Вплив фізіології на психологію - Психологія на 8ref.com\nВплив фізіології на психологію - Психологія\nБілоруський державний педагогічний університет імені М. Танка факультет психології РЕФЕРАТ ПО ІСТОРІЇ ПСИХОЛОГІЇ «Вплив фізіології на психологію»\nЗміст: Введення Фізіологія як наука Перші досягнення фізіології в зв'язку з психологією Джерела експериментальної психології Взаємозв'язок фізіології і психології в рамках вітчизняної науки XIX - почала XX віків Висновок\nІсторичні факти свідчать про численні спроби аналізу психологічного стану людини по його фізіологічних реакціях. Наприклад, Олександр Македонський відбирав в своє військо солдат, різко підносячи до обличчя новобранця засвічений факел. Якщо обличчя спалахувало рум'янцем через покраснения шкіру, претендент ставав солдатом, якщо ж обличчя бліднуло, то у нього не було шансів стати воїном.\nЗараз ми пояснюємо ці реакції диференційованою активацією при стресі двох відділів вегетативної нервової системи. Активація симпатичної нервової системи, мобилизующей організм на боротьбу, пов'язана з приливом крові до м'язів, що фіксується в покраснении осіб. Збудження парасимпатической нервової системи, що поведенчески реалізовується через завмирання або розслаблення, супроводиться приливом крові до внутрішніх органів, що виявляється в побледнении особи. Олександр Македонський потребував переможців, агресивно реагуючих в бою, тому його тест, фізіологічний в своїй основі, дозволяв виявляти людей, здатних битися до переможного кінця.\nДревні народи використали знання практичної психофізіології для объективизации рішень в скрутних ситація, хоч багато хто з них не мав під собою реальної основи. Наприклад, в середньовічній Європі вважалося, що жінка, що важила менше за 49 кг разом з помелом, неодмінно повинна бути відьмою (Этинген, 1988). На Русі вважали, що праведна людина, кинута у воду, потоне, а брехливий спливе. У Китаї підозрюваного в злочині примушували взяти в рот жменю рису. Якщо він міг його виплюнути, значить був невинен, оскільки вважалося, що у злочинця пересихає у роту і у нього не набереться достатня кількість слини. Насправді ж пересихає у роту не у винного, а у людини, що знаходиться в стресі. Ця вегетативна реакція опосередкована адренергическими механізмами, що зменшують слюноотделение.\nСпробу застосування подібних знань в практиці Московського карного розшуку в 30-х роках XX-ого віку зробив А. Р. Лурія. Він використав асоціативний тест для виявлення злочинців серед підозрюваних.\nПерші систематичні спостереження про зв'язок зміни частоти пульсу з емоціями провів древньогрецький лікар Гален. Він описав різку учащение пульсу у жінки в той момент, коли при ній вимовляли ім'я її коханого (Хэссет, 1981).\nЦі приклади доводять великий вплив фізіології як науки на психологію. У цей час ці дві науки об'єднані в рамках таких напрямів як психофізіологія, нейропсихология, а також фізіологія поведінки.\nФізіологія (від греч. φύσις - природа і греч. λόγος - знання) - наука про закономірності функціонування і регуляции біологічних систем різного рівня організації, про межі норми життєвих процесів (див. нормальна фізіологія) і хворобливих відхилень від неї (див. патофизиология).\nФізіологія являє собою комплекс естественнонаучных дисциплін, що вивчають як життєдіяльність цілісного організму (див. загальна фізіологія), так і окремих фізіологічних систем і процесів (напр. фізіологія локомоций), органів, кліток, клітинних структур (приватна фізіологія). Як найважливіша синтетична галузь знань фізіологія прагне розкрити механізми регуляции і закономірності життєдіяльності організму, його взаємодії з навколишнім середовищем.\nФізіологія вивчає основну якість живого - його життєдіяльність, становлячі її функції і властивості, як відносно всього організму, так і відносно його частин. У основі уявлень про життєдіяльність знаходяться знання про процеси обміну речовин, енергії і інформацій. Життєдіяльність направлена на досягнення корисного результату і пристосування до умов середи.Перші досягнення фізіології в зв'язку з психологією\nНайбільш значущий вплив фізіологія почала надавати на психологію з проведенням перших досліджень процесів відчуття і сприйняття, які почалися з вивчення людських органів чуття - тих фізіологічних механізмів, за допомогою яких ми отримуємо інформацію про зовнішній світ. Фізіологічні дослідження, які натхнули і направляли, тоді ще нову науку психологію, відносяться до кінця XIX сторіччя. Природно, і у цих досліджень був свій передвісник - більш ранні роботи, на які вони спиралися. Фізіологія стала експериментальною дисципліною в 30-х роках минулого сторіччя - головним чином під впливом німецького фізіолога Іоганна Мюллера (1801-1858), що відстоював застосування експериментальних методів в фізіології. І для фізіології, і для психології величезне значення мав сформульований Мюллером принцип «специфічної енергії органів чуття». Мюллер передбачив, що збудження певного нерва завжди спричиняє характерне відчуття, тому що в кожному рецепторном відділі нервової системи закладена власна «специфічна енергія». Ця ідея натхнула безліч дослідників, що прагнули в своїх роботах розмежувати функції нервової системи і точно визначити механізм дії всіх периферійних сенсорних рецепторов.\nВідомим фізіологом був швейцарський вчений Альбрехт Галлер (1708-1777). Його труд «Основи фізіології» (1757 р.) оцінюється як розмежувальна лінія між сучасною фізіологією і всім, що відбувалося раніше. З-під детерминационного впливу душі А. Галлер вивів не тільки чисто нервові явища, але і істотну частину психічних. Такі явища прямо беруть участь в складної моторике ходьби, моргання і т. д.\nА. Галлер називав психічні елементи цих складній динаміці «темними сприйняттями». Незважаючи на положення, що доводять компроміс з богословием, фізіологічна система А. Галлера була головною ланкою в формуванні матеріалістичних переконань на нервово-психічні явища. Роз'яснюючи ці явища природою самого тіла, а не чужорідними по відношенню до нього чинниками, вона доповнювала декартовскую модель новими елементами. Експеримент виявляв характерні властивості організму, так же дійсні, як і інші атрибути матерії. Галлеровская «жива машина» з'явилася, на відміну від декартовской, носієм сил і якостей, яких немає у машин. Таким чином формувалися естественнонаучные передумови значущого зсуву в дозріванні психологічної думки - переходу до осмислення психіки як властивості сформованої матерії. Не механіка, а біологія робилася ядром детерминистского розгляду свідомості. Це визначило формування на нових основах думок про рефлекс. Якщо у Р. Декарта і Д. Гартлі це поняття створювалося на принципах фізики, то у чеського фізіолога, що продовжив лінію А. Галлера Й. Прохазки (1749-1820) воно придбало біологічну основу. Рефлекс, по Й. Прохазке, породжується не довільним зовнішнім подразником, а лише таким, який звертається в почування. Почування - незалежно від того, перетворюється воно в функцію свідомості або немає, - володіє одним загальним значенням і називається «компасом життя». Розвиваючи ці лінії, Прохазка не тільки почуття, але і більш складні види психічної діяльності ставить в залежність від задачі адаптації організмів до обставин життя.\nУ труді «Фізіологія, або Вчення про людину» Й. Прохазка затверджував, що думку про рефлекс повинно роз'яснити функціонування нервової системи загалом.\nДумка про нерозривний зв'язок організму із зовнішньою середою виводилася спочатку з принципів механистического світорозуміння.\nР. Декарт брав за основу принцип збереження кількості руху, а Й. Прохазка - думка про загальну залежність організму від природи. Але як початок цього зв'язку і залежності від нього виступає не закон збереження кількості руху, а закон самозбереження живого тіла, який виконується лише при обставинах реалізації виборчих реакцій на впливи навколишнього середовища.\nНа ранньому етапі розвитку фізіології рядом вчених був зроблений істотний внесок у вивчення функцій мозку. Для психології значущість їх робіт визначається відкриттям специфічних відділів головного мозку і розробкою методів дослідження, які пізніше стали широко застосовуватися в фізіологічній психології.\nПіонером в дослідженнях рефлекторної поведінки був шотландський лікар, що працював в Лондоні Маршалл Хол (1790-1857), Хол помітив, що при стимуляції нервових закінчень обезголовлені тварини протягом деякого часу продовжують рухатися. Він уклав, що за різні сторони поведінки відповідають різні відділи мозку і нервової системи. Зокрема, він передбачив, що довільні рухи залежать від головного мозку, рефлекторні рухи - від спинного мозку, несвідомі - від прямого збудження м'язів і дихальні - від кісткового мозку.\nПрофесор природознавства Французького коледжа в Парижі Пьер Флоранс (1794-1867) в своїх дослідженнях спостерігав і реєстрував наслідки руйнування частин головного і спинного мозку тварин (зокрема, голубів). Він прийшов до висновку, що головний мозок управляє вищими психічними процесами, частини середнього мозку - зоровими і слуховими рефлексами, мозочок - координацією рухів, а кістковий мозок - серцебиттям, диханням і іншими життєвими функціями.\nВажливе не тільки виведення і Флоранса, але і ті метод, який вони використали - метод видалення. Це технічний прийом, за допомогою якого дослідник намагається встановити функцію певної частини мозку, видаляючи або знищуючи цю частину, і спостерігаючи за подальшими змінами в поведінці тварини.\nУ середині XIX століття почали застосовувати ще два експериментальних підходи до вивчення мозку: клінічний метод і електричну стимуляцію. Клінічний метод був запропонований в 1861 році Полем Брока (1824-1880), хірургом однієї з лікарень для душевнохворих під Парижем. Брока зробив розкриття трупа чоловіка, який за житті довгі роки не міг виразно говорити. При огляді була виявлена поразка третьої лобної звивини кори головного мозку. Брока визначив цю частину мозку як центр мови; пізніше за нею закріпилася назва область Брока. Клінічний метод став прекрасним доповненням до методу видалення - адже навряд чи знайдуться добровольці, в ім'я науки готові пожертвувати частиною мозку. Видалення, проведене після смерті, забезпечує можливість дослідити пошкоджену область мозку, якою приписується відповідальність за певну поведінку за житті пацієнта.\nМетод электростимуляции для вивчення мозку був уперше застосований в 1870 році Густавом Фрітшем і Едуардом Хитцигом. Цей метод передбачає дослідження кори головного мозку шляхом впливу на її дільниці слабими електричними розрядами. Проводячи експерименти з кроликами і собаками, Фрітш і Хитциг виявили, що электростимулирование окремих областей кори головного мозку у тварин приводить до моторних реакцій у відповідь- таким як сіпання лап. З появою більш довершеного електронного обладнання электростимуляция стала вельми ефективним прийомом для вивчення функцій мозку.\nУ середині XIX сторіччя проводилося велике число досліджень структури нервової системи і природа нервової діяльності. До перших теорій нервової діяльності відносяться теорія нервових «трубок» Декарта і теорія вібрації Давида Гартлі.\nУ кінці XVIII століття італійський дослідник Луїджі Гальвані (1737-1798) передбачив, що нервові імпульси мають електричну природу. Його племінник і послідовник Джованні Альдіні «змішав серйозне дослідження з леденячим душу видовищем. У одному з самих жахливих публічних експериментів Альдіні, покликаному підкреслити ефективність електричного збудження для отримання спазматичних рухів мускулів, використовувалися що відсікалася голови страчених злочинців».\nДослідження нервових імпульсів зростали числом і були такими переконливими, що до середини XIX віку електрична природа імпульсів стала загальноприйнятим фактом. Вчені вважали, що нервова система по суті є провідником електричних імпульсів, а центральна нервова система функціонує подібно комутатору, що перемикає імпульси на сенсорні або рухові нервові волокна.\nТакий погляд був значним кроком уперед в порівнянні з теорією нервових «трубок» Декарта і теорією вібрацій Гартлі, але концептуально вони схожі. Всі ці підходи були рефлекторними. При такому підході передбачається вплив зовнішнього світу (у вигляді стимулу) на орган чуття, внаслідок чого відбувається збудження нервового імпульсу, який переміщається до відповідної точки мозку або центральної нервової системи. Там, у відповідь на імпульс, виникає новий імпульс, який передається через рухові нерви і викликає певну реакцію організму.\nУ XIX віці проводилися вишукування і анатомічної структури нервової системи. Вчені встановили, що нервові волокна складаються з окремих структур, нейронів, які певним чином сполучені між собою в точках, званих синапсами. Ці висновки послідовно витікали з механистического, матеріалістичного представлення людської суті. У той час вважалося, що нервова система, як і мозок, складається з атомів, з'єднання яких приводить до появи нової якості.\nВеликі заслуги в цій області належать російському вченому І. М. Сеченову, що зробив великий внесок у вчення про рефлекси. Сеченов в роботі «Рефлекси головного мозку» (1863 р.) затверджував, що «всі акти свідомого і несвідомого життя за способом походження суть рефлекси».\nВін аргументував міркування про універсальне значення рефлекторного принципу в діяльності спинного і головного мозку як для мимовільних, автоматичних, так і довільних рухів, пов'язаних з участю свідомості і психічної діяльності мозку.\nВсі вищеперелічені досягнення ранньої фізіології вказують на методи дослідження і відкриття, які сприяли формуванню наукового підходу до психологічного дослідження мислення. Філософи розчистили дорогу для застосування експериментальних методів у вивченні мислення: фізіологи вже почали ставити експерименти для дослідження механізмів, лежачих в основі психічних процесів, - наступним кроком повинне було стати застосування експериментальних методів безпосередньо до мислення.\nБританські емпірики доводили, що єдиним джерелом знання є відчуття. Астроном Бессель продемонстрував важливість чинників відчуттів і сприйняття в науці. Фізіологи визначали структуру і функцію почуттів. Прийшов час підходити до оцінки відчуттів з кількісною мірою. Вже були доступні методи дослідження людського тіла: тепер виникла необхідність розробки методів вивчення мислення. Грунт для виникнення експериментальної психології був підготовлений.Джерела експериментальної психології\nНа початку XIX сторіччя німецькі університети охопила хвиля освітньої реформи, направленої на отримання академічної свободи як для професорів, так і для студентів. Професорам дозволили самостійно вибирати теми для викладання і досліджень і працювати без опіки зі сторони. Студенти були вільні відвідувати будь-які курси лекцій по своєму вибору без обмежень жорсткого учбового плану. Ця свобода розповсюджувалася і на нові науки, якою була психологія.\nТака університетська атмосфера забезпечила ідеальні умови для процвітання наукових досліджень. Професори могли не тільки читати лекції, але і направляти експериментальні дослідження студентів в добре обладнаних лабораторіях. Ні в якій іншій країні не було так сприятливого відношення до науки.\nРеформа в німецьких університетах сприяла їх розвитку, а це означало збільшення робочих місць для тих, кого цікавила наукова кар'єра. У Німеччині були досить великі шанси стати шановним викладачем з хорошою платнею, хоч досягнути вищого положення було важко. Від багатообіцяючого університетського вченого було потрібен представити наукову роботу, більш значну, ніж стандартна докторська дисертація. Це означало, що людина, що обрала університетську кар'єру, справді повинна був мати видатні здібності до науки. Приступивши до роботи на науковій кафедрі, молоді вчені постійно відчували тиск відносно того, що стосувалося проведення досліджень і наукових публікацій.\nХоч суперництво було гострим, а вимоги високими, нагорода набагато перевершувала затрачені зусилля. У німецькій науці XIX віку досягали успіху тільки кращі з кращих, а результатом був ряд великих досягнень у всіх науках, включаючи нову психологію. Не випадково професора німецьких університетів, яким наукова психологія зобов'язана своєю появою, стали «володарями наукових розумів» в Європі.\nУперше експериментальні методи вивчення мислення, яке є одним з предметів дослідження в психології (когнитивное напрям), застосували четверо вчених: Герман фон Гельмгольц, Ернст Вебер, Густав Теодор Фехнер і Вільгельм Вундт. Всі вони були німцями, всі дістали освіту в області фізіології і все були в курсі останніх досягнень науки.\nГельмгольц, фізик і фізіолог, плодовитий дослідник, був одним з найбільших вчених XIX сторіччя. Хоч психологія займала лише третю строчку в списку його наукових інтересів, все ж саме роботи Гельмгольца, а також дослідження Фехнера і Вундта, поклали початок нової психології.\nГельмгольц надзвичайно успішно працював в самих різних областях. У ході досліджень по фізіологічній оптиці він винайшов офтальмоскоп - пристрій для дослідження сітчатки ока. Його фундаментальний трехтомный труд по фізіологічній оптиці «Фізіологічна оптика» (Handbuch der physiologischen Opti. 1856-1866) був так значним, що його перекладали на англійську мову і 60 років опісля після виходу. У 1863 році було опубліковане дослідження Гельмгольца з проблем акустики «Про сприйняття тону», в якому просуммированы результати його власних досліджень і представлений огляд доступної в той час літератури. Він писав статті по таких різноманітних темах, як залишкове зображення, нездатність розрізнювати кольори, переміщення кришталика ока, розмір в арабсько-персидській музиці, утворення льодовиків, геометричні аксіоми, лікування сінної лихоманки. Пізнє Гельмгольц непрямо сприяв винаходу бездротового телеграфу і радіо.\nДля психології представляють інтерес дослідження Гельмгольца з питань визначення швидкості нервових імпульсів, а також дослідження в області зору і слуху. У ті часи вважалося, що швидкість нервового імпульсу миттєва або, принаймні, так велика, що не піддається вимірюванню. Гельмгольц був першим, хто емпірично виміряв швидкість проходження нервового імпульсу, фіксуючи моменти збудження рухового нерва ножного м'яза жаби і подальшої мышечной реакції. Експериментуючи з нервами різної довжини, він визначав різницю у часі між моментом стимуляції нерва поруч з м'язом і моментом мышечной реакції, а потім проробляв те ж саме, але вже стимулюючи нерв в іншому місці, далі від м'яза. Ці досліди дозволили визначити швидкість проходження нервового імпульсу, яка в середньому виявилася рівною 90 футам в секунду.\nГельмгольц проводив подібні експерименти і на людях, але отримані результати - такі, що навіть відносяться до однієї людини - настільки розрізнювалися, що, зрештою, він відмовився від подібних досліджень.\nДосвідченим шляхом Гельмгольц встановив, що проходження нервових імпульсів відбувається з певною швидкістю. Це підтвердило, що процеси мозкової і мышечной діяльності протікають не одночасно, як вважалося раніше, а слідують один за одним через деякий час. Гельмгольца, однак, цікавили не психологічні аспекти, а лише сама можливість вимірювання даного параметра. Заслуги Гельмгольца для нової психології були визнані пізніше: результати його експериментів поклали початок перспективному напряму в області вивчення протікання нейропроцессов. Робота Гельмгольца заклала основу для майбутніх експериментів по визначенню кількісних характеристик психофізіологічних процесів.\nЙого роботи по вивченню механізму зору також вплинули помітний чином на психологію. Він досліджував зовнішні мускули ока і механізми, за допомогою яких внутрішні мускули ока переміщують кришталик при фокусуванні зору. Він переглянув і розширив теорію цветовидения. Науковий труд, присвячений цій теорії, був опублікований в 1802 році Томасом Юнгом; в наші дні теорія цветовидения носить ім'я Юнга - Гельмгольца.\nНе менш важливими були дослідження Гельмгольца, присвячені механізму слуху, а саме сприйняттю тонів, природі узгодженості звучання, а також питанням резонансу. Труди Гельмгольца, що стосуються механізму зору і слуху, включені в сучасні підручники по психології, що свідчить про видатне значення його досліджень.\nГельмгольц не був фізіологом, психологія також не була його головним інтересом, але велику частину своєї роботи він присвятив вивченню людських відчуттів і тим самим сприяв зміцненню експериментального підходу при вивченні психологічних проблем.\nЭрнст Вебер, народився в німецькому місті Віттенберг, в сім'ї професора теології. У 1815 році він отримав докторську міру в Лейпцигськом університеті, в якому з 1817 по 1871 рік вивчав анатомію і фізіологію. Головним предметом його наукових інтересів стала фізіологія почуттів. Саме в цій області наукових досліджень він зробив самі видатні відкриття.\nДо Вебера вивчення органів чуття обмежувалося виключно зором і слухом. Вебер розсував межі науки, він почав вивчати чутливість мышечных і шкіряних покривал. Особливо важливим з'явилося його перенесення в психологію експериментальних методів фізіології.\nОдин з внесків Вебера в нову психологію полягав в експериментальному визначенні точності тактильных відчуттів, а саме відстані між двома точками шкіряного покривала, при якій людина відчуває два окремих торкання. Випробуваних, які не можуть бачити спеціальний прилад, просять повідомити, скільки дотиків вони відчули. Коли дві точки роздратування знаходяться близько один від одного, випробувані відмічають тільки одне торкання. По мірі збільшення відстані між двома джерелами роздратування, учасники експерименту починають випробовувати невпевненість відносно того, чи відчули вони одне або два торкання. На певній, досить великій відстані між двома точками, випробувані упевнено повідомляють про два різні дотики.\nЦей експеримент продемонстрував наявність так званого двухточечного порога - деякого моменту, в якому можна розпізнати два незалежних джерела. Досліди Вебера стали першим експериментальним підтвердженням теорії порога, згідно якою існує момент початку виникнення фізіологічної і психологічної реакції.\nЩе один істотний науковий внесок Вебера полягає в розробці математичних методів вимірювання в психології. Вебер поставив перед собою мету встановити величину ледве помітної відмінності - найменшу різницю у вазі двох вантажів, яку здатний розпізнати людина. Він попросив учасників експерименту підняти два вантажі і визначити, якої з них важче. Вага одного була однаковою на всіх етапах експерименту, вага іншого весь час мінялася. Якщо відмінність була незначною, вага признавалася однаковим, але на певному етапі збільшення різниці вона розпізнавалася.\nУ процесі експериментів Вебер встановив, що ледве помітна відмінність є константою і становить 1/40 від стандартної, спочатку запропонованого, ваги. Іншими словами, випробувані розрізнювали вантаж вагою в 41 грам від вантажу в 40. Якщо ж вантаж був 80 грам, то для того, щоб випробуваний міг відрізнити його, був потрібен вантаж вже в 82 грами.\nПотім Вебер досліджував здатність розрізнювати вагу по мышечным відчуттях. Він виявив, що випробувані точніше розрізнюють різницю у вазі вантажів, коли підіймають їх самі (отримуючи мышечные відчуття через грона рук, плече і передпліччя), ніж коли вантаж вкладають їм в руки. Підняття ваги передбачає і тактильное (дотик) і мышечное відчуття, в той час як при вкладенні ваги в руки іншим обличчям чоловік переживає тільки дотикові відчуття. Оскільки найменшу різницю у вазі можна відрізнити при піднятті вантажів (співвідношення 1: 40), а не при вкладенні вантажів в руки (співвідношення 1: 50). Вебер уклав, що в першому випадку на здатність суб'єкта розрізнювати вагу впливають внутрішні мышечные відчуття.\nНа основі цих експериментів Вебер прийшов до висновку, що, ймовірно, здатність розрізнювати залежить не від абсолютної різниці у вазі двох вантажів, а від відносної. Він проводив досліди і по візуальному визначенню відмінностей і виявив, що тут співвідношення величин менше, ніж у разі мышечных відчуттів. Вебер передбачив, що для визначення ледве помітної відмінності між двома подразниками можна ввести деякий постійний коефіцієнт - свій для кожного з почуттів. Дослідження Вебера довели відсутність прямої відповідності між фізичним подразником і нашим сприйняттям цього подразника. Однак, як і Гельмгольц, Вебер цікавився тільки фізіологічними процесами і не задумувався про значення своїх досліджень для психології. Його робота проклала шлях дослідженням взаємозв'язку між тілесними відчуттями і мисленням, між подразником і подальшим сприйняттям роздратування. Це був справжній прорив в науці. Тепер єдине, що було необхідно, - це гідне, пропорційно важливість знову розробленого методу, застосувати його.\nРобота Вебера була експериментальною в самому суворому значенні слова. Вона проводилася в спеціально створених умовах, подразники, що пропонуються учасникам експерименту багато разів варіювалися, при цьому фіксувався кожний отриманий результат. Досліди Вебера натхнули багатьох дослідників на використання експериментального методу як засіб вивчення психологічних явищ. Дослідження Вебера в області вимірювання порога відчуттів мали першорядне значення; його доказ вимірності відчуттів вплинув практично на всі аспекти сучасної психології.\nГустав Теодор Фехнер (1801 - 1887). 22 жовтня 1850 року - важлива дата в історії психології. Вранці того дня Фехнера - коли він ще лежав в ліжку - осяяло, що існує закон, що встановлює зв'язок між мозком і тілом: цей закон може бути виражений через кількісні відносини між психічним відчуттям і фізичним подразником.\nФехнер прийшов до висновку, що підвищення рівня роздратування не викликає ідентичного зростання інтенсивності відчуття - із збільшенням інтенсивності роздратування в геометричній прогресії інтенсивність відчуттів зростає лише в арифметичній. Наприклад, звук дзвоника, доданий до звучання ще одного дзвоника, позначається на відчуттях набагато в більшій мірі, ніж звук того ж дзвоника, доданий до звучання десяти дзвоників. Отже, інтенсивність роздратування впливає на кількість викликаних відчуттів не абсолютно, а відносна.\nПростої, але геніальне відкриття Фехнера показало, що кількість відчуттів (психічна якість) залежить від кількості роздратування (тілесна або фізична якість). Щоб виміряти зміни у відчуттях, необхідно вимірювати зміни при різних рівнях роздратування, Таким чином, з'явилася можливість співвіднести психічний і фізичний світи в кількісних показниках. Фехнеру вдалося емпіричним способом подолати бар'єр, що розділяє душу і тіло.\nХоч в концептуальному плані все було ясне, але як здійснити вимірювання в реальності? Досліднику треба було точно визначити кількість суб'єктивних і об'єктивних відчуттів, а також фізичного роздратування. Виміряти фізичну інтенсивність подразника - рівень яскравості світла або, скажемо, вага різних вантажів - не представляє складності, але як можна виміряти відчуття - те свідоме переживання, яке випробовує суб'єкт у відповідь на роздратування?\nФехнер запропонував два способи вимірювання відчуттів. По-перше, можна визначати: наличествует подразник або відсутній, відчувається він чи ні. По-друге, можна встановити той рівень інтенсивності подразника, при якому випробувані заявляють про появу перших відчуттів; це абсолютний поріг чутливості - та точка в інтенсивності роздратування, нижче якій не фіксується ніяких відчуттів, а вище якою суб'єкт переживає деяке відчуття.\nАбсолютний поріг - поняття, безсумнівно, важливе, але недостатнє, оскільки встановлюється тільки один аспект відчуття - його нижній рівень. Щоб визначити зв'язок між силами роздратування і відчуття, треба уміти точно кваліфікувати весь діапазон значень роздратування і відповідних ним відчуттів. З цією метою Фехнер висунув ідею диференціального порога чутливості, тобто найменшої різниці між двома подразненнями, зухвалої зміни у відчуттях. Наприклад, на скільки потрібно збільшити або зменшити вагу вантажу, щоб випробувані відчули цю зміну, щоб заявили про точно визначувану відмінність у відчуттях?\nЩоб встановити, наскільки важким відчувається деяка вага (наскільки важким він здається суб'єкту), нам не вдасться скористатися фізичними способами вимірювання ваги. Але фізичні методи вимірювання можна прийняти за основу для визначення психологічної інтенсивності відчуття. Спочатку визначається, на скільки потрібно зменшити вагу вантажу, щоб випробуваний міг просто відчути різницю. Потім ми міняємо вагу вантажу до цього нижнього значення і знов шукаємо диференціальний поріг. Оскільки в обох випадках зміна ваги ледве помітна, Фехнер допустив, що суб'єктивно ці зміни рівні.\nЦей процес можна повторювати доти, поки об'єкт буде сприйматися випробуваним. Якщо кожне зменшення ваги суб'єктивно дорівнює кожному іншому зменшенню, то кількість разів зменшення ваги - число сприйнять ледве помітної різниці - може розглядатися як об'єктивний критерій суб'єктивної величини відчуттів. Таким чином можна в цифрах оцінити роздратування, необхідне для прочувствования різниці у відчуттях.\nФехнер передбачив, що для кожного з почуттів є деяке відносне значення збільшення роздратування, яке завжди спричиняє зміну в інтенсивності відчуття, що спостерігається. Таким чином, відчуття (думка, або психічна якість), одинаково як і роздратування (тіло, або матеріальна якість), піддаються кількісному вимірюванню, і співвідношення між ними можна виразити у вигляді логарифма: S = До log R, де S є величина відчуття, До - експериментально встановлена постійна, R - величина роздратування. Роздратування наростає в геометричній прогресії, а відчуття - в арифметичній, і відношення подразників до відчуттів може бути представлене у вигляді логарифмічної кривої.\nФехнер писав, що це відношення підказали йому аж ніяк не дослідження Вебера, хоч останній працював в тому ж Лейпцигськом університеті, і вони часто там зустрічалися - до того ж, усього декількома роками раніше за Вебер проводив дослідження по тій же темі. Зі слів Фехнера, проводячи свої експерименти, він не знав про роботу Вебера. Лише пізніше він зрозумів, що закон, який він виразив математично, був якраз тим, доказом якого займався і Вебер.\nРезультатом осяяння Фехнера стала поява дослідницької програми, яку вчений пізніше назвав психофизика (назва говорить саме за себе: взаємозв'язок між миром психічного і матеріального). Проводячи експерименти по підняттю вантажів, з освітленням, візуальною і тактильным відстанню (відстань між двома контактними точками на шкірі). Фехнер розробив єдиний фундаментальний метод в психофизике, а також систематизував дві найважливіші методики, які досі в ходу.\nМетод середньої помилки (синонім - процедура зрівнювання стимулів): на учасників експерименту впливають різними подразниками, поки вони не знаходять схожий по мірі впливу на еталонний. Після певної кількості спроб виводиться середня величина відмінності між стандартним подразником і подразниками, вказаним учасниками експерименту, яка і являє собою помилку спостережень. Ця методика використовується для вимірювання часу реакції, а також зорових і слухових відмінностей. У більш широкій формі вона використовується і в сучасних психологічних дослідженнях. Практично всі експериментальні обчислення проводяться сьогодні з використанням методу середньої помилки.\nПри використанні методу постійного стимулу випробувані багато разів порівнюють два подразники; при цьому підраховується число їх вірних відповідей. Наприклад, учасники експерименту спочатку підіймають стандартну вагу в 100 грам, а потім інша вага - скажемо, 88, 92, 96, 104 або 108 грам. Вони повинні зробити висновок, легше або важче вага другого вантажу в порівнянні з першим, або він рівний йому.\nУ методі встановлення порога (ледве помітних відмінностей) учасникам експерименту пропонуються два подразники - наприклад, вантажі певної ваги. Вага одного вантажу міняється у велику або меншу сторону - доти, поки учасники експерименту не повідомлять, що вони встановили відмінність. Проводиться велика кількість експериментів. Для визначення диференціального порога усереднюються тільки зафіксовані відмінності.\nФехнер проводив психофизические дослідження протягом семи років, частину результатів він опублікував в двох брошурах в 1858 і 1859 роках. У 1860 році повні збори його творів були видані в книзі «Елементи психофизики» (Elements der Psychophysik), виклад точної науки про «взаємозв'язок між... матеріальним і психічним, фізичним і психологічним світами» (Fechner. 1860/1966. P. 7). Ця книга - видатний внесок в розвиток психології як науки. Відкриття Фехнером кількісного взаємозв'язку між інтенсивністю подразника і відчуттям за важливістю можна порівняти з відкриттям закону гравітації.\nНа початку XIX сторіччя німецький філософ Іммануїл Кант затверджував, що психологія ніколи не стане істинною наукою внаслідок неможливості проведення експериментів по отриманню кількісних оцінок психічних процесів. Завдяки дослідженням Фехнера затвердження Канта вже ніхто не розглядає всерйоз.\nСпираючись саме на психофизические дослідження Фехнера, Вільгельм Вундт розробив свій план експериментальної психології. Методи Фехнера дозволили вирішити величезне число психологічних проблем, про що їх автор міг тільки мріяти. Ці методи з невеликими змінами застосовуються до цього дня. Фехнер дав психології те, без чого не може бути науки: точні і зручні методи вимірювання.\nДо середини XIX віку наукові методи стали звичним інструментом в дослідженні психічних явищ. Були розроблені спеціальні методики, створені прилади, написані маюче принципове значення книги - до проблем наукового підходу в психології був прикований широкий суспільний інтерес. Англійська емпірична філософія і роботи по астрономії підкреслювали роль почуттів, а німецькі вчені описували їх функціональні аспекти. Позитивістський «дух часу», Zeitgeist, сприяв зближенню цих двох психологічних шкіл. Але все ж не було фігури, здатної злити їх воєдино, - інакшими словами, заснувати нову науку. Такою людиною став Вільгельм Вундт.\nВундт - основоположник психології як формальної академічної дисципліни. Він організував першу лабораторію, заснував перший журнал, поклав початок експериментальної психології як науці. Сфери його наукових інтересів - включаючі відчуття і сприйняття, увага, почуття, реакція і асоціації - стали основними розділами у всіх підручниках по психології. Те, що погляди Вундта відносно психології не у всьому виявилися вірними, ні в якій мірі не поменшує його досягнень як фундатора цієї науки.\nПсихологія Вундта засновувалася на експериментальних методах природних наук - в основному, на методах фізіології. Вундт пристосував ці наукові методи до нової психології і проводив дослідження точно так само, як це робив будь-який дослідник. Таким чином, «дух часу», Zeitgeist, в фізіології і психології сприяв формуванню як предмета нової психології, так і методів психологічних наукових досліджень.\nПсихологія Вундта - наука про досвід свідомості, отже, метод психології повинен включати спостереження за власною свідомістю. І людина здатна провести такі спостереження, він може скористатися методом интроспекции - перевірки стану власного мислення. У Вундта цей метод отримав назву внутрішня перцепція. Поняття інтроспекція - зовсім не відкриття Вундта; його появу зв'язують з ім'ям Сократа. Внесок Вундта полягає в проведенні експериментів і використанні в них суворих наукових методів. Правда, деякі вчені - критики Вундта - вважали, що тривалі експерименти самонаблюдения викликають у його учасників серйозні душевні захворювання (Titchener. 1921).\nМетод интроспекции - один з основних методів, що використовувалися в дослідженнях Вундта, був запозичений психологами з фізики, в якій він застосовувався для досліджень світла і звуку, а також з фізіології, де він використовувався для вивчення органів чуття.\nНа закінчення потрібно сказати, що організувати першу психологічну лабораторію міг тільки людина, що добре розуміє сучасну фізіологію і філософію і здатний плідно об'єднати ці дисципліни. На шляху до мети - створенню нової науки - Вундту довелося відмовитися від ненаукових теорій, що існували в той час і розірвати зв'язок, що існував між новою психологією і старої спекулятивної. Вундт обмежив предмет психології тільки питаннями вивчення свідомості, заявивши, що його наука визнає факти і тільки факти. Вченому вдалося уникнути дискусій з приводу безсмертної душі і її зв'язку з тлінним тілом. За допомогою простих, але переконливих доводів він довів, що психологія не потребує таких гіпотез. Безсумнівно, це був крок уперед.\nЗавдяки Вундту, в науці виникла нова галузь, розвитку якої він сприяв всіма силами. Він проводив дослідження в спеціально створеній лабораторії і публікував результати у власному журналі. Він намагався розробити сувору теорію природи людського мислення. Деякі з послідовників Вундта заснували лабораторії і продовжили його дослідження, добившись чудових результатів. Словом, саме Вундта можна назвати основоположником сучасної психології.\nОдну з ключових ролей зіграв той факт, що час готовий було прийняти ідеї Вундта, що стали природним продовженням розвитку фізіологічних наук. Робота Вундта була кульмінацією втілення цих ідей, а не їх початком, що, однак аж ніяк не поменшує її значущості. Для того щоб виконати те, що зробив для психології Вундт, був потрібен незвичайний талант, самовідданість і мужність. Найважливіші наукові досягнення, що стали результатом діяльності Вундта, забезпечили йому загальне визнання і унікальне місце в сучасній психології.Взаємозв'язок фізіології і психології в рамках вітчизняної науки XIX - нач. XX вв.\nфізіологія психологія реакція чоловік\nВ 1863 р. Іван Сеченов (1829-1905) публікує свою книгу «Рефлекси головного мозку». Її первинна назва - «Спроба встановити фізіологічні основи психологічних процесів». У цій роботі Сеченов писав про те, що «вся свідома або несвідома діяльність є рефлекторною».\nНезважаючи на те, що в той час в Росії ідеї матеріалізму міцно влаштувалися в психології, вони все ж не були основними в цій області. Сеченов був визнаний як вчений фізіолог, а не психолог. Питання, які підняв Сеченов в зв'язку з обговоренням проблеми природи психічного і його співвідношення з фізіологічним, стали предметом гарячих дискусій, що розвернулися серед російських психологів, фізіологів, філософів і навіть представників політичних кіл в кінці XIX сторіччя.\nСаме важливий вплив на розвиток російської фізіології і психології надали роботи Івана Павлова (1849-1936), що є однією з видатних фігур в світовій науці.\nНайбільше значення робіт Павлова для психології полягає в тому, що йому вдалося представити психічну діяльність як явище, яке може успішно дослідитися об'єктивними методами природних наук. У протилежність «интроспективным» методам вивчення розумової діяльності, поширеним в той час, метод Павлова засновувався на припущенні про те, що психічні явища можуть бути зрозумілі і пояснені на основі зовнішніх по відношенню до предмета дослідження свідчень. Зрозуміло, в цьому він не був абсолютно оригінальний, однак, будучи прекрасним експериментатором, Павла зміг здійснити справжня єдність методології і практики експериментування з тваринами. На основі своїх експериментів він висунув теорію вищої нервової діяльності, пояснюючу психічну діяльність людини за допомогою її фізіологічних основ.\nНайбільшу популярність Павлову принесла його теорія умовних і безумовних рефлексів. Він говорив про те, що безумовні рефлекси є природженими формами нервової діяльності, що передаються по спадщині. Умовні ж рефлекси є такими формами цієї діяльності, які засновуються на специфічних безумовних рефлексах і придбаваються організмом в ході його життєдіяльності; як правило, вважав Павла, умовні рефлекси не успадковуються, хоч в окремих випадках можливо і таке.\nУ класичному прикладі з собакою і дзвінком безумовним рефлексом у собаки було слюноотделение у відповідь на харчовий подразник. Умовний рефлекс - слюноотделение у відповідь на дзвінок - вироблявся у собаки внаслідок багаторазового попереднього поєднання дзвінка з їжею. Далі Павла показував можливість формування у собаки «умовного рефлексу другого порядку», тобто формування умовного рефлексу на включену лампочку на основі вже виробленого умовного рефлексу на дзвінок. Потрібно підкреслити, що в цьому випадку дія основного подразника - їжі - вже не поєднувалося з включенням лампочки. Таким чином, Павлову вдалося продемонструвати, що рефлекси можуть формуватися і непрямим шляхом. Павла вважав, що і психічна діяльність людини може бути пояснена таким же чином або, принаймні, на основі подібних уявлень. Свою теорію Павле назвав «теорією вищої нервової діяльності», і ця назва увійшла в термінологію радянської фізіологічної і психологічної науки.\nВнутрішня структура дії рефлексу описувалася Павловим за допомогою терміну «рефлекторна дуга», до якого ми ще звернемося в подальшому викладі. По Павлову, рефлекторна дуга зв'язувала між собою афферентные і эфферентные нейрони і нервові центри.\nПавла вважав, що у людини нервові центри розташовуються в корі півкуль головного мозку. І в тих випадках, коли мова йде про утворення умовних рефлексів у людини, «тимчасові зв'язки» встановлюються внаслідок «иррадиации» стимулів, що досягають кори півкуль. Як говорить про це сам Павле, «основний механізм утворення умовного рефлексу є зустріч, збіг під часі роздратування певного пункту кори півкуль з більш сильним роздратуванням іншого пункту, ймовірно, кори ж, внаслідок чого між цими пунктами більш або менш скоро шикується більш легкий шлях, утвориться з'єднання».\nПавловым було продемонстровано також і існування процесу, протилежного процесу «иррадиации», - процесу придушення або гальмування сигналу. Павлову вдалося навчити собаку відрізняти не тільки різні сигнали (такі, як звукові або світлові), але також розрізнювати різні звукові сигнали, відмінні частотою коливань. Внаслідок цих експериментів Павле прийшов до висновку про той, що «дільниця кори головного мозку, реагуюча на зовнішній подразник, виявляється звуженою».\nОдним з найбільш гнучких понять, висунених Павловим і досі ще недостатньо розробленим, є поняття про «другу сигнальну систему» як властивість, властиву тільки психіці людини. Велику частину своїх досліджень і експериментів Павле провів на собаках, однак в останні роки він також працював з мавпами і горилами; його інтереси у все більшій мірі починали зв'язуватися з тим, що він вважав кінцевою метою досліджень в області нейрофизиологии, - з вивченням психіки людини. На відміну від тварин, інстинкти властиві людині в меншій мірі, а тому, вважав Павла, людська поведінка в більшій, ніж це властиве твариною, мірі визначається тими або інакшими умовними рефлексами. Поведінка тварин і людини формується схожими шляхами, однак людина має «в своєму розпорядженні додатковий інструмент», що володіє практично нескінченними можливостями для формування психіки і поведінки, і таким інструментом є мова. У той час як тварина реагує тільки на прості («первинні») сигнали або символи (навіть в тому випадку, коли собака підкоряється усній команді людини, її реакція по суті своєї нічим не відрізняється від тієї, яку вона демонструє у випадках, коли вона реагує на дзвінок або світло лампочки), людина здатна реагувати на значення вимовних або написаних слів («повторні сигнали»). Мовне або письмове послання (навіть мінімальної складності), що сприймається будь-якою людиною, буде наповнене значенням і різного роду асоціаціями, властивими тільки цій людині. І саме цю «другу сигнальну систему» Павле розглядав як нескінченно більш складну, ніж «першу сигнальну систему» тварин, вважаючи, що їх неможливо порівнювати як в кількісному, так і в якісному відношенні. Таким чином, Павлова не можна вважати людиною, переконаною в тому, що опис поведінки людини може бути зведений до простої схеми «стимул - реакція», як це можна зробити у разах відомих експериментів з собаками. Він повністю усвідомлював якісній відмінності людини від інших видів тваринних. Проте, він був переконаний також в можливості вивчати людську поведінку на основі даних фізіології нервової системи людини.\nВідношення Павлова до психології неодноразово ставало предметом всіляких спекуляцій, багато які з яких мали на увазі його негативне відношення до самого факту існування психології як науки. Насправді Павле заперечував використання поняття «психологія» застосовно до тварин, оскільки вважав внутрішній світ тварини принципово недоступною для розуміння людиною. Далі, він глибоко критично відносився до того, що вважав метафізичними уявленнями, і що містилося часом в термінології психології. У свої молоді роки він з сумнівом відносився до наукової цінності більшості досліджень, які велися в той час в області психології. З роками, а також по мірі того, як експериментальна психологія продовжувала неухильно розвиватися як самостійна дисципліна, його відношення до неї поступово мінялося. У 1909 р. Павле говорив:\n«.. я. хотів би попередити непорозуміння у відношенні до мене. Я не заперечую психології як пізнань внутрішнього світу людини. Тим менш я схилений заперечувати що-небудь з найглибших влечений людського духа. Тут і зараз я тільки відстоюю і затверджую абсолютні, незаперечні права естественнонаучной думки всюди і доти, де і доки вона може виявляти свою потужність. А хто знає, де кінчається ця можливість!».\nОднак навіть в тому висловлюванні, в якому підтверджувалося право психології на існування як самостійна наукова дисципліна, можна було виявити загалом скептичне відношення Павлова до психології. Так, остання пропозиція з приведеної щойно цитати имплицитно містить в собі відмінність між психологією і «естественнонаучной думкою» - відмінність, проти якої виступить більшість психологів. І коли Павле говорив про можливість злиття в майбутньому фізіології і психології, багато які психологи були упевнені в тому, що при цьому він має на увазі поглинання психології фізіологією. Потрібно визнати, що Павле відносився до психології як науки з відомою часткою сумніву, хоч і не був настроєний по відношенню до неї так вороже, як це намагаються представити деякі дослідники його творчості. Незважаючи на вельми часто вимовні ним застереження проти редукционистского підходу, його заклики до вивчення «організму загалом »і його переконання в тому, що людина володіє «якісною і кількісною унікальністю», все ж поглядам Павлова була властива тенденція розглядати психічні явища (і особливо рефлекторну дугу) за допомогою спрощених, механистических представлень і понять. У той час коли психологія насправді випробовувала найсильніший вплив з боку ідеалістичних концепцій і поглядів, подібна тенденція була, можливо, неминучою, оскільки була у відомому значенні результатом боротьби, яку вів Павле за затвердження свого вчення про умовні рефлекси, вчення, яке сьогодні розглядається як найбільше досягнення фізіології і психології.\nУ послереволюционной Росії можна було виявити представників декількох шкіл психології. Одна з шкіл перебувала в основному з фізіологів, в числі яких, передусім, потрібно назвати В. М. Бехтерева. Представники даної школи з сумнівом відносилися до самого терміну «психологія», вибудовуючи свої дослідження на подлиннонаучной, об'єктивній основі.\nУ даній роботі приведений короткий історичний аналіз, що показує, що з самих древніх часів психологія і фізіологія тісно взаємопов'язані. Про психологічний стан людини часто судять по його фізіологічних реакціях. На основі фізіологічних параметрів людини часто судять про його психічну складову - типі особистості, характері і пр.\nМи досить детально розглянули історію розвитку психологічної науки в період з XVIIIв. по початок XXв., оскільки він найбільш яскраво розкриває суть питання про взаємозв'язок фізіології і психології. З цього моменту фізіологія в найбільшій мірі впливає на розвиток психологічних знань. Саме в цей час психологія стає справжньою наукою зі своїми власними методами, багато в чому завдяки тільки вченим-фізіологам того часу, таким як Галлер, Сеченов, Гельмгольц, Вебер, Фехнер, Вундт, Павле і інш. Завдяки ним пізніше виникають цілі теоретичні напрями в психології, наприклад бихевиоризм йде своїм корінням в роботи Павлова.\nНа початку XX століття оформилися дві центральні науки про психіку на базі вивчення емпіричних даних (практичних обстежень) - фізіологія вищої нервової діяльності і психофізіологія.\nУ цей час взаємодія психології і фізіології виражається в їх міждисциплінарних зв'язках один з одним, а також в рамках таких наукових дисциплін як психофізіологія, фізіологія поведінки.\n1. Е. І. Ніколаєва «Психофізіологія» - Москва, 2008;\n2. Д. Шульц, С. Шульц «Історія сучасної психології» - Євразія, 1998;\n3. «Введення в психологію» під ред. А. П. Лобанова, С. І. Коптевой - Мінськ, 2004;\n4. Лорен Грехем «Природознавство, філософія і науки про поведінку в Радянському Союзі» - стаття в журналі «Скепсис»;\n5. Н. В. Анохина «Історія психології. Шпаргалка». © 8ref.com - українські реферати


Східноєропейський університет економіки і менеджменту Юридичний інститут Кафедра теорії та історії держави і праваКУРСОВА РОБОТА з теорії держави і права України Тема №3 &quo ;НОРМАТИВНО-ПРАВОВІ АКТИ УКРАЇНИ&quo ;Виконав: студент 1-го курсу, групи ЮР-91 Пащенко Сергій Перевірив: старший викладач Мошняга Л.В.Черкаси 2010 р. ПланВступ 1. Нормативно-правовий акт, його ознаки 2. Види нормативно-правових актів, їх юридична сила 3. Закон та його ознаки. Види законів 4. Підзаконний нормативно-правовий акт 5. Дія нормативно-правових актів у часі просторі і за колом осіб 6. Систематизація нормативно-правових актів Висновок Список використаної літератури ВступСпособом юридичного правоутворення відповідають властиві їм форми відображення юридичних норм: односторонньому волевиявленню органів держави - юридичний нормативний акт, дво - чи багатосторонньому волевиявленню суб’єктів права на паритетних засадах - юридична нормативна умова, санкціонування - правовий звичай, визнанню претендента - судовий прецедент і т. і. Якщо під джерелом розуміти те, що породжує право чи правові норми, а саме у цьому розумінні звичайно використовується цей термін, то слід зазначити, що для суб’єктів, які встановлюють юридичні норми, і для суб”єктів які їх застосовують джерела права різні. Так, у першому випадку джерелом є юридичний мотив, суспільні відносини, що мають правову природу, тобто ті, що можуть і повинні бути врегульовані правовими нормами, типові види правомірної поведінки, конкретні фактичні правовідносини, правові принципи, закони, міжнародно-правові умови, загально-0людські цінності, досягнутий рівень правової культури та правосвідомість. Класифікуючи їх можна виділити: соціально-правові джерела, у тому числі об’єктивні та суб’єктивні (матеріальні та матеріальні) - насамперед: суспільні відносини, які мають правову природу. правосвідомість. юридичні джерела (офіційні та неофіційні) - нормативні настанови, юридична практика, юридична наука тощо. З другого боку, поняття форми права розкриває те, як право, правові норми встановлюються і відображуються зовні. З цієї точки зору форми встановлення права - це засоби (види) юридичного нормовстановлення (правотворчості), тобто юридизація права органами державної влади і управління шляхом делегованого чи санкціонованого нормовстановлення, визнання судового прецеденту і т. і. Важливість поділу форм встановлення і відображення права ще й у тому, що всі акти нормовстановлення у широкому розумінні містять і відображують норми права. Наприклад, акти визнання судового прецеденту чи санкціонування звичаю не містять юридичних норм, вони лише надають їм обов’язкової юридичної сили. Тому ці акти не породжують право, а лише визнають його - юридизують. Для суб’єкта, який застосовує і реалізує юридизоване право, всі інші джерела не мають значення, оскільки лише офіційно виданий юридичний документ є джерелом його прав і обов’язків за відповідних умов, знову-таки офіційно встановлених (юридичні факти). Нині в правознавстві домінує точка зору, що основною формою встановлення правових норм є нормативно-правові акти органів держави.\nДругою за значущістю формою є правові договори. Правовий звичай має обмежене застосування, а судовий прецедент не використовується в Україні взагалі. 1. Нормативно-правовий акт, його ознакиОсновним джерелом права у сучасній Україні є нормативно-правовий акт. Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави або самого народу, в якому закріплюються встановлені та забезпечувані державою формально обов'язкові правила фізичної поведінки суб'єктів суспільного життя. Порівняно з іншими джерелами права, нормативно-правовий акт має ряд істотних переваг. Зокрема: він найбільш чітко, повно і однозначно формулює права і обов'язки суб'єктів суспільного життя; дає можливість найшвидше і найповніше довести зміст норм права до суб'єктів суспільного життя; дає можливість та створює умови для адекватного (належного) і однакового розуміння норм права; дає можливість оперативно реагувати на потреби правового регулювання, змінюючи, встановлюючи чи скасовуючи відповідну правову норму; нормативно-правові акти найбільш повно і легко можуть бути систематизовані, що сприяє полегшенню користування ними, крім того, вони дають можливість для узгодження і впорядкування чинних правових норм. володіють юридичною силою, яка відображає їхнє співвідношення з іншими нормативно-правовими актами, місце і роль у системі законодавства та правового регулювання. Для нормативних правових актів характерні такі ознаки. Вони: завжди містять норми права (оформлюють встановлення, зміну чи доповнення норм права); приймаються тільки правотворчими суб'єктами і в межах їх компетенції. Суб'єктами прийняття нормативних актів в Україні є народ України, Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, міністерства, інші органи і посадові особи, передбачені Конституцією та законами України приймаються з дотриманням певної процедури. Основними стадіями правотворчого процесу є правотворча ініціатива, розробка, розгляд, обговорення проектів нормативних актів, прийняття та введення їх у дію; ухвалюються суб'єктами правотворчості у формах, визначених для кожного з них Конституцією і законами України (так, Верховна Рада України, зокрема, приймає закони, Президент України - укази, Кабінет Міністрів України - постанови) З іншого джерела можна побачити трохи іншу характеристику нормативно-правового акту. Згідно з ним нормативно-правовий акт це - офіційний акт-волевиявлення (рішення) уповноважених суб'єктів права, що встановлює (змінює, скасовує) правові норми з метою регулювання суспільних відносин. Або інакше: акт правотворчості, який містить юридичні норми. Отже, нормативно-правовий акт становить рішення правотворчого органу, спрямоване на встановлення, зміну або скасування дії норм права. Нормативно-правовий акт виконує дві рівнозначні функції: функцію юридичного джерела права функцію форми права, тобто виступає як спосіб існування і вираження норм права. Ознаки нормативно-правового акта: 1) приймається або санкціонується уповноваженими органами держави (правотворчими органами) або народом (через референдум); 2) завжди містить нові норми права або змінює (скасовує) чинні, чітко формулює зміст юридичних прав і обов'язків; 3) приймається з дотриманням певної процедури; 4) має форму письмового акта-документа і точно визначені реквізити: а) вид акта (закон, указ, постанова); б) найменування органу, який ухвалив акт (парламент, президент, уряд, місцевий орган влади); в) заголовок (деякі акти, наприклад, розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються без заголовка); г) дата ухвалення акта; ґ) номер акта; д) дані про посадову особу, яка підписала акт; 5) публікується в офіційних спеціальних виданнях з обов'язковою відповідністю автентичності тексту офіційного зразка (в Україні закони публікуються у &quo ;Відомостях Верховної Ради України&quo ;, газетах &quo ;Голос України&quo ; та &quo ;Юридичний вісник України&quo ;; постанови Кабінету Міністрів - у збірниках постанов уряду України та газеті &quo ;Урядовий кур'єр&quo ;; закони і підзаконні акти - у часопису &quo ;Офіційний вісник України&quo ;).\nСтруктура нормативно-правового акта залежить від його специфіки і виду, припускає поділ нормативного матеріалу на підрозділи. Основні структурні елементи нормативно-правового акта: 1. Преамбула - вступна частина, безстатейне (таке, що не містить норм права) загальне введення, у якому дається обгрунтування закону, визначаються цілі, завдання й іноді формулюються вихідні світоглядні положення. Зараз преамбули в законах зустрічаються рідко. 2. Пункти, статті - містять вихідні одиниці нормативно-правового акта - нормативні розпорядження. Через нормативне розпорядження стаття співвідноситься з нормами права. Статті можуть поділятися на частини, а пункти - на абзаци і підпункти. І статтю, і частини, із яких вона складається, прийнято позначати скорочено початковими буквами: статтю - &quo ;ст. &quo ;, а частини (абзаци) статей - &quo ;ч. &quo ;. Статті в законах нумеруються, нерідко нумеруються і частини (абзаци) статей, тоді вони, як правило, звуться пунктами. 3. Глави - є у великих за обсягом нормативно-правових актах. 4. Розділи - об'єднують глави у великих за обсягом нормативно-правових актах. Можлива й інша ситуація, коли статті, пункти об'єднуються в розділи, а розділи - у глави. 5. Частини - найбільші підрозділи закону, містяться, як правило, у кодексах. Так, Кримінальний кодекс, Цивільний кодекс поділяються на дві частини: Загальну і Особливу. Розташування норм права в статтях нормативно-правового акта: 1) зазвичай правова норма міститься в одній статті, чим полегшується її ухвалення; 2) у ряді випадків для вираження складної норми права потрібні декілька статей; 3) іноді в одній статті містяться декілька норм права. У чому полягає відмінність між нормативним актом та іншими правовими актами (зокрема, актом тлумачення норм права і актом застосування норм права) По-перше, нормативно-правовий акт містить у собі правові норми, встановлює нові права і обов'язки, яких раніше не було, або змінює (скасовує) їх. Інші юридичні акти не встановлюють нових норм права. Акт тлумачення норм права, наприклад, лише пояснює чинні норми. По-друге, нормативно-правовий акт містить норми права загального характеру, тоді як індивідуальний акт (акт застосування норм права) має індивідуальну спрямованість. Він стосується конкретної особи або вирішення конкретної юридичної справи (наприклад, пошкодження насаджень заборонене - адресовано до всіх, а Указ Президента призначити &quo ;такого-то&quo ; головою обласної адміністрації - це правовий, а не нормативно-правовий акт, тому що норм права в ньому немає, тобто немає прав і обов'язків, відтак, - це акт застосування норм права). 2. Види нормативно-правових актів, їх юридична силаНормативні правові акти є основною формою права в Україні. Вони становлять єдину ієрархічну систему, яка повинна характерризуватися внутрішньою узгодженістю і забезпечувати правове регулювання в різних сферах суспільних відносин. Нормативно-правові акти можна класифікувати так: 1) за юридичною силою - на закони-акти вищої юридичної сили, і підзаконні акти - акти, засновані на законах, що їм не суперечать; 2) за суб'єктами правотворчості - на нормативні акти, прийняті народом, главою держави, органами законодавчої, виконавчої влади, органами місцевого самоврядування і т.д\n5. Загальні питання права власності у відносинах з іноземцями за законодавством України\n12. Кримінальне право України\n13. Норма права і стаття нормативно-правового акту\n16. Основи муніципального права України\n21. Правові засади співробітництва України і Європейського союзу\n26. Акт відновлення незалежності України 30 червня 1941 р. і початок боротьби з німецькою окупацією\n27. Акт проголошення Незалежності України\n29. Фінансове право України\n30. Загальна характеристика права користування рослинним світом України


Купити ролети в Полтаві - ролетні системи | ціни на ВСВ-Групп\nРольставні від ВСВ-груп ― захисний бар'єр від вітру, дощу і палаючої спеки\nЗ турботою про комфортність житла, ми розширюємо перелік модифікацій для віконних, балконних і дверних прорізів.\nРолети від компанії ВСВ-Груп в Полтаві це:\nРолети в Полтаві від українського виробника ВСВ-груп\nРоблячи вибір на користь різних видів рольставен, жителі Полтави чинять правильно і економно. Громіздкі залізні решітки, що повністю блокують вихід, йдуть у небуття. У разі виникнення пожежі або нестандартної ситуації, вікно не можна бути використано в якості евакуаційного виходу.\nЗахисні жалюзі з металевого або алюмінієвого профілю мають набагато більше функціональних особливостей, а за ціною обходяться дешевше своїх масивних побратимів. У виготовленні ролет використовується полегшений високотехнологічний профіль. Готовий виріб виходить неважким за вагою, але міцним до впливу зовнішніх подразників: природних факторів і механічних пошкоджень. Більш того, в умовах загального зниження споживання газу та електроенергії через підвищену вартість на теплоресурси, установка ролет визнається ефективним вкладенням.\nЗамовити рольставні будь-якого розміру можливо в торговій точці ВСВ-груп в місті Полтава. Маючи в своєму розпорядженні власні виробничі потужності, компанія робить виготовлення ролет вигідним для кінцевого покупця. А безкоштовна доставка і подальша гарантія на вироби і автоматику, є приємним бонусом, що впливає на вибір замовника.\nРолетні варіації від ВСВ-груп\nРольставні з пінополіуретану\nТехнологія виготовлення пористого поліуретану на основі ефірних масел знайшла своє застосування у виготовленні прошарку для ролетів. Пористий пінний шар між профільними листами виступає відмінним герметиком. Він не впускає холодне повітря і опади всередину приміщення і не дає теплу з кімнати вирватися назовні, створюючи ефект термоса.\nДавно завоювали любов українського споживача за прийнятну ціну, хорошу якість і невибагливість у догляді. Як правило, комплектується ручним блоком управління біля вікна або двері.\nПерфоровані або екструдовані жалюзі\nСтворюються з матеріалу, виготовленого із застосуванням патентної методики. Посилення ребер жорсткості профілю призводить до підвищення показників злому всього виробу.


"Художники шістдесятники" - презентація з образотворчого мистецтва\nПісля смерті Сталіна настає період так званої політичної відлиги (1956-1959), який був використаний на Україні для висунення національно-культурних вимог.\nАтмосфера 50-х років сприяла формуванню молодої генерації, так званих «шістдесятників», які у змінених обставинах і новими методами продовжили працю на культурному і національному полі. Ця генерація українських інтелектуалів, насамперед письменників, своєю творчістю протестувала проти пануючої задушливої атмосфери, боролася за справжні українські культурні цінності, національну свободу і людську гідність.\nЗ середини 80-х років починають заповнюватися «білі плями» в царині українського мистецтва, повертаються імена і твори митців, несправедливо репресованих, забутих.\nбільше півтора десятка років замовчувалась творчість талановитого живописця І. Кулика, лише в 1990 р. він дістав змогу організувати в Черкасах ретроспективну виставку представивши на ній широкі полотна й етюди, пейзажі, жанрові картини, портретний живопис, натюрморти, серед них «Лісоруби», «Святковий день у селі Космачі», «Т. Г. Шевченко в Корсуні», портрети К. Стеценка, І. Нечуя-Левицького, В. Стуса.\nА лла Олекса ндрівна Го рська — українська художниця-шістдесятниця і відомий діяч правозахисного руху 60-х років в Україні.\nРоботи Алли горської Пісня про Донбас\n«Дума» (Т.Шевченко), 1963\nОпана с Іва нович Залива ха український живописець, відомий правозахисник-шістдесятник. Скільки робіт створив Заливаха, нікому достеменно невідомо. Лише 2003 року він видав свій перший альбом.\nНайвідомішими представниками Шістдесятництва у мистецтві(художники) Алла Горська, Опанас Заливаха, Борис Плаксій, Віктор Зарецький, В.Кушнір, Галина Севрук, Людмила Семикіна, Стефанія Шабатура; режисери Сергій Параджанов, Юрій Іллєнко, Леонід Осика, Лесь Танюк; перекладачі Григорій Кочур та Микола Лукаш.


Основні типи праворозуміння: правовий позитивізм і природно-правове мислення <!-header->\nГоловна Філософія права Методологія філософії права Основні типи праворозуміння: правовий позитивізм і природно-правове мислення\nзахідноукраїнські землі у складі австро-угорської імперії\nТрадиційно основними конкуруючими типами праворозуміння вважаються правової позитивізм і теорія природного права.\nПравовий позитивізм. Характерними рисами правового позитивізму як способу філософського осмислення права є:\n1.Ототожнення права і позитивного права, або правопорядку, що розуміється як система встановлених норм і історично сформованих інститутів. Тому об'єктом такого осмислення виступають виключно феномени позитивного права: правові інститути, юридичні норми, виражені в законах, і т. д. Будь ж феномени сверхпозітівного плану не визнаються правовим позитивізмом як правових і відкидаються.\n2.Тенденція до абсолютизації державного суверенiтету, ототожнення права з наказами держави. «Усяке право є команда, наказ», - таке кредо правового позитивізму, сформульоване одним з його засновників Дж. Остіном.\n3.Прагнення дати ціннісно-нейтральне поняття права, згідно з яким чинні норми устанавліваютсязаконодателем згідно з формальним критерієм. Ці уявлення протиставляються традиції природного права, яка розглядає право в поняттях справедливості і загального блага.\nЯк тенденція правової думки правовий позитивізм бере початок ще в давні часи. Формами його прояви були: китайський легізму, вчення софістів, номіналізм У. Оккама, концепція абсолютного держави Т. Гоббса та ін Однак як самостійного напряму філософсько-правової думки він виник у 30-40-х років XIX сторіччя у зв'язку з теоретичним обгрунтуванням-формально догматичної юриспруденції. Його найближчим попередником був І. Бентам (1748-1832). У розвитку юридичного позитивізму можна визначити три основні етапи: класичний позитивізм Дж. Остіна (1790-1859), право ототожнювали з наказами суверена, «чистий теория права» Кельзена Г. (1881-1973), що пов'язує право з правомочність примушувати, і аналітична юриспруденція Харта Г. (1907-1993), якої ключовим поняттям є «правило визнання».\nПравовий позитивізм тісно пов'язаний з позитивістської філософією, в рамках якої він отримав світоглядно-методо-логічне обгрунтування. Головні ідеї філософського позитивізму, найбільш інтенсивний розвиток якого припадає на середину XIX-початок XXвека, полягають в тому, що будь-яка наука може бути організована на основі таких самих принципів, як математика і фізика, що досягли в той час серйозних успіхів. Це означає, що науки мають бути організовані на емпіричному "позитивному» знанні, а не на спекулятивних умовиводах.\nПозитивізм у праві виник як реакція на метафізичну філософію права XVII-XVIIIстолетій. Його представники прагнули замінити метафізичне учення про абсолютні засадах права таким його вивченням, яке б спиралося на позитивний досвідчений матеріал, «факти» (дані безпосередньо). Такими фактами є насамперед норми права. Тому философия права, за позитивістів думку, повинна займатися вивченням їх логічного сенсу і мовного виразу. Право позитивно і іншим воно бути не може. Позитивність права означає, що воно є фактично чинне право.\nПозитивізм спирається на певну концепцію людини. Людина для неї - це «мисляча тварина», наділена здатністю розуміти адресовані йому накази, тим більше, якщо вони підкріплені загрозою застосування покарання. Розум, а точніше, мислення такої людини допускає формалізацію, яка начисто знімає все його суб'єктивні особливості. Людина як би розчиняється у формально-раціоналізірованнойК реальності норм позитивного права.Його буття в вдачу представлено незначним аспектом людської природи - його логіко-розумової боком.\nЮридичний позитивізм заперечує можливість пізнання сутності права. Його метод є: а) «емпіричним» - обмежується в пізнанні права вивченням зовнішніх ознак, які доступні для безпосереднього спостереження та сприйняття і відносить пізнання сутності правових явищ та їх ціннісного змісту (недоступних для безпосереднього споглядання) предмету до філософських спекуляцій і «ідеології»; б ) «дескриптивних» - описує зміст права, розглядаючи його таким, як воно є; в) «аналітичним» - суть його полягає в логічному і лінгвістичному аналізі понять юридичних, а ширший - текстів, на основі сприйняття права в законі як «даного» 1 . Аналітичний метод є удосконалення традиційного методу формально-догматичного, а в цілому юридичний позитивізм являє собою теоретичне обгрунтування такого методу.\nПозитивізм наполягає на неможливості відрізнити реально існуюче право от права, яким воно має бути. На думку прихильників позитивізму, норма не втрачає свого правового характеру від того, що з позицій «вищої справедливості» вона може бути кваліфікована як аморальна. Тут виражається сама суть позитивізму - заперечення необхідного зв'язку між правом і мораллю, або, іншими словами, заперечення перспективи справедливості. У кінцевому рахунку, заперечення сверхпозітівних підстав права веде до абсолютизації ролі держави та до утвердження його домінуючої ролі по відношенню до права.Саме держава з його примушували силою, з точки зору позитивізму, і забезпечує реальність права, зважаючи його творцем і єдиним гарантом.\nДана позиція заперечує можливість знаходження якихось стійких підставами права поза реальністю державних установлень, тобто заперечення будь-яких абсолютних моментів у праві. Тому право, з позиції позитивізму, мінливо у залежності від змін політичної ситуації. Така позиція може бути названа правовим релятивізмом.\nНарешті, ціннісна нейтральність позиції правового позитивізму приводить його на позиції «логіцізма», що означає представлення реальності права як тексту і бачення свого завдання у виявленні логічного і лінгвістичного сенсу норм. Світ права виявляється штучним породженням, у ньому оперують чисто умовними положеннями. Це світ формалізованої раціональності, якому немає діла до суб'єкта, бо в ньому немає ціннісної раціональності.\nЧому ж виявляється можливим юридичний позитивізм, що живить його? Він можливий, перш за все, в силу об'єктивних підстав, оскільки відображає один з головних аспектів правової реальності - даність права як позитивного права в його тісному зв'язку з державою. Але він має також і соціокультурні коріння. Як підкреслює О. Хеффе, державно-правовий позитивізм живиться досвідом радикального кризи спільноти ( «досвідом громадянської війни»), що переживається в епоху потрясіння основ правового і державного порядка1. У пом'якшеній формі цей досвід існує в сьогоднішніх плюралістичних демократіях, заявляючи про себе у боротьбі інтересів різних груп і союзів.\nРяд характеристик, притаманних правовому позитивізму, обумовлюють його як сильні, так і слабкі сторони, його переваги і недоліки.\n1. Прагнення до чіткості, визначеності положень, орієнтація на позитивізм юридичну практику роблять привабливим для юристів.\nОднак зведення складного феномену права виключно до права позитивному робить юридичний позитивізм вразливим для критики. Дійсно, право не ототожнене може бути тільки з системою норм права позитивного (правопорядком), оскільки: а) законодавче встановлення норм не є самоціллю, а проводиться для здійснення справедливості, прав людини; б) юридичні норми постійно переглядаються в міру виявлення в них тенденцій, спрямованих проти принципів справедливості, прав Шш людини, гуманності; в) завжди існує можливість маніпулювати норм і тим самим безкарно вершити несправедливість. Тому правові норми і справедливість можуть не збігатися.\n2.Сила позиції юридичного позитивізму проявляється також у відстоюванні особливої цінності і важливості правового порядку, встановлення якого розглядається в якості необхідної умови гуманізації людського співіснування.\nОднак у цьому ж виявляється і його слабкість. Позитивістське розуміння права веде до ототожнення його з наказами держави. А деякі приклади суспільної практики, особливо практика гітлерівського фашизму і тоталітаризму сталінського, показали, наскільки небезпечно таке ототожнення.\n3.Правовий позитивізм орієнтує громадян на законослухняне поведінку, формує установку на довіру до существующемуправопорядку.\nВластивий йому охоронний характер соціально обумовлений завданнями еволюційного розвитку товариства, коли вже закладені основи такого розвитку і по відношенню до них досягнутий певний консенсус.\nОднак там, де такий консенсус відсутня, для того щоб позитивне право не перетворювалося в антигуманну силу, воно повинне бути підтримане обгрунтуванням і схильне до критичної оцінки. Однак таких питань позитивізм не ставить, як і питань про внеюрідіческіх підставах права, про справедливе і несправедливе.\nСлабість позиції позитивізму наочно виявляється і в його ставленні до головних питаннях філософії права. Наприклад, перше фундаментальне питання філософії права - про заснування та критерії справедливості - позитивістами навіть не ставиться. Юридичний позитивізм принципово відмовляється відповідати на нього, вважаючи його спекулятивно-метафізичним питанням, псевдовопросом. На думку позитивістів, действітельност' праву задає формальна правильність процедури його формування. Однак, відволікаючись від змісту права, юридичний позитивізм перестає відігравати практичну роль у підтриманні миру і порядку, на що він претендує у першу чергу. Занадто абстрактні теорії, відриваються від життя, стають, в кінцевому підсумку, марними.\nДалі, в рамках юридичного позитивізму друге питання філософії права про нормативну силу права, або «чому я повинен підкорятися праву?», Також не отримує належної відповіді. Заперечуючи будь-які моральні підстави «що повинно бути», позитивіст нормативну силу права бачить у волю законодавця, забезпечується механізм примусу. Однак феномен підпорядкування закону може бути пояснений не тільки перед страхом санкцією, але і повагою до закону як такого, або певним інтересом (бажанням використовувати в своїх інтересах систему правового захисту певних дій). Джерелом дієвості закону може виявитися не тільки суверена команда, але й вираз їм природної справедливості, якогось ідеалу або втілення духу народу.\nНарешті, третє питання - про сутність позитивного права - та є, мабуть, єдиний питання, на яке збирається відповідати юридичний позитивіст. Ставлячи питання «що є право?», Представник аналітичної юриспруденції, власне, зводить його до питання про те, «що є закон?» (позитивне право).\nПриродно-правове мислення. Діаметрально протилежним позитивістської є «природно-правове» праворозуміння.\nВ основі вчення про природне право лежить ідея про те, що усі існуючі правові норми повинні грунтуватися на якихось об'єктивних засадах, підставах, що не залежать від волі людини (суспільства). Оскільки зразком таких об'єктивних почав природа вважалася, то і право, яке не залежить від людської волі і бажань, було названо природним, або «природним».\nТеорія природного права спрямована на пошуки особливої права реальності, несвідомих до реальності державно-владних установлений. Вона тісно пов'язана з ідеалістичним світоглядом. Оскільки під природним правом в його узагальненому значенні розуміється сверхпозітівная інстанція, або «сукупність всіх сверхпозітівних обов'язковість человеческойпрактікі», тоіособенностьестественно-правовогомишленія полягає, кажучи більш звичною мовою, в розмежуванні й зіставленні права та закону з позицій принципів справедливості.\nЦе означає, що природно-правове мислення ставить перед собою задачу знаходження підстави позитивного права та критерію його оцінки, а значить, проявляє себе у двох аспектах: сутнісному (онтологічному) та аксіологічного.\nСутнісний (онтологічний) аспект природно-правового мислення являє собою відповідь на запитання «що є право?» в його автентичності, тобто відповідь на основне питання філософії права. У цьому аспекті сутність власне правових явищ ( «феномена права») розкривається через поняття «справедливість», а природно-правове мислення виконує функцію пояснення суті та розуміння змісту права.Тут розв'язується задача виявлення принципів справедливості (ідеї права) і здійснення їх філософсько-світоглядного обгрунтування.\nУ аксіологічними аспекті здійснюється оцінка позитивного права ( «закону»), виходячи з уявлення про сутність (сенсі) права. Тут природничо-правове мислення по відношенню до «закону» (правопорядку в цілому) виконує критичну функцію.Ці два аспекти, дві функції природничо-правового мислення тісно переплітаються між собою, бо мають на увазі одне й те саме - шукати справедливості як сутності права і критерію оцінки закону.\nОтож можна сказати, що сутність природно-правового мислення полягає у філософській і, насамперед, моральною критиці права та держави.У процесі цієї критики відбувається вимір правових і державних відносин на відповідність їх суті та змісту. Таким чином, ця критика спрямована на легітимацію і обмеження права та держави.\nУ силу закладеної в ньому критичної установки природно-правовий спосіб мислення здобуває особливу соціальну значущість у перехідні періоди розвитку суспільства, які характеризуються загостренням суперечностей між ідеалом і дійсністю, новиміпрогрессівнимістремленіямі Істар позитивним правом, або, іншими словами, досвідом переживання несправедливості. Тому найбільш активно і плідно природничо-правових концепції розвиваються в періоди реформ і змін. Саме ця обставина пояснює «розквіт» природного вдачі в Західної Європі в епоху Просвітництва і «відродження природного права» до Росії на рубежі XIX-XXстолетій, в Німеччині після Другої світової війни і в посттоталітарних державах у наші дні.\nПриродно-правове мислення з елементом утопії, оскільки походить не з того, що є, а з того, що мабуть, заперечуючи тим самим існуючий порядок речей. Як відомо, в Новий час була популярна утопічна модель, побудована на «дихотомії» природного і громадянського станів, а засобом переходу від одного до іншого стану виступав що виражає принцип згоди суспільний договір.Однак ці гіпотетичні стану не є лише ілюзією, вони володіли і володіють реальним стимулюючим впливом на свідомість і поведінку людей. Адже хоча утопічні проекти в дійсності не збуваються, людина, перебуваючи під впливом нової дійсності і натхнений цією картиною, своїми вчинками змінює соціальний світ, користуючись при цьому символами і категоріями утопічного проекту. «Природно-правове мислення нового часу, - пише О. Хеффе, - зробило інспірують вплив на американську та французьку революції і призвело до виникнення спільності сучасного типу - демократичного конституційно-правовогогосударства» 1.\nЗміна одного правопорядку іншим, як правило, мислиться і очікується людьми як встановлення такого собі «раю», ідеального гармонійного стану людства (вищої справедливості). І хоча насправді такого «раю» на землі встановити неможливо, людина не може про нього не мріяти. Однак це не просто мрії, а вираження суті власне правової реальності, що носить деонтологічні характер. Реальність природного права представляє собою реальність людського імперативом досягнення «раю людяності», іншими словами, ідеального гармонічного стану, заснованого на засадах вищої справедливості, як такого життєвого вимоги, що пред'являється самому собі в процесі людського співіснування кожним, хто став людиною хоч в якійсь мірі. Таким чином, те спільне, що притаманне різноманітним формам природного права, може бути виражено формулою «критика держави і права» і «боротьба за гуманізацію правопорядку». У цьому полягає дійсний (гуманістичний) сенс природного права, в горизонті якого і здійснюються пошуки підстави і критерію для оцінки правопорядку. Імператив гуманізації правопорядку є "вічним" людські сподівання, але реалізація цього імперативу здійснювалася в різних формах, інколи навіть таких, в яких ця спрямованість отримувала зовсім протилежне втілення.


Ніжинцям пропонують бесіду з психологом. Відповідаємо на питання: "Як полюбити себе?" – NizhynNEWS\nГоловна/Місто і регіон/Ніжинцям пропонують бесіду з психологом. Відповідаємо на питання: "Як полюбити себе?"\nЛюба, П. Перед тим, як описати методики розвитку любові до себе та підвищення самооцінки, пропоную помислити над таким питанням – що заважає Вам любити себе? Як ви гадаєте, чи можна любити того, кого не знаєш? Можливо варто познайомитися з собою та відкрити для себе всі свої сторони.\nПерше завдання. Напишіть на папері всі свої якості. Одна колонка те, що подобається і друга – те, що не подобається. Наприклад:\nНіжин психолог_Ніжин Психологія самооцінка


Річна діагностична робота з математики за у 2 класі 2 варіант\nПропоную вашій увазі свій варіант річної діагностичної роботи з математики за у 2 класі. Запропонована діагностична робота допоможе перевірити сформованість математичних компетентностей учнів 2 класу Нової Української Школи.\n1. Розв’яжи задачу\nНа одній полиці стояло 9 каструлі, а на другій – у 5 разів більше. Скільки каструль стояло на другій полиці?\n(27 – 9) : 3 = 21 – 28 : 4 =\n4 · 4 : 2 = 5 · 4 + 36 =\n3. Розв’яжи задачу\nДо магазину привезли 7 ящиків моркви по 6 кг у кожному і 5 ящиків картоплі по 4 кг у кожному. Скільки всього кілограмів овочів призвели до магазину?\n4. Знайди значення виразу (18 - 12) : а, якщо а = 3.\nРічна діагностична робота з математики за у 2 класі 1 варіант\nУзагальнення та систематизація знань та вмінь. Математика навколо мене.\nДіагностична робота з математики у 3 класі 2 варіант


Австралія дозволила своїм громадянам повернутися з Індії | Новости Украины - #Буквы\nВлада Австралії скасувала рішення щодо неприймання громадян, які повертаються з Індії, де триває спалах епідемії коронавірусу. Перший літак з австралійцями приземлився в Дарвіні.\nДо Австралії першим рейсом повернулися 80 громадян. Всі вони тепер будуть по два тижні на карантині.\nСпершу планувалося, що рейс Qantas доставить 150 осіб. Однак, 70 австралійцям заборонили подорожувати, оскільки їх тести на коронавірус виявилися позитивними, або ж через те, що вони контактували з хворими протягом останніх двох тижнів.\nЧерез суворі вимоги до тих, хто мав право повернутися в Австралію, неможливо було швидко знайти заміну пасажирам, яким відмовили у польоті.\nПредставник австралійського уряду Джош Фріденберг повідомив, що на травень заплановано ще кілька рейсів з Індії до Австралії, тож громадяни зможуть скористатися ними.\n“Ми дотримуємося порад лікарів і забезпечуємо захист австралійців тут… Ми повинні підтримувати наше здоров’я, тому що ми знаємо, наскільки небезпечний для життя й існування австралійців спалах тут”, – сказав чиновник.\nЗагалом, 9,5 тисячі австралійців заявили про бажання повернутися до рідної країни з Індії.\nТеги: авіарейси, авіарейси, авіасполучення, Австралия, Індія, Коронавирус


Ловимо рибу на живця | Рибалка, риба і риболовля\nГрудень 6, 2019 Грудень 6, 2019 Olya Olya 0 коментарів\nЯкщо ловиться невеликий окунь, то в якості живця піде мальок, який вважає за краще знаходитися на мілині, поблизу берегової лінії. Більший окунь віддає перевагу і більшому живцю. Як правило, великий окунь ловиться на живця, величиною до 10 см.\nЩука-трав’янка найкраще ловиться на маленьку рибку величиною від 8 до 12 см. При цьому, вона може взяти і більшу приманку, але заковтнути вона не зможе, тому такі клювання вважаються холостими.\nЯкщо планується ловити трофейну щуку, то відповідного розміру повинен бути і живець. Щука зможе атакувати об’єкт, який насилу поміщається в її пащі, а паща щуки велика. На характер клювання щуки так само впливає період, коли у неї відбувається зміна зубів. Багато хто стверджує, що в цей період щука перестає харчуватися взагалі. Насправді це не так і щука лише переходить на об’єкти харчування, які відрізняються меншими розмірами.\nБагато рибалок вважає, що судак віддає перевагу малим приманкам, розміром не більше 15 см. За деякими твердженнями, судак попадався на живця, розміром до 25 см. Як правило, це були великі екземпляри, виведення яких супроводжувалося викидом маси адреналіну.\nЯк відомо, це досить великий представник прісних водойм. У зв’язку з цим, іноді в якості живця насаджують рибу, вагою до 1 кг. Оскільки сом є нічним мисливцем, то і ловити його доведеться вночі. Незважаючи на це, сом іноді виходить зі своєї схованки навіть вдень, але це швидше виняток з правил, але ніяк не закономірність.\nМинь – це хижак, який не відмовиться ні від якого живця. Це нічний хижак, який не перебирає їжею і буде атакувати будь-якого живця, який виявиться на його шляху. При цьому ловля миня має свої особливості. Справа в тому, що минь вважається холодолюбивою рибою і ловити його краще взимку.\nЖерех – це хижак, який харчується мальками, тому для його лову потрібно підбирати живця, довжиною від 3 до 8 см. Найкращою приманкою для лову жереха вважається уклейка.\nУ зв’язку з цим, можна зробити висновок, що чим більше у риби паща, тим більшої величини приманка застосовується для лову хижої риби. Пастка на живця.\n← Ловимо рибу на живця\nСпособи лову живця влітку →\nЛистопад 24, 2019 Olya Olya 0


Садове освітлення, декоративне та функціональне — фото прикладів, кращі ідей | Мій дім\nСадове освітлення, декоративне та функціональне — фото прикладів, кращі ідей\nВуличне освітлення дачної ділянки є популярним способом благоустрою території, здатним одночасно вирішити ряд різнопланових завдань. Стаття познайомить вас з особливостями функціонального, декоративного та охоронного освітлення, вкаже на основні вимоги, що пред’являються до системи підсвічування. Ви дізнаєтесь, що входить у схему освітлення, і які освітлювальні прилади функціонують у вуличних умовах найкращим способом.\nКомфорт і практичність вечірнього освітлення Джерело pinterest.com\nОсвітлення заміського ділянки: види та особливості\nВечорами, після заходу сонця, двір і сад розчиняються в сутінках, а ви перестаєте розрізняти що-небудь на відстані десяти метрів. Пересуваючись за власним ділянці, ви часом не помічаєте, де закінчується газон і починаються грядки. Позбутися від проблем, пов’язаних з настанням темряви, допоможе грамотно організоване освітлення заміського ділянки. Таке зовнішнє освітлення реалізується різними способами, в залежності від призначення виділяють наступні види освітлення:\n1. Функціональне освітлення\nМета організації функціональної підсвічування – забезпечити комфортне та безпечне пересування по ділянці; для цього підсвічують наступні елементи будинку й саду:\nВорота і хвіртки. Їх зручно висвітлювати за допомогою ламп з ручним або автоматичним управлінням, розташованих на ліхтарних стовпах. Лампи, розташовані на значній висоті (від 2 до 4 м), висвітлюють велику площу, включаючи частину доріжки. Перед установкою слід упевнитися, щоб світло не турбувала тих, хто знаходиться всередині будинку.\nПідсвічування вхідної зони Джерело srubdacha.ru\nПарадні вхідні двері, вхід на терасу або веранду облаштовують настінними світильниками або вуличними бра. Таке рішення додасть елегантності будь-якого екстер’єру; лампи наповнять простір м’яким світлом. Завдяки такій особливості, вони зможуть виконувати додаткову, декоративну функцію, беручи участь у фасадній підсвічуванню.\nГоловна садова доріжка, під’їзна доріжка до гаражу, паркувальний майданчик. Основні транзитні зони рекомендується висвітлювати ліхтарями на опорах-стовпчиках висотою 70-140 див. Для них використовують довговічні газорозрядні джерела світла різної потужності. Такі пристрої дозволяють домогтися рівномірного освітлення великій території; їх потужність підбирається в залежності від ширини доріжок і частоти установки приладів. Підсвічування садових доріжок може управлятися ручним або автоматичним способом, програмованим за часом, або релейним, що спрацьовує при настанні сутінків.\nБезпека нічних прогулянок Джерело aovox.com\nСпоруди господарської зони. Якщо ви плануєте займатися справами після заходу сонця, практичним рішенням стане установка прожектори заливаючого світла (одного або декількох), керованого рубильником. Такий прожектор принесе максимальну користь, якщо буде піднятий на високу опору або на дах будівлі.\nГараж. Зручним рішенням стане використання настінних ламп, що позначають межі в’їзду. Такі освітлювальні прилади (як правило, це енергозберігаючі лампи малої потужності) запалюються разом з іншими елементами системи або спрацьовують під дією датчика руху.\nАльтанка. Оптимальне рішення для цієї садової конструкції – гірлянда або світильник-плафон, розташований по центру стелі. Плафон краще вибирати матовий; такий матеріал робить світло м’яким і не спотворює кольори. Вимикач монтується в самій альтанці або в будинку (якщо альтанка дерев’яна).\nСвітлове оформлення альтанки Джерело fathertobe.info\n2. Декоративне освітлення\nЯкщо ви хочете додати виразності заміського будинку і ландшафту, варто подумати про організацію декоративного освітлення. Воно управляється з пульта, розташованого в житловому будинку, створює романтичну, а іноді казкову обстановку і формально поділяється на дві частини:\nАрхітектурна підсвітка (фасад будинку). Використовується загальна або точкове підсвічування, а джерела розташовуються на будівлі або поруч з ним. Основне (крім візуального ефекту) вимога – світло не повинен створювати незручностей мешканцям, які знаходяться в будинку.\nСадове освітлення. Ландшафтна підсвічування ідеальна для того, щоб створювати акценти. Ви можете підсвітити клумбу, водойма і декоративний чагарник, огорнути світлом садову скульптуру, лавочку або альпійську гірку. Частково завдання вирішується завдяки архітектурної підсвітки. Але, щоб отримати по-справжньому ефектний вигляд, на території розміщуються ліхтарі-стовпчики і точкові (вкопується і декоративні) джерела світла. Програмований пульт дозволяє настроїти автоматичне включення різних компонентів системи.\nПідсвічування фасаду будинку Джерело seattlehelpers.org\nСвяткове. Найпоширеніший варіант – новорічна ілюмінація. Можливо, ви прикрашаєте сад до дня народження своїх близьких і інших подій.\n3. Маркувальне освітлення\nВоно є одночасно частиною декоративного та функціонального освітлення. Його роль – зробити безпечним пересування людей і автомобілів. Світлом маркуються наступні об’єкти:\nСходинки сходів (розташованих як в саду, так і зовнішніх сходів житлового будинку). Вибираються моделі, призначені для вуличного використання (сезонного або цілорічного). Вони виготовляються з ударостійких матеріалів і розраховані на багаторічну роботу.\nКраї дитячого майданчика, межі зони відпочинку або доріжки. Для цієї ролі підбирають універсальні світильники, стійкі до впливу перепадів температур, атмосферної вологи і пилу.\nМаркування зони отдыхаИсточник dovel.me\n4. Охоронне (чергове) освітлення\nОхоронна підсвічування є частиною охоронної системи; вона покликана грати суто функціональну роль – повідомляти про незаконне вторгнення на присадибну територію. Охоронне освітлення садової ділянки має наступні характеристики:\nСкладається з окремо розташованих газорозрядних джерел світла, забезпечених датчиками руху (СНиП 23-05-95 рекомендує натрієві і галогенні лампи, також допустимі лампи розжарювання і світлодіоди).\nМісця розміщення світильників вибирають таким чином, щоб датчики перекривали всі підходи до дверей.\nПри установці перевіряють наявність мертвих зон, де дія датчиків відсутня. Лампи встановлюють ліворуч або праворуч від об’єктива камери, що дозволяє отримати більш рівномірне освітлення при сприйнятті зображення камерою.\nСистема спрацьовує (прожектори і лампи включаються) автоматично, коли в зоні дії виявляється рухомий об’єкт, і відключається (гасне) через кілька хвилин (інтервал налаштовується за бажанням господарів і може становити від п’яти до тридцяти хвилин).\nЧергове освещениеИсточник daewoocenter.ru\nОхоронне освітлення може грати роль супроводжуючого і використовуватися для періодичного освітлення доріжок або господарських будівель. Це зручно, оскільки господарям не доведеться витрачати час на включення-виключення ліхтарів або постійно тримати їх включеними.\nНа нашому сайті Ви можете знайти контакти будівельних компаній, які пропонують послуги ландшафтних та електротехнічних робіт. Безпосередньо поспілкуватися з представниками можна, відвідавши виставку будинків «Малоповерхова Країна».\nОсвітлення заміського ділянки: вимоги до організації\nПри організації освітлення необхідно дотримуватися правил, пов’язаних як з безпекою використання, так і з естетичними якостями системи. У число висунутих умов входять наступні параметри:\nЕлектропроводка. Облік правил монтажу зробить її безпечною для мешканців будинку. В схему неодмінно додається УЗО і автоматичні вимикачі; це допоможе вберегти мережу від короткого замикання і знеструмити її (в автоматичному режимі), якщо виникнуть перевантаження.\nЗахист. Всі елементи системи, призначені для експлуатації на вулиці, повинні бути захищені від механічних ушкоджень і пилу. Живильний кабель прокладається в гофре або пластиковій трубі; застосовуються джерела світла, розетки та вимикачі, додатково захищені від вологи.\nПро вибір вуличного освітлення в наступному відео:\nЗручність контролю. У господарів повинен бути вільний доступ до всіх елементів системи і можливість місцевого або аварійного відключення будь-якого джерела світла.\nЕкономія. Для економії кращим рішенням стане використання енергозберігаючих ламп: світлодіодних і заряджаються від сонячних батарей. Установка подібних приладів дозволить заощадити від 40 до 70% електроенергії.\nСхема освітлення ділянки. Її складають заздалегідь і реалізовують до початку ландшафтних робіт. В іншому випадку великий ризик зіпсувати роботу ландшафтного дизайнера, прокладаючи підземні кабелі з готовим газонами і клумбами.\nПро схему освітлення заміського ділянки\nЯкщо ви не хочете виявитися господарем хаотичною, погано працюючої колекції світильників, до питання освітлення присадибної території слід поставитися системно.\nСхема освітлення дачної участкаИсточник aviarydecor.com\nДля цього недостатньо просто вибрати вподобані лампи; до початку монтажних робіт складається докладний план освітлення, що включає наступну інформацію:\nПлан-схему з розміткою розташування всіх джерел світла, необхідної зони підсвічування і маршрутів підземних кабелів. Щоб не довелося витрачати час і кошти на переробку, місця розташування світильників наносяться на план ділянки, де вказані всі наявні (і майбутні) споруди та ландшафтні елементи. Місця багатьох освітлювальних приладів можна намітити лише після того, як буде готовий проект тераси, садових доріжок, альтанки.\nМісця підключення ламп і з’єднання окремих електроліній. В залежності від зручності використання, вибирається місце для розташування вимикачів і влагозащищенных розеток.\nВказується вид, розмір і стильове оформлення освітлювальних приладів з урахуванням кліматичних особливостей (освітлення для саду повинна виконувати свої функції цілорічно, при будь-якому морозі і сніговому покриві).\nПро вуличному освітленні системи Розумний будинок в наступному відео:\nРозробляється електрична схема підключення. Щоб система надалі не доставляла турбот і була максимально безпечною, її монтаж рекомендується доручити фахівцеві.\nЦе може бути цікаво! У статті за наступним посиланням читайте про фасадне освітлення заміського будинку.\nЩо вибрати для садових підсвічування\nВиробники пропонують величезну кількість світильників, призначених для експлуатації на вулиці; їх класифікують за місцем установки наступним способом:\nВуличні ліхтарі і стовпчики різної висоти. Такі вироби привертають увагу своєю витонченістю і практичністю.\nВуличні підвісні світильники, гірлянди і бра. Ними прикрашають альтанку, вхід в будинок, гілки дерева; зустрічаються оригінальні оптоволоконні різновиди.\nНастінні світильники. Пропонуються вироби в класичному та сучасному стилі, що дозволяє підібрати такий освітлювальний прилад для будь-якого фасаду.\nПідсвічування фасадів. Такі ліхтарі мають відбивач, що направляє потік світла в потрібному вам напрямку (вгору або вниз).\nВулична гирляндаИсточник satukubik.com\nВбудовувані світильники. Їх використовують для прихованого підсвічування, монтують в отвори стін або даху, де вони практично непомітні.\nВкопується світильники. Вони призначені для монтажу в грунті, матеріалі доріжки або асфальтному покритті. Освітлення доріжок на дачі може доповнюватися ефектним підсвічуванням ганок, басейну, фонтану або клумб.\nПрожектори і світильники з датчиком руху. Такі електроприлади, оснащені потужними лампами, нерідко встановлюються на рівні землі. З їх допомогою можна отримати яскравий вузьконаправлений промінь світла, який ефектно виділить споруду або красиве дерево.\nПро візуалізації освітлення ділянки у наступному відео:\nЦе може бути цікаво! У статті за наступним посиланням читайте про тонкощі ландшафтного проектування.\nДекоративні світильники. Крім звичних традиційних моделей існує чимало яскравих рішень з нестандартним дизайном. Популярні варіанти в стилі модерн або хай-тек, а також у вигляді скульптур, які надають обстановці вишуканий вигляд.\nЛампи, що працюють цілорічно на відкритому повітрі, повинні мати певні експлуатаційні характеристики, не боятися високої вологості і перепадів температури. Для роботи в таких досить жорстких умовах підходять кілька видів ламп, в число яких входять:\nЛампи розжарювання. Один з найпоширеніших способів підсвічування. Вироби мають низьку вартість і строк служби в кілька тисяч годин; недоліком вважають низький ККД і нагрівання, що висуває вимоги до термостійкості матеріалу світильника.\nСвітлодіодні джерела і стрічки. Дають яскраве світло, служать довго, а електрики споживають мало. Деякі різновиди оснащені регулюванням яскравості.\nВінтажні світильники на столбеИсточник seattlehelpers.org\nГалогенні і люмінесцентні. У порівнянні з лампою розжарювання, служать набагато довше, мають високу світловіддачу, а електроенергії споживають набагато менше, що забезпечує економію при експлуатації. Люмінесцентні лампи мають обмеження по кількості включень-виключень, тому їх не рекомендують застосовувати в схемі з датчиками руху.\nОптоволоконні системи. Фактично, це кабель, який можна протягнути в місці, недоступному для інших освітлювальних приладів.\nНатрієві лампи. Характеризуються приємним теплим спектром і тривалим терміном служби (близько 30 тис. годин).\nСвітильники на сонячних батареях. Енергонезалежні прилади днем акумулюють сонячну енергію (заряджаються і в хмарну погоду), а з настанням сутінків випромінюють м’яке розсіяне світло. Вони працюють на протязі 8-10 годин, зручні простим монтажем і невибагливістю в обслуговуванні; при необхідності розстановку точкового освітлення легко змінити.\nЛандшафтні світильники на сонячних батареяхИсточник seattlehelpers.org\nЦе може бути цікаво! У статті за наступним посиланням читайте про варіанти освітлення присадибної території.\nГосподарі, які вирішили влаштувати на своїй ділянці сучасну систему освітлення, повинні вибирати світильники з урахуванням їх призначення. При благоустрої обжитого простору допускається широке використання вбудованих і фіксованих джерел світла. Для ландшафтного освітлення нового земельної ділянки доцільно вибирати джерела на вертикальних опорах (стовпчиках). Така передбачливість дозволить вам змінювати розташування світильників слідом за зростанням саду.