморі харчі, він зварив обід, попоїв і повеселішав: «Тепер будемо шукати виходу». Він набрав у торбину харчів і пішов шукати виходу. Не довго шукаючи, знайшов вузький отвір у землі, так, що тільки пролізти можна. Став він повзти цим отвором. Довгий був отвір, і нарешті Котигорошок пробрався на світло. Побачив над собою синє небо й легше на серці стало. Розглянувся навкруги! Еге, над головою воно синє небо, але ж вийти звідси годі, – прірва глибоченна.\nІ знов зажурився. Правда, голодом не журився: росли на дні прірви кущі малини та ожини, дрібна риба була в потічку, що плив серединою прірви. І не вікувати ж йому в оцій прірві! Однак, що тут робити, яку раду знайти? Не один день, не одну годину передумав він, але ні до чого не додумався. Шукав виходу, нема! Хоч вертайся у підземний палац.\nТрохи не рік просидів він у цій прірві. Всяко там було! Була й гарна погода, була й сльота. Котигорошок тинявся по прірві, ану ж знайде вихід. Не втрачав віри. А хто не зневірюється, той витримає і найтяжчі удари долі.\nРаз вийшов він так собі. Тиняється, тиняється по прірві, тут як спуститься злива. Котигорошок побіг чимскоріш, щоб сховатися під кущі малиннику. Аж дивиться, на скелі орлине гніздо. А в ньому орленята без матері. Так пищать, пищать! Змокли зовсім. Жалко стало Котигорошкові орленят, і він зняв сірячину та накрив їх, а сам сховався від дощу під малинником.\nУ повітрі зашуміло. Дивиться Котигорошок, летить орлиця до гнізда.\nА злива вже вщухла. Бачить орлиця, що орленята накриті, й питає, хто це їм таке добро зробив.\n– Отой чоловік, що під малинником, – відповіли орленята матері.\nОрлиця підійшла тоді до Котигорошка:\n– Дякую тобі, добрий чоловіче, – каже, – за твоє добро; я спізнилася, шукаючи харчів для дітей, а вони тим часом були б у зливі й загинули. Ти вирятував мені дітей від смерті. Чи можу я тобі стати чимнебудь у пригоді?\nДивиться Котигорошок на орлицю, дужа вона міцна, могла б його понести. І каже: «Чи не могла б ти винести мене на світ із цієї прірви?»\n– Це можна, – каже орлиця. – Тільки налови на дорогу багато риби, щоб я не втратила сил. Коли я під час льоту поверну до тебе голову, завжди кидай мені в дзьоб одну рибу.\n– Гаразд, – каже Котигорошок.\nНаловив він риби й питає орлиці, чи вистачить.\n– Мабуть, вистачить! – відповіла вона. – Сідай на мене! Та вважай, кожний раз, коли я поверну голову, кинь мені в дзьоб рибу, а то я втрачу сили й ти розіб'єшся об скелі.\nКотигорошок набрав у кіш риби й сів на орлицю.\nВона розправила крила й злетіла в гору. Летить й щохвилини повертає голову до Котигорошка, а він їй у рот одну рибу кидає.\nДовго, довго летіла вона. От, от уже долетить до краю прірви, ще кілька хвилин і вже стане на тверду землю. Серце в Котигорошка б'ється на радощах щораз жвавіше. Воля, воля!\nРаптом орлиця знов повертає до нього голову. Котигорошок сягнув рукою в кіш, але він якось перехилився і вся риба так і посипалась у прірву. І бачить Котигорошок, орлиця вибивається з сил. Що тут робити? Гинути перед тим, коли осьось усміхнеться визволення?.. Ні, і він без вагання вхопив ніж, відрізав собі кусень литки й кинув орлиці. Вона проковтнула й дужим розмахом крил піднялася вгору й сіла на тверду землю.\nІ каже орлиця:\n– Ти – розумний чоловік, і в небезпеці не розгублюєшся. Такі люди потрібні на світі: розумні, кмітливі і добрі. А ти такий є! Ось тобі знов твоя литка.\nІ приклала орлиця литку до Котигорошкової ноги. Після цього потерла дзьобом, і литка знов приросла.\nОрлиця полетіла в прірву до дітей, Котигорошок пішов шукати своїх зрадливих друзів.\nXI.КОТИГОРОШОК КАРАЄ ЗА ЗРАДУ[ред.]\nІде він, іде не день, не два, аж приходить на одну гору. А там пастухи овець пасуть. Питає Котигорошок пастухів, чиї це вівці?\n– Панські, – відповідають пастухи.\n– А хто ж ваші пани?\n– Вони торік прийшли сюди, побудувалися й господарюють.\n– Багато мають землі?\n– Землі? Гого, стільки, що й не зміряти.\n– І самі вони все обробляють?\n– Та де, самі! Вони нічого не роблять, люди для них працюють. Тут був торік голод, то вони давали людям хліб, а тепер люди мусять їм відробляти.\n– Значить, пани добрі, коли рятували людей від голоду.\n– Еге, добрі! Вони за пуд хліба велять ціле літо робити. Та й гайдуків мають багато, а ті знущаються з людей гірше, ніж пани, – скаржились пастухи.\n– А вам добре платять?\n– Та де, тільки що харчі.\n– А як звуть ваших панів?\n– А лихо їх знає! – кажуть пастухи. – Ось їх двори! Там і довідаєтесь, що треба.\nПішов Котигорошок. Увійшов у ворота, дивиться, а там Олеся цеберку таскає, свиням їсти несе. Така обірвана, аж страх.\n– Здорова була, Олесю, – каже Котигорошок, – а ти чого така нещасна?\nОлеся аж цеберку кинула на землю.\n– Ах, це ви, Котигорошку? Яка я щаслива!\nПочав Котигорошок розпитувати її про все. І довідався, що Продуйвода й Перевернигора вважали, що Котигорошок вбився там, падаючи. Потім прийшли сюди. В околиці був голод. Вони в іншій землі, де не було, голоду, накупили хліба й давали людям на відробіток. І з того забагатіли. Потім ще роздобули якісь там панські грамоти, буцім вся земля їхня та що селяни повинні їм робити панщину. Ось так вони й багатіють. А як знущаються з людей! Поженилися: Продуйвода з Любою, а Перевернигора із Славою. Жінки не кращі за своїх чоловіків.\nВ грудях Котигорошка кипіло. Він попрощався з Олесею й пішов насамперед у двір Продуйводи. Прагнув його покарати як слід. Але не довелося. Вгледівши Котигорошка, Продуйвода так перелякався, що впав неживий.\nТоді Котигорошок пішов до Перевернигори. А цей був у стайні, де гайдуки били різками селянина за те, що не хотів робити панщини.\nБили до крови... І ось надійшов Котигорошок.\n– Перевернигоро, що ти робиш? – гукнув він.\nВпізнавши Котигорошка, Перевернигора як гукне на гайдуків:\n– Киньте селянина, ловіть та бийте цього драбугу! Він – бунтар, і всіх людей тут збунтує.\n– Не я збунтую, а ти сам збунтував уже всіх проти себе.\n– Ловіть його, ловіть! – кричав Перевернигора.\n– Стривай, ось тобі кара за зраду товариша! Буде вона також помстою за всі кривди над людьми! – І вдарив Перевернигору своєю мосяжною булавою так, що той зразу впав неживий.\nКотигорошок велів слугам скликати людей. Він оголосив їм, що жодної панщини вже немає, й звелів із усіх комор Продуйводи і Перевернигори роздати хліб селянам на прожиток та на засів. Потім поховав обох зрадників в одній могилі, прогнав геть Любу і Славу, будинки передав на школу, лікарню для селян, і разом з Олесею пішли в рідне село. Батько і мати Котигорошка уже померли. Дідусь ще жив, але вже сліпий був. Все ж таки він дуже радів, що чув голос Котигорошка й говорив на радощах:\n– Я завжди говорив, що ти повернешся до нас!\nКотигорошок одружився з Олесею, прибрав землі стільки, скільки сам міг засіяти, і жив щасливо довгі літа.\nНайсумніша хвилина була для нього тоді, коли довелось ховати діда Артема.\nДавно це було. А люди й досі оповідають про Котигорошка, його пригоди й добрі діла.\nОтримано з https://uk.wikisource.org/w/index.php?title=Котигорошок&oldid=19874\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 08:28, 4 квітня 2012.


НУНС передала Яценюкові рішення про вихід із коаліції - новости Украины, Політика - LIGA.net\nНУНС передала Яценюкові рішення про вихід із коаліції\nФракція НУНС подала спікерові рішення про вихід із коаліції. Про це сьогодні Арсеній Яценюк заявив на засіданні Верховної Ради.\n"Вчора я був поінформований фракцією НУНС щодо рішення про вихід", - сказав А. Яценюк, якого цитує кореспондент ЛІГАБізнесІнформ. При цьому спікер наголосив, що, відповідно до норм Тимчасового регламенту Верховної Ради, це рішення набирає чинності не пізніше, ніж за 10 днів. Після цього протягом чотирьох днів воно має бути опубліковане в газеті "Голос України" та, згідно зі статтею 83 Конституції України, через 30 днів після цієї публікації має бути сформована нова коаліція. Якщо цього не буде, Президент має право припинити повноваження Верховної Ради.\nА. Яценюк також наголосив, що поінформований про надходження такої заяви, але це ще не є оголошенням офіційної заяви про рішення виходу з коаліції. При цьому фракції, що не входять до складу нинішньої коаліції, - зокрема, Партія регіонів, - вимагали прочитати цю заяву та уточнити, від якого вона числа і ким підписана.\nНагадаємо, президія політради партії "Наша Україна" схвалила рішення блоку НУНС про вихід зі складу коаліції і категорично відкидає припущення про можливість входження блоку до нової парламентської більшості за участю Партії регіонів.


В Україні – високий рівень цифрового піратства. Державні органи за це вибірково переслідують легальні організації замість шахрайських, а потім, самі ж державні структури довго та без проблем користуються неліцензійними програмами. Так Міжнародний альянс інтелектуальної власності описав ситуацію в країні. Ці характеристики вивели Україну на перше місце у списку головних порушників авторських прав у світі. Тепер уряд Сполучених Штатів має півтора місяця, щоб вирішити, чи позбавити країну митних пільг за те, що уряд ігнорує право інтелектуальної власності.\n«Проблема захисту інтелектуальних прав в Україні стала систематичною. Це заважає залучати та утримувати інвестиції, в першу чергу у секторах з доданою вартістю виробництва, а саме – це галузі, де створюються нові робочі місця та проявляється інтелектуал країни», – сказав Голосу Америки президент Американської торговельної палати в Україні Хорхе Зукоскі. «На даному етапі це стосується не так створення відповідної законодавчої бази, це вже все написано і досить добре, проблема в тому, що не вистачає тих, хто слідкував би за дотриманням законів».\nПерше місце у рейтингу порушників Україна отримала саме у цьому році, як сигнал того, що світова спільнота стежить, що після усіх попереджень, за останні два роки ситуація погіршилася, а держава цьому тільки сприяла. За словами Зукоскі, окрім прямої боротьби з піратством в Україні потрібно навчати користуватися ліцензійним продуктом та створювати середовище, де люди будуть зацікавлені купувати ліцензійне і самі будуть створювати щось нове, знаючи, що їх авторське право захищене, і вони отримають гроші за свою роботу.\n«Без базових гарантій захисту, українці просто не будуть витрачати свій час, ресурси та зусилля на те, щоб розробляти нові цікаві речі, які принесуть користь суспільству і будуть використовуватися у всьому світі», – сказав Зукоскі.\nУтім, однією з головних перепон такого середовища, де люди будуть купувати ліцензоване програмне забезпечення, українці називають ціну. Більшість тих, хто прийняв участь в опитуванні онлайн Української служби Голосу Америки вказали – це фінансово недоступно купувати ліцензійне.\nУ «Майкрософт Україна» говорять, що вартість неліцензійного програмного забезпечення, встановленого на комп’ютери в Україні, зросла більш ніж на 13 відсотків за рік і досягла рекордних 647 мільйонів доларів. Головна причина в тому, що все більше людей може собі дозволити комп’ютер, але тільки з піратськими програмами.\n«Що стосується цінової політики, то ціни на програмне забезпечення в Україні нижчі, аніж, наприклад, в Європі чи США. Окрім того, ми проводили дослідження в Україні, яке виявило, що насправді для користувачів на першому місці стоїть не ціна програмного забезпечення, а його надійність», – сказав Голосу Америки керівник департаменту захисту прав інтелектуальної власності «Майкрософт Україна» Юрій Омельченко.\nЗа переконанням голови Асоціації розвитку Інтернет-простору Віктора Левандовського, виживати на ринку не тільки українському, але й світовому, будуть ті компанії, які проявляють більшу гнучкість до умов життя в країні. Скажімо, якщо продукт коштує 50 доларів у Сполучених Штатах, то відповідна йому ціна в Україні повинна бути 50 гривень.\nПерше місце у рейтингу порушників Україна отримала саме у цьому році, як сигнал того, що світова спільнота стежить, що після усіх попереджень, за останні два роки ситуація погіршилася, а держава цьому тільки сприяла.\n«Хороший приклад показали Епл Стор, де програму можна купити за 2-3 долари. Якщо вона хороша – компанія заробить свої мільйони. Відповідно, якби компанії хотіли, щоб їм платили – вони б прив’язували вартість до реалій ринку», – сказав Голосу Америки Левандовський.\nДля того, щоб зменшити рівень піратства, свій вклад могла зробити і держава, вважає Левандовський. Це стосується не так насильницького контролю, як пільг для тих, хто хоче купити ліцензійне.\nЗа рекомендацією Міжнародного альянсу інтелектуальної власності, Україна може офіційно закріпити статус цифрового пірата номер один, якщо її внесуть у Головний список нагляду (Priority Watch List). За словами аналітика Міжнародного центру перспективних досліджень Ільдара Газізулліна, найгірше у цій ситуації навіть не те, що Сполучені Штати позбавлять країну митних пільг, а те, що це не дає національній ІТ-індустрії вийти з тіні.\n«Велика частина ІТ сектору розвивається у тіні, вони не платять податків, а експорт складно простежити. Проблема поганого захисту інтелектуальної власності в Україні шкодить бізнесу загалом. Як результат – у людей немає зацікавленості відкрито працювати в Україні», – сказав Газізуллін Голосу Америки.


Сюрреалізм в українській культурі\n⇐ ПредыдущаяСтр 118 из 304Следующая ⇒\nКриза феодально-кріпосницької системи господарства та розвиток ринкових відносин у ХІХ ст. в Україні. Початок наукового періоду в українській економічній думці 1 страница\nКриза феодально-кріпосницької системи господарства та розвиток ринкових відносин у ХІХ ст. в Україні. Початок наукового періоду в українській економічній думці 2 страница\nКриза феодально-кріпосницької системи господарства та розвиток ринкових відносин у ХІХ ст. в Україні. Початок наукового періоду в українській економічній думці 3 страница\nКриза феодально-кріпосницької системи господарства та розвиток ринкових відносин у ХІХ ст. в Україні. Початок наукового періоду в українській економічній думці 4 страница\nМісце Галицько-Волинської держави в українській та світовій історії\nНавчання у ведичній культурі\nПоняття культури. Структура культури. Культура особистості. Функції культури. Культура і цивілізація. Традиції і новації в культурі.\nПостать Б.Хмельницького в українській історії. Оцінки діяльності\nВ українській поезії риси сюрреалізму мали вірші Василя Хмелюка, частково Богдана-Ігора Антонича, з 1950-их роках найсильніші в поезії і прозі Емми Андієвської (творення «надреальної» мови), Юрія Тарнавського і письменників молодого покоління. У мистецтві основною прикметою сюрреалізму є відірваність від реальних речей і нелогічні сполучення предметів. З українських митців риси сюрреалізму мають твори Михайла Андрієнка, скульптура пізнього Олександра Архипенка (геометричні форми, що уподібнюють постаті), рухомі скульптури (мобілі) К. Мілонадіса, картини В. Бачинського, С. Лади і кераміка С. Ґеруляк.\nВарто зауважити, що відомий український мистецтвознавець Дмитро Горбачов вважає, що риси сюрреалізму присутні й у творчості Тараса Шевченка.\nСюрреалізм як усе декадентське мистецтво має антидемократичний і антигуманістичний характер; він є виявом розкладу буржуазного мистецтва.\n1. Яким чином відбувався розвиток освіти, науки та техніки, ядерної фізики.\n2. Основні представники психології та література 20-30 х років ХХ ст.Кого ви можете назвати?\n3. Назвіть визначальні риси екзистенціалізму.\n4. Яким чином екзистенціалізм і сюрреалізм прояви вилися в Україні?\n1.Особливості культури ХХ ст. Філлософські концепції та їх вплив на громадянське та культурне життя.\n2.Розвиток освіти, науки та техніки. Ядерна фізика. Психологія. Література.(Представники, їх відкриття та досягнення).\n3.Характеристика модерністських напрямків.(сорреалізм,абстракціонізм, кубізм, фонізм, модернізм, екзистенціалізм).\n· Полікарпов В.С. Лекції з історії світової культури. К.: Знання, 2000. — 359 с.\n· Энциклопедия культур Deja Vu\n· Енциклопедія українознавства. У 10-х томах. / Головний редактор Володимир Кубійович. — Париж; Нью-Йорк: Молоде життя, 1954—1989.\n· «Філософський словник» / За ред. В. І. Шинкарука. — 2.вид., перероб. і доп. — К.: Голов. Ред. УРЕ, 1986\nТЕМА: «Розвиток української та зарубіжної культури в другій половині ХХ ст.»\n1.Сучасна зарубіжна література.\n2.Музика. Театр. Живопис і скульптура. Кінематографія.\n3.Українська культура повоєнного періоду.\n4.Основні напрями розвитку медицини в Україні.\n5. Розвиток українського кінематографа, театру, музики.\nУ другій половині XX ст. змінюється суспільна культурна атмосфера у світі. Пом'якшення клімату, бурхливий розвиток науки і техніки позначилися на всіх сферах життя і мистецтва. Важливою подією 60-х років став вихід людини в космос, що змусило світ замислитися над долею цивілізації. З освоєнням зоряного простору людство почало пов'язувати нові проекти перетворення дійсності. У.Еко назвав 60-і роки "пробудженням від важкого сну з кривавими картинами й сценами численних убивств". Однак світові не вдалося розв'язати всі свої проблеми. Духовне піднесення заступив трагізм загрози екологічної кризи та ядерної катастрофи. Найбільшою подією кінця XX ст. став крах соціалістичної системи, що привело до зміни географічних та економічних кордонів, пошуків нових засад співіснування різних держав; цей процес триває нелегко, що пов'язано зі складністю зміни суспільних форм і свідомості, однак головний результат XX ст. - усвідомлення людством згубності насильства у всіх його проявах і взаємозалежності всіх на планеті.\nСвітовий прогрес другої половини XX ст. визначився передусім розвитком західної цивілізації, що мала як переваги, так і недоліки. З одного боку, люди отримали сучасну техніку, поліпшились умови життя, а з іншого - цивілізація почала поглинати особисті інтереси, негативно впливаючи на моральний стан суспільства. Посилюється загальна відчуженість, дійсність перетворюється "на механічний театр-маріонеток, де режисером виступила пані Машина" (А. Камю). Урбанізація призводить до знеособлення людини, яка почуває себе "дуже незатишно у холодному Всесвіті"(У.Еко).\nКінець XX ст. викликав занепокоєння у багатьох представників культури. Відчуженість людини, зміна суспільних устоїв, бурхливий розвиток цивілізації, відмова від колишніх ідей поставили нові запитання: що буде з людиною і світом, куди прямує суспільство, як відновити моральні цінності? Тому центральним явищем літературного процесу другої половини XX ст. став перехід до постмодернізму, який філософ А.М. Фуко назвав "хворобливим дитям літератури кінця віку, сповненим лихих передчуттів, катастрофічності, страху перед дійсністю".\nПостмодернізм (лат. past - префікс, що означає наступність; фр. moderne - сучасний, найновіший) - загальна назва окреслених останніми десятиліттями тенденцій у мистецтві, головними рисами яких є показ зруйнованої свідомості, деформованої дійсності, задушливої атмосфери епохи.\nЗ'явившись у 1917 році, термін поширився наприкінці 60-х спершу для означення стильових течій в архітектурі, спрямованих проти безликої стандартизації та техніцизму, а невдовзі - у літературі таживописі. Популярності постмодернізму сприяли міркування філософів Ж.Дерріди, Ж.Батея, Ж.- Ф.Ліотара.\nНа Заході поява постмодернізму була зумовлена переважно вичерпністю індустріального суспільства - виникненням мультинаціональних монополій, комп'ютерної цивілізації, загрозою екологічної та ядерної катастроф, а також необхідністю оновлення модернізму. В літературах країн Східної Європи, на думку українського літературознавця Г. Сиваченко, це явище, крім того, виникло і як одна з небагатьох можливостей для письменника зберегти власну мистецьку й людську позиції, відстояти, бодай у такий спосіб, власний погляд на світ за умов потужного політичного та ідеологічного пресингу.\nПостмодернізм - явище досить широкого масштабу, що виникає на основі тотальних технологій та ідеологій, проте не обмежується їх запереченням. Думка філософа Ж.Бодрійяра про те, що реальність "агонізує", стала крилатою серед постмодерністів. А.-М.Фуко ще в 60-х роках висунув питання: "Чи не вмерла вже сама людина?"\nГерой літератури постмодернізму - людина, що загубилась у повсякденному бутті, втратила зв'язок із Всесвітом, гостро переживає власну відчуженість і втрату духовних орієнтирів. Вона не відає, куди йти, у що вірити, навіть про що думати й що відчувати, оскільки її думки й почуття здеформовані під впливом трагічної дійсності. Постмодернізм в образно-символічній формі відтворює загальній абсурд життя, розрив соціальних і духовних зв'язків у світі, падіння людства у безодню, де немає шансів на спасіння.\nТвори постмодернізму відрізняються особливою поетикою. Автор взаємодіє з текстом, як з цілим світом. Розуміння "тексту як світу" зумовлює численні ремінісценції, підкреслену цитатність, які, з одного боку, відтворюють дійсність у розбитих образах колишньої культури, а з іншого - нагадують про необхідність об'єднати "розірвані шматки реальності" в цілісну картину, віднайти втрачений зв'язок між подіями, думками, почуттями.\nНадзвичайної актуальності в літературі постмодернізму набув прийом естетичної гри. Гра письменників з реаліями буденності та літературними архетипами (прообразами) порушує глибинні зв'язки, замість морального підґрунтя - плазма бездуховності. У багатьох творах життя постає страшним театром, якимось апокаліптичним карнавалом. Літературна гра дає можливість переосмислити дійсність, більше того - переграти певні ситуації,, щоб знайти відповіді на складні питання. А коли гра поєднується зі сміхом, вона перетворюється на протистояння загальному абсурду. Відомий теоретик і практик постмодернізму італійський учений і письменник У.Еко вважає, що, "коли вже минуле неможливо знищити, оскільки його знищення веде до німоти, його слід-переосмислити іронічно, без наївності", позбавляючи людину страху від жахливого буття.\nСюжет у постмодерністських творах, як правило, розпадається на велику кількість мікросюжетів, відступів, коментарів тощо. Текст є своєрідним колажем думок, почуттів, ситуацій, ремінісценцій; Мета такого "роздрібнювання" оповіді - показати втрату цілісності у самій дійсності, дисгармонію існування людини у світ. Однак усі мікросюжети об'єднуються в творчій уяві оповідача. Він постає як Творець і водночас як персонаж більшої, ніж "текст", реальності - життя. Письменник сподівається, що особистість зможе подолати власну відчуженість і стати об'єднуючою силою не лише у "тексті", а й у світі.\nХарактерною ознакою постмодернізму є поєднання комічного і фантастичного. Пародія, гротеск, художнє передбачення допомагають авторам оволодіти логікою абсурду, зазирнути за межу реального, протиставити суцільному хаосу "сміх життя".\nНерідко представники постмодернізму застосовують елементи різних напрямів і течій - реалізму, натуралізму, "потоку свідомості", експресіонізму, сюрреалізму та ін., які активізують пошук засобів боротьби з трагічністю буття.\nПостмодернізм - це складний і багатомірний рух сучасної думки, її своєрідна реакція на зміни у світовій цивілізації. За словами американського дослідника Дж.Гассана, це "зусилля зрозуміти наше історичне сучасне, осягнути взаємовплив мов", знання і влади в нашу епоху, поєднати й підтримати реальні категорії нашої екзистенції". На думку Г.Сиваченко, постмодернізм - це значною мірою усвідомлена праця з іншою матерією, з простором культури, що є категорією не менш реальною.\nПостмодернізм розвивається у жанрах фантастичної притчі, роману-сповіді, антиутопії, оповідання, міфологічної повісті, соціально-філософського і соціально-психологічного роману та ін. Жанрові форми можуть поєднуватись, відкриваючи нові художні структури. Визнаними "майстрами постмодернізму є У.Еко, Кобо Абе, Д.Фаулз, І.Кальвіно, В.П'єцух, А.Бітов, Ю.Андрухович та ін.\nУ другій воловині XX ст. активізується жанр наукової фантастики, який у своїх кращих зразках поєднується з прогностикою (прогнозами на майбутнє) та антиутопією. Письменники-фантасти намагаються усвідомити загальні тенденції розвитку цивілізації, показати вплив наукових досягнень на життя людини, попередити про небезпечність перетворення особистості на "гвинтик" державної машини, про відповідальність людства за долю Всесвіту. Фантастична оповідь дедалі більше отримує символіко-алегоричний характер, містить широкі філософські узагальнення (Дж. Ацдайк, К.-А.Портер, Дж.-Р.Толк'єн, Р.Шеклі, Р.Бредбері, С.Лем, А. і Б.Стругацькі та ін).\nУ цей період у прозі, поезії, драмі посилюється тенденція до поглиблення інтелектуалізму.\nІнтелектуалізм (лат. intellectus - розум, пізнання, intellectualis -розумовий, розсудливий) - умовна назва стильової домінанти твору або літературної течії, роду, жанру, пов'язаних з відчутною перевагою інтелектуально-розмислових елементів образного мислення над емоційно-чуттєвими.\nІнтелектуалізація літератури другої половини XX ст. виявляється в посиленні уваги до складних філософських проблем (людина і світ, природа і цивілізація, техніка і культура, прогрес і мораль тощо), а також у схильності персонажів, оповідача, ліричного героя до розумових рефлексій, самоаналізу, у розбитті драматизму процесу мислення, у тяжінні до певних розумових абстракцій. Розвиток і протиборство ідей, понять стає рушійною силою сюжету. У цей період інтелектуалізм визначив розвиток притчі, філософського роману, драми ідей, філософської лірики.\nУ передвоєнний час виникає, а після Другої світової війни активно розвивається екзистенціалізм. Екзистенціалізм (лат. existentiel - існування) - напрям у філософії і течія модернізму, в якій джерелом художнього твору є сам митець, що виражає життя особистості, створюючи художню дійсність, яка розкриває таємницю буття взагалі.\nДжерела екзистенціалізму містились у працях німецького мислителя XIXст. Е.-С.К'єркегора. Теорія сформувалася в працях німецьких (М.Хайдеггер, І889-1976; К.Ясперс, 1883-1969) та французьких (А.Камю, 1913-1960; Ж.-П.Сартр, 1905-1980) філософів та письменників. М.Хайдеггер уважав, що мистецтво не можна аналізувати, інтерпретувати, його потрібно тільки переживати. Правда, яку несе твір, завжди суб'єктивна та індивідуальна, бо реальність піддається в художньому творі "запереченню", вона "переборюється", підтверджуючи активність свідомого й підсвідомого у митця. Ці положення по-різному розвивають представники екзистенціалізму. Для Г.Марселя характерне дещо містичне розуміння цих постулатів, для Ж.-П.Сартра - соціально-політичне. К.Ясперс розумів мистецтво як спосіб формування в людини потреб свободи, передусім політичної.\nЕкзистенціалізм у художніх творах відбиває настрої інтелігенції, розчарованої соціальними та етичними теоріями. Письменники прагнуть збагнути причини трагічної невлаштованості людського життя. На перше місце висуваються категорії абсурду буття, страху, відчаю, самотності, страждання, смерті. Представники цієї філософії стверджували, що єдине, чим володіє людина, це її внутрішній світ, право вибору, свобода волі. Екзистенціалізм поширюється у французькій (А.Камю, Ж.-П.Сартр та ін.), німецькій (Е.Носсак, А.Деблін), англійській (А. Мердок, В.Голдінг), іспанській (М. де Унамуно), американській (Н.Мейлер, Дж.Болдуїн), японській (Кобо Абе) літературах. В Україні проявився у 1920-х роках у творчості В.Підмогильного, пізніше - у спадщині І.Багряного, Т.Осьмачки, В.Барки, В.Шевчука та ін.\nУ другій половині XX ст. розвивається "новий роман" ("антироман"), який, на думку Д.С.Наливайка, виникає як заперечення екзистенціалізму.\nАнтироман - жанровий різновид французького модерного роману 1940-1970-х pp.\nТермін уперше запровадив Ж.-П.Сартр у передмові до роману Н.Саррот "Портрет невідомого" ( 1947). Представники цього жанру (Н.Саррот, А.Роб-Грійє, M Бютор, К.Симон та ін.) відтворювали розірвану свідомість особи, стан її почуттів та вражень. В антиромані нема "відображеної дійсності", комфорту, сюжетних колізій, зав'язки чи розв'язки, нема героя; його вмотивованих вчинків, емоцій. В естетиці антироману важливе місце посідають прийоми безгеройної та безфабульної розповіді. Кожний із письменників використовує свою манеру письма, вдаючись то до зображення містичної влади речей над людьми (А.Роб-Грійє), то до "напіврозмовй", потоку свідомості, внутрішньої діалогічності підсвідомого (Н.Саррот), то до мозаїки сприймань, схоплень, роздумів (М.Бютор). Протиставляючи себе майстрам класичного роману в аспекті змалювання сучасної людини й шукаючи нових засобів виразності, "нові романісти" досягли неабиякої майстерності, проте деякі письменники, як Ф.Соллерс, Ж.Рікардо, зазнали творчої поразки, відмовившись від показу духовного світу людини.\nЗначним явищем театрального авангарду другої половини XX ст. с так званий "театр абсурду". Цеп термін набув свого поширення, завдяки монографії англійського літературознавця М.Ессліна ("Театр абсурду" - 1961). М.Есслін об'єднав драматургів другої половини XX ст. за певними типологічними ознаками, а саме: відсутність місця й часу дії, руйнування сюжету і композиції, ірраціоналізм, парадоксальні колізії, сплав трагічного і комічного. У драмі "театру абсурду" нічого не відбувається, а те, що діється, - абсурдне й незрозуміле, - чиниться невідомо чому й задля чого. М. Есслін, уводячи новий термін, підкреслював, що саме поняття абсурду щодо явищ сучасної драматургії не вміщується в його словникове значення "безглуздя" чи "нісенітниця". Воно має глибокий морально-філософський сенс, і "театр абсурду" слід розглядати не як щось негативне, а як відображення суттєвих духовних тенденцій нашого часу, від творення стану сучасної людини, що знаходиться у розладі зі світом, природою, іншими людьми, із самою собою.\nНайталановитішими представниками "театру абсурду" є С.Беккет, Е.Йонеско, Е.Олбі, М.Фріш, С.Мрожек, Г.Грасс, Дж.Релбер, А.Копіт та ін., хоча самі драматурги заперечують свою приналежність до будь-якого напряму чи школи. Різні дослідники неодноразово робили спробу "винаходу" нового терміну щодо явищ, які криються за поняттям "театр абсурду". Серед них: "театр обурення" (Р.Брустайн), "театр протесту і парадоксу" (Дж.Веллворт), "театр насмішки" (Е.Жакар) тощо. Невизначеність терміну, втім, не заперечує усталених тенденцій у сучасній драматургії, яка продовжує пошук нових шляхів у мистецтві.\nПомітним явищем у світовому процесі другої половини XX ст. став "магічний реалізм".\n"Магічний реалізм" - напрям, у якому органічно поєднуються елементи дійсного та уявного, реального і фантастичного, побутового та міфологічного, ймовірного і таємничого, повсякденного буття і вічності.\nНайбільш розвинувся в латиноамериканській літературі (А.Карпент'єр, Ж.Амаду, Г.Гарсіа Маркес, М.Варгас Льоса, М.Астуріас та ін.). Особливу роль у творчості цих авторів відіграє міф, який виступає основою твору. Митець, намагаючись осмислити різноманітні явища (реальні, культурні, свідомі, підсвідомі та ін.), прагне до універсальності своїх образів і створення загальної моделі буття. Класичним зразком такого методу є роман Г.Гарсіа Маркеса "Сто років самотності" (1967), де в міфічно-реальних образах відтворено історію Колумбії та всієї Латинської Америки. На думку А.Карпент'єра, специфіку латиноамериканського "магічного реалізму" зумовлює прихильність письменників до барокових форм, які дозволяють створити дивовижний і яскравий світ, "де поєднались усі раси й культури і зустрілись усі епохи". Автори намагаються осмислити історичний ДОСВІД людства у широкому міфологічному і культурному контексті, не зосереджуючись на окремих фактах чи подіях, а висвітлюючи загальні тенденції духовної та суспільної еволюції.\nУ другій половині XX ст. розвивається і традиційний реалізм, який набуває нових ознак. Зображення індивідуального буття все "більше поєднується з історичним аналізом, що зумовлено прагненням митців усвідомити логіку соціальних законів (Г.Белль, Е.-М.Ремарк, В.Биков, Н.Думбадзе та ін.). У художній прозі помітне місце посідає філософська та політична публіцистика.\nУскладнюються засоби побудови твору: в оповіді переплітаються різні часові й просторові плани, події розгортаються в різних напрямках. Нерідко використовується композиційний принцип контрапункту - поєднання відносно незалежних сюжетних ліній, які розвиваються з неоднаковою швидкістю і не завжди послідовно (Б. Пастернак, У. Фолкнер та ін.). Цей принцип допомагає письменникам відтворити багатогранність сучасної епохи.\nПомітне прагнення реалістів до широких узагальнень, що виявляється в зображенні подій різних країн і народів від глибокої давнини до наших днів. Світ неначе отримує втрачену цілісність в уяві письменників, які тяжіють до возз'єднання реальних зв'язків і стосунків (Ч.Айтматов, Е.Хемінгуей та ін.). Однак синтетизм оповіді часто порушується - і в змісті, і в композиції, і в стилі твору, що засвідчує відсутність гармонійної єдності в навколишній дійсності.\nЯк зауважив О.Звєрєв, реалістична література XX ст. відбила розпад Всесвіту на окремі світи, показала драматизм існування людини, у якої не залишилось "іншого реалізму особистого життя - самотнього, жахливого, безнадійного, але все-таки справжнього" у загадковому і таємничому бутті.\nТаким чином, літературний процес другої половини XX ст. визначається передовсім переходом від модернізму до постмодернізму, а також потужним розвитком інтелектуальної тенденції, наукової фантастики, "магічного реалізму", авангардистських явищ тощо. Загалом мистецтво другої половини XX ст. відрізняється особливим драматизмом, але, як писав Е.Хемінгуей, "надія приходить нізвідки, і в цьому її сила". У літературі останнього часу висловлюються сподівання на повернення світові втрачених ідеалів, відновлення порушених зв'язків, подолання відчуженості.\nЛуї́ Араго́н (фр. Louis Aragon); 3 жовтня 1897, Париж — 24 грудня 1982) — французький письменник, критик і громадський діяч, комуніст. Був одним із головних представників сюрреалізму у французькій поезії. Вроджений Луї-Марі Андріе (фр. Louis-Marie Andrieux).\nНародився в Парижі.\nЗ 1950 член ЦК Компартії Франції. На перших творах позначились формалістичні впливи («Селянин Парижа», 1926). Зв'язок з робітничим рухом у Франції і успіхи соціалістичного будівництва в СРСР мали вирішальний вплив на формування передового світогляду Арагона.\nВ 1930 бере участь у Міжнародній конференції революційних письменників у Харкові. Після відвідання Радянського Союзу пише поему «Червоний фронт» (1930), збірку поезій «Ура, Урал!» (1934). стає активним прихильником комуністичних ідей, починає боротьбу за створення мистецтва і літератури соціалістичного реалізму («Комуністи мають рацію», 1933; «За соціалістичний реалізм», 1934). Створює великий цикл соціальних романів — «Реальний світ» («Базельські дзвони», 1934; «Багаті квартали», 1936, та ін.). Був редактором «Юманіте». В роки другої світової війни — учасник Руху Опору (зб. «Ніж у серце», 1941; «Французька зоря», 1945; оповідання «Рабство і велич французів», 1945). З великою любов'ю пише про робітничий клас, викриває ворогів трудящих, показує розклад бурж. суспільства (нариси «Комуністична людина», 1946—53; зб. віршів «Знову ніж у серце», 1948; поеми «Очі і пам'ять», 1954, «Незакінчений роман», 1956; роман-епопея «Комуністи», 1949—51). Поряд з цим значне місце в його творчості посідають ліричні твори.\nЛітературно-критичні й теоретичні праці А. — «На захист французького роману», «Справжня воля культури», про Гюго, Стендаля та ін.\nТворчості рад. письменників присвячена кн. «Радянські літератури» (1955).\nАрагон багато зробив для популяризації української літератури у Франції: Т. Шевченкові він присвятив нарис «Українське інтермецо», високу оцінку дав «Вершникам» Ю. Яновського, з яким був особисто знайомий ще з 30-х рр. 1958 вийшов роман «Страсний тиждень».\nАрагон — член Всесвітньої Ради Миру, один з керівників Національного Комітету письменників Франції, директор тижневика «Леттр Франсез».\nДата добавления: 2014-12-03; просмотров: 181; Нарушение авторских прав