Повний автобус героїв – «Пиши-читай»\n„Сетра” рушила з місця, повільно виїзжаючи на широку дорогу. Проводжаючі махали руками; з вікон їм відповідали новохрещені мандрівники.\nПовільно виїхали з поза-будинку Правосуддя. Вирулювали на Київську, з неї на Транзитну. Поступово набираючи швидкість, помчали на захід.\nНа зустріч неймовірній пригоді всього життя…\nМи не були знайомі. Ніхто ще не знав один одного. Нас об’єднав Сашко та його вже Проект – «Bus of Heroes».\nНіхто з нас не вважав себе героєм. Двадцять людей, чужих один одному; але одразу й Своїх – кожен пройшов пекло, що палало на Сході.\nПопереду чекало Життя. Далека дорога, цікава Мандрівка. Нові знайомства та враження.\nЗі знайомств і почали.\nХтось когось вже знав. Сіт тісний. Хтось служив в одній бигаді; в когось були спільні знайом. Хтось був знайомий по Фейсбук. Але більшість бачилась вперше. Сімнадцять хлопців та троє дівчат.\nЯ притулився до шибки. За вікном повільно пропливали широкі українські поля, посадки, ліси. Село мелькало за селом, наводячи на думку про те, наскільки тісним зробився світ. Ще кількасот років тому можна було мандрувати день-два, поки не зустрінеш людей. Хутір чи фільварок; корчма на перехресті доріг чи самотній будиночок на узбіччі… Козаки поволі трусили в сідлі, добираючись до Січі; назад тяглися вози, нагружені військовими трофеями. З півночі на південь тяглися вервечки чумацьких маж, везли хліб, шкіри, віск, мед; повертаючись потім з сіллю та сушеною рибою. Селяни йшли на поля, крамарі поспішали на ярмарок… Дорога пилилася курявою, на річках перегукувалися паромники.\nТі часи давно пройшли. Дорога сховалася під асфальт; замість паромів постали мости. Далекий і довгий колись шлях скоротився з кількох тижнів до лічених годин.\nАле дорогою й досі їздять такі само люди. Нащадки тих козаків, крамарів, селян…\nОко раділо від баченого. Жодного незасіяного поля; чисті узбіччя, рівна дорога. Гарненькі, хазяйновито прибрані хатинки, багаті постоялі двори, що так і називалися: „Корчма”, „Фільварок”, „Полісська хата”… Укераїна живе. Україна росте. Україна насолоджується миром.\nЧим далі на захід, тим більше миру. Тим далі від війни. Війни, яку кожен з тих, хто дивився у вікна, відчув на власній шкірі…\nДесь Там досі лунали вибухи. Хлопці їхали подалі від війни, але кожен з завмиранням серця заглядав у стрічку новин у смартфоні – що Там? Як Там? Як там ті, хто досі лишається на передовій, захищаючи спокій людей, котрі „втомилися від війни”? Скільки сьогодні поранених? Чи є загиблі?\nБо там, на війні, лишилися Побратими.\nХто такий Побратим, пізнаєш лише на війні. Друзі, товариші, колеги, просто знайомі – то всьо лишається десь там, в далекому мирному житті. Друг може вислухати; з товаришем можеш випити пива; з колегою обсмоктати кісточки начальнику. І лише на війні є Побратим. Людина, яка і вислухає, і вип’є з тобою, і командира згадає незлим тихим словом. А ще… Ще він колись врятує твоє життя, як і ти його. І не гіпотетично, десь можливо там, наприкінці світу… А прямо зараз, за секунду, коли неочікувано може пролунати вибух, або початися атака, або… Тисячі „Або”, яких не можна передбачити. Бо живете ви на пороховій діжці.\nПобратим це той, з ким ви ділите матрац у вогкому бліндажі. Це той, хто втомлений приходить з чергування, і ступає на носочках, аби не розбудити тебе раніше строку. Той, хто слухажє та не перебиває…\n… це той, хто ділиться останнім шматочком хлібу. З ким їсте кашу з одного казанка та п’єте чай з однієї кружки. З ким носите один бушлат на чергування, одну „гражданку” на вихід в місто.\n… це той, хто не знає слова „Моє”. А лише „Наше”.\nКолега знає твій День Народження. Побратим знає всі Дні Народжень твоїх дітей чи коханої.\nДруг може позичити грошей. Побратим віддасть тобі свою банківську картку, з паролем.\nТовариш заступиться перед хуліганом. Можливо. Хоч дуже скумнівно.\nПобратим закриє своїм тілом від кулі.\nАвтобус котив гарним асфальтом. Пасажири дрімали, дивилися у широкі вікна на зелені пейзажі рідної України. Кожен думав про своє.\nХтось згадував минуле. Війну. Грім та вибухи. Кров та вогонь.\nХтось навпаки, намагався забути. Мріяв про майбутнє. Про тишу гір, про шеіт моря. Про далекі, раніше не бачені краї…\nНа кордон прибули вночі. Приготували паспорти. Приготувалися пройти огляд з рентгеном рюкзаків та металодетектором. Приготувалися чекати, як чекають сотні, або й тисячі людей щодня.\nЦього не довелось робити. Дізнавшись, хто пасажири цього автобуса, поляки вчинили як люди.\nПропустили автобус без догляду. Щоб не тривожити сонних хлопців, скалічених війною.\nНавіть ті, хто міг ходити, не залишали своїх місць.\nАвтобус повільно рушив вперед, в’їжджаючи до чужої, але гостинної країни.\nЗа півгодинки прийшло повідомлення на телефон:\n„Вітаємо в Польщі”\nПольща була. Були польські дороги, мелькали в ночі узбіччя та темні хатинки. Польща була там, за вікнами, в темряві ночі. Але мало хто її бачив – дрімали, втомлені дорогою. Та й дивитися, крім вогників в темряві, не було на що. Аж до самого кордону з Чехією.\nНаступна зупинка була на «кордоні». Якщо можна так назвати напівпорожню стоянку біля невеличкої річечки.\nОбміняли гроші в пункті обміну. Набрали коркун. «Крон», по нашому. Грошей таких, чеських.\n– А чи є в пані венцей дробних пеньонз? – сяйнув я знанням іноземної перед нашими водіями. Не тому, що хотів сяйнути. Просто дійсно, навіщо мені двісті крон двома папірцями, коли краще монетками? Бо й тратити буду, як копійки. По мінімуму. Водички там купити, чи булочку. Максимум. З бюджетом в сто долярів на два тижні не розгуляєшся.\nА з дрібними грошима ще є шанс поповнити нумізматичну колекцію цікавим штампованим екземпляром.\nСвого часу я досить побачив Польщу. Довелось попрацювати і у Варшаві на будові, і по воєвуцтвам, де разом з поляками ми займалися столярництвом, від нарізання дощок до побудови будиночків під заселення. Та робота мені подобалась, бо була різноманітною та дозволяла поїздити Польщею, подивитися як живуть люди. До речі, гостинні люди. Нічим, крім мови, від нас вони не відрізняються.\nТо й не дивно. Чотири століття, аж до часів Богдана Хмельницького, ми жили як один народ.\nПравда, як завжди, в когось було більше привілеїв…\nМіж іншим, саме в Польщі я дописував своє «Холодне серце». Книжку про козаків та «ляхів», відповідь на їхнє «Вогнем та мечем». Проте полякам я в тому не зізнавався. Бо в книжці була й неприємна для батів-поляків правда. Не завжди ми мирно жили.\nАле В Польщі ми не затримувались, то й розповідати нічого.\nПовиходили з автобуса, розім’ялися. Потопталися на місці, перекурили, подивилися на таку близьку вже Чехію – он там, за місточком… Навіть знаку ніякого не стиоїть. Ні КПП, ні стовбчиків полосатих. Тільки табличка:\nА може, й не було. Здалося. Бо яка там до біса Републіка? Совок в Європі давно згинув.\nНас чекала стара Прага.\nЩо ми знаємо про Чехію та Прагу? Злата Прага. Пражський торт. Чеширський кіт… Хоча ні. Останнє, здається, не з Чехії. Карел Чапек? Бравий солдат Швейк? Слово „Робот”?\nА ще ми знали, що коли Росія (вибачте, що пишу з великої літери. Це книжка, того вимагає правопис. Але аж ніяк не повага) нахабно атакувала наші катери та захопила в полон українських моряків, в багатьох домівках столиці Чехії вивісили жовто-блакитні прапори.\nВ знак підтримки та солідарності.\nІ ми цього не забудемо.\nНа околиці Праги зупинилися. Наш загорілий побратим неочікувано розпрощався з нами і вискочив на вїзді до величенького такого мосту.\n– Всім всіх благ! – сказав він, і поминай як звали. Так і не пам’ятаю, хто то був, чому та як опинився серед нас. Проте його місце недовго пустувало, тому баланс в автобусі не порушився.\nПро то пізніше.\nАвтобус перекотився через Чорний міст, проїхав промзоною і далі не збирався їхати. Принаймні сьогодні.\nМи прибули до кінцевого пункту першого етапу подорожі.\nЗупинилися біля проїздної якогось заводу чи фабрики. Від того хробачком по шлунку заковзали підозри… Згадались історії про заробітчан в підвалах та торгівлю людьми. (Жартую, звісно. Але…)\nТабличка, що вказувала на наявність прохідної якоїсь санітарно-медичної фабрики, підозри підгодувала.\nА коли нас поселили в підвалі якоїсь общаги, хробачки повиростали до розміру голодних пітонів.\n– Пацани, здавайте паспорти! – казав Саня, добиваючи.\nПідозри перетворилися на впевненість.\n– Саня… А що це таке?\n– Ну… Нас привезли на якусь фабрику, поселили в підвалі… Паспорти забирають. Ми шо, гастрабайтери?\nСашко навіть не посміхнувся.\n– Ви мене розкусили. Давайте бігом документи, мені треба гроші за вас забрати.\nЗвісно, на місці не сиділось. Поспіхом перекусивши, відправились на Карлів міст фотографуватися. То було обов’язковим і на голосування не ставилось – Саня мусив давати звіт перед спонсорами.\nА вже після цього хто бажав, могли йти гуляти.\nПроте були з нами люди, котрі не могли гуляти самі по собі. Світлана ніколи в житті, з самого народження, не покидала коляски; Ліля доглядала за нею. Сашко, молодий гарний хлопець, після поранення в голову довго лежав в комі, і тепер лиш починав відновлюватися. Але він був безпорадним перед цим світом, мов маленька дитина. Хтось мусив бути постійно поруч, і найчастіше то був Швєцов, котрий відповідав за нас всіх.\nСергій не мав руки та ноги; і хоч добре навчився з тим справлятися, проте йому було важко, як нікому.\nКоля втратив обидві ноги на війні; постійно жартував що то або акула постаралася, або «за хлєбушком нєудачно сходіл». Він тримався молодцем та обходився без чужої опіки; проте це не позбавляло нас відповідальності.\nОля була вагітною,, тому теж було бажано не лишати дівчину саму. Тому якось об’єднувались в компанії, так і ходили. Лише коли компанія складалася досить велика, щоб обійтися без моєї участі, я дозволяв собі пробігтися вперед.\nЦього разу все склалося само собою – я загубився на головному майдані Праги, біля ратуші. Поки всі фотографувалися, я відбіг зробити фото з дальнього ракурсу, а коли огледівся, наших вже не було. Швидкі пошуки нічого не дали.\nТому й пішов туди, куди рухалась основна маса народу.\nЯ пробіг мостом, повернувся іншим, постояв над Влтавою, спостерігаючи як несе вона свої води кудись туди, далеко… До моря.\nПосидів, відпочив, з’їв булочку, розділивши її з голубами. Та й знову десь побіг. На розвідку. Коли ще таке побачиш? Часу небагато, а втома… Забудеться.\nА от побачене не забути ніколи.\nА наступного дня пішли гуляти всі.\nНам пощастило. Вчорашньою своєю розвідкою я знайшов одну приємну локацію. Де лебеді на пару з качечками кормилися в людей з рук. Та й вирішив показати друзям це маленьке урбаністично-природнє диво. Я пішов з високим Валєрою, котрий в автобусі постійно щось випитував та чи то піджартовував, чи просто намагався потоваришувати.\nТам нас чекала приємна несподіванка.\nВздовж річки поставили сцену, а поперек – ряд яток. В першій два вселих морячки готували баланду. В другій розливали вино.Третя хвалилася пивом, четверта сидром. В п’ятій дарували кожному бажаючому шматочок…\n– Цо то есть? Вот із іт?\nСіль! Оце так!\nЗнати чужу мову – великий плюс. А якщо не знаєш – слухайся інтуіції.\nІнтуіція нас погодувала. Поки хлопці тринькали гроші в кав’ярні, запиваючи пивом свинячу ногу, ми то саме пиво пили безкоштовно. Запивали бульйончиком, заїдали канапками та фотографувались з дівчатками, одягненими як на венеційський машкарад.\nІнтуіція в обійми з логікою врятують нації від загибелі.\nІнтуіція підказала мені що на гондолах катають безкоштовно.\n– Іт’с фрі?\nОк. Моя твою панімать.\n– Валєра! Халява!\nВалєра розуміє це слово. Та в принципі, як і всі нормальні люди.\nСковзнули в човен – якраз лишалося два місця.\n”П-пот-ння-ть п-паруса! П-полний в-Ппхе-ред!” – сяйнуло в голові словами бравого капітана Смоллета з давнього українського мультика. З цієї морської команди й почалася наша коротка річкова Одіссея.\nЛюдині, котра не мріяла про далекі морські подорожі, не зрозуміти захвату від прогулянки водою. Коли ти не просто гойдаєшся на хвилях і чекаєш, поки тіло твоє повернуть на берег, допоки лодка не перевернулася і ти не відправився годувати рибок. Ні. Тут зовсім інше…\nТи згадуєш моменти, що читав колись в дитячих своїх книжках. Чи Джіма Хокінса в човнику-кошику під бортом „Іспаньйоли”, а чи Тома Сойєра в прогулянці по Місісіпі… Або й трьох веселих друзів на Темзі (і це ще не рахуючи пса!).\nТи живеш світом, який колись лиш уявляв. Ти дихаєш не повітрям, а рядками з давно прочитаних книг. Бо сьогодні переживаєш те, про що колись міг лише мріяти…\nЯ пам’ятаю момент, коли вперше наковтався морської води. До того я не зміг би правдиво описати в книзі, який насправді гидкий той смак… Так само, як не зміг би чесно сказати, чи настільки хитавиця в човні небезпечна, якщо маєш слабкий шлунок… А для того, щоб щось описати правдиво, письменник мусить то відчути на собі. Пережити, а не прочитати та переповісти.\nІ я переживав. Єдиним бажанням було щоб то не скінчувалося… Розтягнути чудову мить до нескінченності, та забрати її з собою в спогадах. То як фото на перший фотоапарат – щоб світло досить часу потрапляло на лакову пластину, аби зберегти на ній зображення.\nЦя коротка по суті прогулянка, яка вмістила в себе більше життя, ніж тижневе валяння перед телевізором. Час немов зупинився. Так буває, коли думки та враження вже навіть не накладаються одна на одну – вони течуть мов ріка, що злилася з безлічі потоків. І ти відчуваєш кожен. Разом і окремо. Запахи, звуки, враження, відчуття, спогади… Все одночасно, але кожне само по собі.\nПереживаєш в одній миті ціле життя.\nДо мосту, назад, вздовж берегу. Повз нас пройшла інша гондола, (скоріше довгий човен) з св’яткувальниками. Як в розділі з повісті Клапки Джерома, де Гаррі знайомиться з дамами біля шлюзу.\nВідчуття взагалі такі, немов в живу книгу потрапив. Не в одну – в цілий світ книг! Старовинне місто, гострі шпилі, черепичні дахи; королівський міст, св’ято на річці, лодки, лебеді, єгеря з старовинними рушницями, мов з казки про якусь Золотоволоску… Колись читане в книжкахожило тут, на березі споконвічної ріки.\nХвилі хлюпалися об борти; жителі різних країн вітали одне одного своєю мовою, і не потрібно було тлумача. Всі посміхаись, раділи гарному дню; фотографувались та робили „себешки”, тягнулися до пропливавших повз качечок чи лебедів та кидали їм скибочки хлібу. З берега лунала музика, хтось вітав людей зі святом, причому різними мовами – спочатку чешською, потім італьянською та англійською. Люди насолоджувались житям і раділи одне одному, байдуже з якої ти країни.\nНе вірилось, що десь там, далеко, такі ж само люди заглибилися в математичні розрахунки, ставлять на мапах мітки цілей, підвозять боєприпаси та заряджають зброю, аби знищити одне одного…\nЛюди, що народилися в одній країні.\nЛюди, що мали знайомих та родичів на тому” боці.\nЛюди, що мали б бути братами, але зробилися злісними ворогами.\nБо мусили вбивати одне одного. Бо мріяли про майбутнє по різному…\nТак було не з перших днів. Добровольці України їхали на схід, аби захищати свої домівки від нахабного сусіда, якому все нейметься.\n„Шахтери” сходу збиралися в банди, аби захищати від вигаданих „карателів” своє житло. Бо вірили, що ті прийдуть спитати за зло, вчинене на Майдані.\nНі ті, ні інші в більшості своїй вбивати не хтіли. Та й не вміли. Але були готові, якщо доведеться.\nПерший час стріляли мало. Полонених не катували, часто навіть відпускали з Богом, взявши чесну обіцянку скласти зброю та повертатися до мамки.\nВсюди є ті, що пробуджують зло. Понаїхали „патріоти” з близького зарубіжжя. Цілі «камази» бороданів, що не християнського Бога люблять, а іншого. І принесли вони свій закон в цю війну…\nЗло породжує Зло. Ненависть народжує ще більшу ненависть. Піля перших загиблих сірий лід сковував серця, і ців’я автомату вже не відводилось від цілі. Бо ти вже не воював за ідеали. Ти мстився.\nХлопці перетворювались на воїнів. Бо знали – якщо ти не вб’єш, то вбиватимуть тебе. І добре, якщо просто вб’ють.\nСаме тоді почалася війна справжня. Вона більше не нагадувала гру в „Зарницю” з дерев’яними автоматами. Тепер справжні кулі знаходили живу ціль.\nДумки про війну. Вони завжди з тобою. Після того, як вперше пірнаєш в це багно, що називається війною, ти назавжди робишся іншим. Глеюка не тільки обліплює тебе зовні, сморідом випалює ніздрі, висушує легені. Вона лишається в тобі назавжди. Снами, спогадами, думками. Рухами, вчинками, діями. Ти вже інший, і ніколи не повернешся до того стану, коли не знав що то таке – пірнути в криваве багно.\nЖиття без війни продовжувалось. Хлопці набивали пузо свинячим коліном, проштовхуючи те все справжнім чеським пивом.\nПивничка була гарненька – якраз в моєму смаку. Старовинні маленькі віконця, побілені стіни. Штурвал на стіні між вікнами. Не вистачало моделі вітрильника, але то можна було пробачити.\nХазяйка чудово знала російську, тому розуміла й українську. Особливо цифри. Наші хлопці з тим справлялись гірше.\n– Скільки?! – тільки й видихнули, коли було озвучено загальну суму.\nПочали перераховувати, множити, ділити, мінусувати та додавати. Поки що обходились без синусів-тангенсів, але і так, і сяк сума не складалася. Час затягувався, офіціянтка нервувала, я ж вже хотів йти ще щось глянути, замість того щоб поринати в математику.\n– А ну, Василю, глянь чек! Що тут пишуть?\nПісля цього все стало на свої місця. В чеку чорним по білому було вписано „подяка офіціянту”. Чайові, по нашому. Гарний такий відсоток. З тим доводилось миритися.\nПочали згрібати до купи розмінні монети – хто на скільки наїв. Розрахувалися. Пішли.\nНа тому чеські пригоди й скінчилися.\nНімеччину, а чи Германію, проспали. Тільки одного разу автобус зупинявся. Вийшли до туалету. Попри очікуваня, в німців не все так чисто було, як гадалось. Хоча…\nНімці туди мабуть і не ходять. Бо то туалет для туристів.\nТому не можу сказати що був у Німеччині. Фізично був, ноги топтали німецьку землю. А насправді… Коли не бачив нічого цікавого; та й Нічого взагалі – чи можеш сказати що відвідував?\nТому Німецьку Германію оминемо увагою.\nНас чекала Франція!\nБатьківщина Д’Артаньяна порадувала. Вранці ми знову зупинилися на відстій. Немов в майбутнє заїхали. Здавалося, полягали спати та прокинулись в третьому тисячолітті.\nРівненькі дерева, штучні, з мов клонованими травинками, газони. Пішохідні доріжки, столики та лавки чи то зі штучного мармуру, чи з бетону… А в туалеті – два змиви. Бо підлогу теж миють після кожного відвідувача. Над дверима горить вогник – як ми пізніше дізналися, він означає не „Зайнято-вільно!”. Червоний вогник означає „Клінінг!”.\nЯкщо не дослухатися до попередження, можна випадково помити ноги…\nМоже здається дивним так дивуватися звичайним ла-коіфеусс. Але змив підлоги реально здивував.\nТа найбільші відкриття чекали попереду.\nЩо людині треба, щоб бути щасливою?\nНавіть так: скільки вам треба для повного щастя?\nВідповідь непроста в своїй простоті. Хтось почне озвучувати суми. Хтось буде згадувати речі, які, на його думку, потрібні для щастя.\nХтось скаже про кохання… Чи здоров’я. Але й вони зійдуться на тому, що без грошей здоров’я не буде. Що без дорогих подарунків кохання не завоюєш. Що без грошей щастя не відчуєш.\nІ вони самі не розуміють, як помиляються. Не в грошах щастя. І навіть не в їх кількості.\nЄ таке поняття – Індекс щастя. Це коли проводять дослідження, де люди почуваються найщасливішими. Він відображає добробут людей та стан навколишнього середовища в різних країнах світу. Україна в цьому індексі на 95-му місці. Франція на 71-му. Найщасливіші люди на Коста-Ріці. Колумбії, Ямайці, Домінікані. Люди там не багаті, а навіть навпаки. Але щасливі, бо мають все.\nБо щастя нам дано Природою. А все інше ми вигадали собі самі…\nМожна все життя горбатитись на заводі. Продавати своє здоров’я, віддавати роки життя, міняючи їх на гроші. На благополуччя – таке, яким його бачать інші.\nТакі, «як всі».\nМожна відпрацювати 200 годин за станком і купити новий телевізор… Який ти не дивишся. Бо приходиш з роботи втомлений, вбитий, ледь встигаючи торкнутися подушки.\nА можна жити зовсім без телевізора. Берегти своє психічне здоров’я, не забиваючи полички в мізках інформацією про те, хто кого вбив чи пограбував; скільки мільйонів на рахунку у відомого депутата і які трусики сьогодні одягала Дженіфер Лопес. Кожен обирає те, що йому до душі. Чи варто вбирати в себе тони сміття?\nМожна відпрацювати 100 годин, аби купити нові моднячі кросівки. Бо точно такі само носив Бекхем, і він сказав, що якщо в тебе таких немає – ти лузер! А ти ж не хочеш бути невдахою. Ти ж такий, як всі, тільки трішечки кращий – бо можеш дозволити собі віддати двотижневий заробіток заради того, аби виглядати крутим.\nІ байдуже, що ти вдягнеш ті кросівки лише раз в житі, „на вихід”. Коли з дружиною ідете на день Народження до кума. Там ти будеш зіркою. Кілька хвилин – якщо хтось помітить, в чому ти прийшов.\nІ на цьому все. Бо на роботу їх не носитимеш, порвуться швидко. А на люди ти не виходиш – немає часу за роботою. І ти навіть не усвідомлюєш, що віддав два тижні! Свого життя на Ніщо. Бо хтось в цей час в дешевих кедах гуляє старим Львовом, насолоджуючись гарним містом та чудовим днем.\nРаз на рік ти, зібравши двомісячну зарплату (два місяці твого життя в клітці, з ненависним начальством та набридливими колегами), ти візьмеш дружину та дітей і поїдете на море. Знімете кімнатку, з «безкоштовним» сніданком. В обід купуватимете варені качани та креветки з холодним пивом; а ввечорі тринькатимете важко зароблені копійки в ресторані на березі моря. Щоб хоча-би ці п’ять днів пожити, як люди.\nХоча хтось в той-же час так само купається в теплому морі. Але живе в палатці, та варить собі кашку на відкритому вогні. Витрачаючи на все те в десять разів менше грошей, але будучи від того не менше щасливими.\nЗамість моря ти можеш поїхати в Буковель. І тільки туди. Бо якась Ворохта – то не стандарт! Фото з тегом „Я в БуковелІ!”, де ліжечко на ніч вартує твоєї денної зарплати, і фото з палатки під Піп-Іваном – різні речі! Пішки бігати горами, збиваючи ноги та ночуючи просто неба, чи кілька діб в гірському готелі; каша на ватрі чи бограч в Колибі – що ти обереш? Так, щоб бути, як люди, а не біднота якась…\n”Курам на сміх такий бомжацький відпочинок” – скажеш ти. І свято будеш переконаний, що чиниш вірно. Так, як треба. Щоб не соромно було перед колегами, які відпочивали ну трріііішечки бідніше!\nМабуть, ти ніколи не зрозумієш, що Щастя не вимірюється міривом: „А що скажуть люди?”.\nЄдине вірне міриво – чи почуваєшся ти задоволеним від життя і спокійним? Чи відчуваєш захват від всього, що тобі відкривається? Чи міряєш ти щастя електронами, котрі спирають дихання від захвату, а чи копійками, витраченими на купівлю того Щастя?\nСьогодні ми були щасливі. Так, звісно… Не зовсім без грошей. Інші люди оплатили нам ці хвилини, години, дні життя. Люди, вдячні за зроблене нами. Вони зробили нас щасливими. Оплативши транспорт та проживання, бо без того ніяк. Але не гроші подарували нам щастя, а людська чуйність.\nДень в Парижі.\nКажуть, «Побачити Париж, та й померти».\nЯ скажу – побачити Париж, щоб хотіти жити!\nНас радісно зустріли друзі-волонтери з Париж. Наталя Ярошевич-Шеремета та Катерина Грига. Тоді ми познайомились, товаришуємо й по сьогодні.\nОдразу, пересівши на замовлений бусик, відправились ми в подорож Парижем.\nПариж… Про нього можна розповідати довго.\nТому промовчу. Краще один раз побачити…\nЗ Парижу виїхали о десятій вечора. Нас чекало головне місто цієї поїздки – Лурд.\nАспен-ан-Лаведан, ось де ми зупинилися.\nАвтобус видерся на пригорок; ледве розвернувся, довгий та неповороткий. Але водії – майстри своєї справи.\nМи вийшли помилуватися пейзажем, котрий мимохідь бачили з вікна.\nПіренеї… Нашому погляду відкрилася велична скеля. Я часто бував в горах. Але ніколи не бачив Такого…\nПік дю Жер. Урвиста сіра скеля, з пасмами туману, що раз по раз ховали її обриси; зелень лісу та орел, що ширяв у височин… На скелю вів підйомник, по якому повільно рухався вагончик. І одразу згадалося читане в дитинстві… Райхенбахський водоспад, де Холмс бився з Моріарті; Швейцарія, країна шпигунів… Скелястий Пік…\nКартинка, яку бачив не на екрані чи папері. А ось тут, вживу… Хотілося торкнутися, пересвідчитися в її реальності. Але торкнутися можна екрану, чи фотографії. Простору не торкнешся!\nРозійшлися по кімнатах, відпочивати. Нас чекали двоповерхові будинки готелю. У дворі – критий басейн. А навколо – гори!\nЯк же було не прогулятися горами?\nВийшли четверо. Я, Сєдой, Валєра та Валерій. Але скоро я облишив компанію – дороги ніхто не знав, Валєра почав нити що я не туди веду, що я хреновенький розвідник та всі ми заблукаємо й помремо. Спочатку я віджартовувався, але коли дурні зауваження зробилися набридливими, сказав:\n– Хтось вас заставляє за мною йти? Всі шляхи відкриті! Йдіть куди забажаєте, зустрінемось в Лурді.\nТа й пішов швидше, як ходжу завжди, коли за мною не плентається нудний тягар.\nЛиш раз озирнувся, про всяк випадок. Позаду шумів потік. Далеко позаду, на сусідньому схилі, височіли білі стіни палацу. Чи старого, чи післявоєнного… Можливо готель для туристів. В моїх очах то виглядало як база нацистів з Вульфенштейну. Фантазія, вона така… Малює дивні картини.\nСтежка петляла, то заглиблюючись в хащу, то переповзаючи лисіючі гострі скелі, що випирали зовні, вимиті водою. Я не знав назву рослин, що протикалися з землі – в наших горах таких не було. Низькорослі дерева-кущі, колючі та сердиті. Гостре каміння під ногами, з глибокими тріщинами, схованими під мохом, земля.\nЯ був героєм книг Жюля Верна. Мандрівником, що потрапив в новий світ, де все незнайоме і небезпечне. Де ти щомиті знайомишся з чимось новим, згадуючи давно забуті відчуття дитинства. Час, коли вперше сам вийшов за межі рідного села, відчуваючи одночасно захват від власної сміливості та острах перед тим, що можеш зустріти. Чи є тут дикі тварини? Небезпечні змії? Ще більш небезпечні лихі люди… Що чекає за поворотом стежки? Що відкриється погляду з верхівки гори?\nГори. Небо. Далекі черепичні дахи… А прямо переді мною, в долині, виглядає з хащі самотня ферма – довга будівля з вузенькими вікнами; старенький трактор, змотане в рулони сіно…\nФранція. Така, як показують у фільмах про війну.\nДахи поселення попереду були надто далеко. Кілометрів п’ять. І не схоже то було на місто – я пішов хибним шляхом. Перед тим на роздоріжжі повернув наліво, бо та стежка була більш втоптана. Як виявилось бо вела до самотньої ферми; а французи рідко ходять пішки, в них достатньо грошей на бензин та авто, аби не збивати ноги заради дрібної економії. Я ж мислив нашими вбогими стандартами…\nПовернувся, пішов правою стежкою Не повертатися ж ні з чим, засміють.\nЦього разу не помилився. Втратив зайві двадцять хвилин, але в результаті знав не тільки дорогу до Лурду, а й розвідав куди ведуть інші стежки. Більшість з них була позначена туристичними мітками, не заблукаєш.\nХоча, як потім виявилося, при великому бажанні можна заблукати і в трьох соснах.\nВ обрамуванні зелені Лурд відкрився моєму погляду білими стінами однакових двоповерхових будиночків, критих червоною черепицею. Попереду на автобусній парковці маячив самотній бус, позаду селястим виступом починалася гора. А між нами шуміла ріка.\nЯ вийшов на берег. Стрімка течія розбивалася об каміння біля берегів, шуміла, сердилася, не підпускала. Десь далеко, кілометри за два, мав бути міст. Не міг не бути, якщо є стежка. Але до повороту переправи нічого подбного видко не було.\nПройшов ще далі, міст таки побачив. Але надто далеко, щоб продовжити подорож. Було холодно, накрапав нудненький дощик.\nІ я ще не вечеряв.\nТому вирішив повертатися.\nЩо за місто таке, Лурд? Запитаєте ви та отримаєте відповідь. У Вікіпедії, якщо забажаєте.\nАбо я вам розповім, та й сам запам’ятаю.\nЛурд – місто у Верхніх Піренеях, на висоті більше 300 метрів над рівнем моря. 15.000 жителів, 5.000.000 туристів щороку. Після Риму це друге місце в Європі, а може і у світі, за кількістю паломництв.\nВсе почалося в 1858 році, коли 14-літня дівиця Бернадетта Субіру заявила що було їй явлення Діви Марії. Було то в скелястому гроті Масабєль, і всього 18 разів Діва Марія приходила до дівиці Бернадетти. Певно, гарно потоваришували.\nПро що вони вели бесіди, невідомо. Але з тих пір Бернадетта зробилась монахинею, а з каменю потекла цілюща вода…\n1933 року Бернадетту визнали св’ятою; на скелі понад гротом побудували санктуарій Нотр-Дам де Лурд; собор, схожий на казковий замок Діснея. І з тих пір сотні тисяч людей потягнулися до джерела зцілення. (Офіційно церквою визнано 69 випадків дива, коли невиліковні хворі покидали Лурд зціленими. Ми ж були свідками зворотного явища, але про це згодом).\nТак ось… Лурд зробився місцем паломництва. На кожного місцевого в рік припадає по 333 туриста (паломника), тому заробити грошей на довірливих іноземцях можна. В місті маса сувенірних крамниць і жодного виробничого цеху чи фабрики. Хіба що пекарня яка…\nА от за мостом – святе місце. Не для торгівлі.\nЦе місце спокою, молитви та зцілення. Понад берегом ріки в кам’яному брустверу проведені краники, де безкоштовно можна набратися джерельної води. Церкви, надземна та підземна під санктуарієм, дві базиліки, місця для моління…\nВсе це ми мали побачити завтра, під час відвідин святого місця.\nА поки про то читали у Вікіпедії.\nЗворотній шлях зайняв менше півгодинки. Та перед тим як повернутися, я вирішив пройтись вузенькою вуличкою, що вела від готелю – десь же мав бути магазинчик! Наліво, як нам казали, його не було. А направо?\nПройшов метрів п’ятдесят, зустрів місцевого. Попитав франко-англійсько-миговою мовою. Талановитий француз, що напевно мав досвід спілкування з людьми з усіх що не є країн, зрозумів чого я хочу та вказав на автомат, що продавав багети.\nЯ купував в автоматах воду. Купував шоколадні батончики; навіть сувенірні монети купував. Хліб в автоматах я ще не купував. Але то виявилось просто: кидаєш два євро – випадає багет – забираєш решту.\nТак і зробив. Тепер міг повертатися з розвідки не тільки з інформацією, але й з провізією.\nТут і почалася фаза подорожі, яку не хочеться згадувати. Але якщо не згадати, то правди не буде – буде солодка казка.\nЯ казкар. Але не ванільний. Мої казки мають і темний бік…\nПочалося з того, що я не одразу потрапив до номеру. Біля нашого готельчика (теж двоповерхового, під черепицею) був критий басейн. Як тепличка, прозорий ангар з запотівшим склом куполу. В басейні було тепліше, ніж зовні.\nІ там плескалися люди. Звісно, я мав піти в номер, віднести хліб, взяти полотенце. Але номер виявився зачиненим, а ключів в мене не було. Мерзнути чи сидіти під порогом не хтілося.\nТому пішов купатися.\nДобре поплавати в чистій водичці. За склом, зовні, йде прохолодний дощ, тарабанить, стікає долу; а тут тихо, затишно. Хлопці купаються, хлюпаються, сміються. Хоча вже збираються до номерів. Готувати вечерю.\nІ тут дізнався, що Юра Сєдой пропав…\nДощ мочив, вітер продував, гілки вишкрябували очі. А я йшов шукати побратима. Гукав. Кричав. Свистів. Прислухався до вітру… Може де лежить, ногу зламав, мерзне? Чи заблукав, не може знайти стежки?\nУ відповідь – тиша. Я піднявся на гору, я спустився в долину. Я оббігав всі стежки, і гукав, гукав, гукав… Допоки не охрип.\nНоги довели до місця, з якого кілька годин тому завернув назад. Потім далі, до мосту… До парковки. Спитав охоронця, чи не бачив він “олд мен фор сільвер хед”… Марно.\nЗайшов у місто, пробіг вуличками, попитав людей. Може, розминулися? Пройшов вздовж все містечко, аж до дороги, якою проїздили вранці…\nНіде нічого не чули про сивочолого загубленого чоловіка.\nМусів повертатися, поки не почали шукати мене. Зв’язку не було; крім Швєцова ніхто не придбав місцевії сім-карти. В мене ж роумінгу не було. Я принципово не поповнював рахунок. Але то не стосується суті історії…\nНоги несли далі. Трасою, під дощем, півдесятка кілометрів до нашої “бази”.\nЙти пішки понад трасою небезпечно. Дороги Франції, та й всієї Європи, не призначені для пішоходів. Обочини немає, за відбійником одразу хащі та канави. А понад відбійником «літають» фури та автівки. Сигналять дурню, що блукає під дощем…\nДо честі французів, зупинився біля мене «фіатик». Молодий батько з малим сином, машина забита матрацами та ще якимось мотлохом. Але знайшлося місце й для підозрілого психа, що човгає обочиною невідомо куди.\nЯ не сів в автівку. Чемно подякував… Пояснив що дійду. Куди? Не пам’ятаю назви, але знайду дорогу. Інтуїція та логіка допоможе.\nМені не хотілося пропустити поворот, котрий мав бути вже ось-ось… недалеко.\nЯк виявилось, майже за три кілометри. Я таки знайшов дорогу, і вийшов “додому”, розвідавши нший шлях до Лурду. Яким їздять лише автівками.\nЮри все ще не було.\nАж потім Швєцов сказав що Юрець живий і телефонував години дві тому. Саня забув нам повідомити, та ніхто й не питав.\nЮра Сєдой заблукав у Лурді…\nБлижче до опівночі хтось з місцевих за великі гроші привіз Юру тим шляхом, котрим дві години тому я пробігся пішки.\nНаступного ранку о десятій повантажились до автобусу, і Гєшка-водій (до речі свій, атомник) відвіз нас до Лурду.\nІ тут Валєру настигла Богиня незворотної карми. Покарала за зайву дегустацію спиртовмістких напоїв…\nВсе по порядку. Ми приїхали на центральний майдан Лурду, під вежу, котра слугувала орієнтиром для повернення. Звідси всі були вільні робити що заманеться – мали на то цілісінький день. А я навіть більше, бо знав дорогу додому та міг повернутися сам.\nХоду було призначено на завтра. Поспішати було нікуди.\nПішли всі разом. Що одразу здивувало – це різноманіття людей у військовому строї. Формі, тобто. Французи, карабінери та солдати; англійці, канадці, німці, італійці, поляки… Українці – зустрічали й таких. Мабуть, вся Європа зібралася тут, представляючи своїх військових. Крім росіян. Їх не запрошували, а мабуть й не пускали.\nНашу шайку можна було визнати за партизан. Хтось в формі ЗСУ, а хтось і бундесвера – залежить що хто зміг придбати. На мені була форма від канадських волонтерів, тому якби ще кашкет – англійці б признали за свого.\nА ще лише ми були в медалях. Бо не представляли офіційні Збройні Сили. Ми представляли армію добровольців, що дали відсіч могутній войовничій імперії, та зупинили її…\nГуляли містом недовго – одразу пішли до Святих місць.\nМи саме стали в чергу до купалень. Самі купальні були за річкою, міст охоронявся. Трішки нахабності, і я в якості супроводжуючого разом з Сашком, Серьогою та Світланкою прилаштувались без черги. ще й Лілю покликали – кожен колясочник має право на супровід.\nА поки чекали, в іншій черзі здійнявся галас, всі заворушилися; хтось закричав: “Доктора”.\nФранцузи не одразу зрозуміли що сталося. Гукати поліцію, пожежників чи…\n– Медсен! – вигукнув я, згадавши одне з кількох десятків завчасно завчених слів.\nЗаклинання спрацювало – мов з-під землі вигулькнув санітар з дохторською скринькою.\nПідбіг хтось з наших. Як тільки що трапляється – всі біжать до Швєцова. Виявляється, паніку зчинила наша делегація.\nВалєрі стало недобре. Він лежав на лавці, біля нього метушилися санітари. Скоро під’їхала швидка. Сашко ро’зяснювався з медиками за допомогою англійської, і веселий санітар вислухав уважно, посміхнувся та заявив що Валєра житиме… Якщо не буде так квасити.\nТо нас добряче заспокоїло. Не вистачало ще повернутися не в повному складі.\nЗабрали Валєру. А наш день було сплюндровано – замість того, аби окунутися в св’яту купель, Швєцов, як відповідальний за наш дитсадочок, мав тулити до шпиталю.\nЯ не міг лишити Саню самого і нав’язався в супроводжуючі.\nСєдой як вірний товариш не міг кинути нас і поплентався слідом. Так почалася незапланована прогулянка Лурдом.\nАле нам сподобалось. Так ми хоч побачили багатші вілли. При чому заборчики так близько підходили до дороги, що забажай біля нас роз’їхатись дві машинки, нас би розтерло по стінках. Таки не прийнято в Європі пішки ходити. Але ми пішли.\nСашкові важко було на протезі. А ми не знали, як далеко той шпиталь. Розуміли лише що десь вперед та недалеко. Але французи, певно, звикли міряти дорогу не кроками, а обертами колеса. Те що автівкою недалеко, нам вклалось в повні три кілометри.\nМайже годину добирались до шпиталю, питаючи дорогу англо-французською мовою жестів.\nОдночасно милуючись краєвидами.\nСкажу вам, то було того варте. З пагорба відкривалось все місто, розташоване в річковій долині посеред гір; особливо приваблювала увагу стара фортеця, що височіла посеред черепичних дашків могутнім сірим гігантом, котрий охороняє ці землі. Її було видко звідусіль – високий скелястий пагорб, на якому всідалася фортеця, сам по собі був неприступним. Бурхлива річка знизу прорізала місто, гори навкруги ховали його від вітрів та негоди.\nА посеред всього цього – буяння напівтропічної зелені.\nПро фортецю слід згадати окремо, хоча до неї я ще повернусь. Стоїть вона ще з часів Римської Імперії; наприкінці VIII століття тут засідав Карл Великий. До речі, легендарна Шампань – це саме про Лурд. Герцог Шампанський володів цією фортецею свого часу.\nА я обов’язково мав побачити це диво зблизька. Бо виріс на історіях про лицарів, а не про супергероїв.\nАле те мусів відкласти на потім. Поки що мали знайти шпиталь та довідатись чи все добре з Валєркою.\nШпиталь скоро знайшли. А от Валєру довелось пошукати.\nПо перше, я не знав його прізвища, а Сашко відстав, бо зустрівся з Коляном, котрий зустрівся зі знайомими, котрі мешкали десь тут недалечко… Швєцов десь поїхав з Коляном, обіцяли бути за півгодинки.\nПо друге, я не знав французької. Сєдой теж франзузьку знав не краще, ніж я мову суахілі.\nПо третє… Вистачить перших двох пунктів. Але, як виявилось, мало хто з французів знає англійську. То й не дивно – майже всю свою історію вони люто воювали одне з одним. Бувало аж по сто років поспіль.\nМи вже подумали про відчай, аж тут я познайомився з француженкою, котра знала англійську. Вона радо згодилася допомогти. Ми пішли бродити коридорами в пошуках того, хто може знайти Валєру.\nЗнайшли, в іншому крилі шпиталю. Виявилося, ми зайшли з чорного ходу; там де паркуються «швидкі».\nВсе закінчилось добре. Валєрку прокапали та до вечора відпустили. Страховка, яку Валєрик купив невідомо де за чверть ціни, спрацювала. і він нічого не платив. Хоча ми вже прикидали, в скільки стане лікування і по скільки нам доведеться скинутися щоб викупити Валерика з лікарні, аби його за борги не розпиляли на органи.\nЦим пригоди не закінчилися. Ми погуляли святим місцем, пофотографувалися, і далі я відправився в самотнє плавання. Бо хотів побачити фортецю…\nАле як виявилося, вхід вартував 8 євро. А цієї суми мені вистачало на два дні скромного харчування. Я не міг дозволити таких розкошів, тому вирішив пошукати обхідних шляхів…\nЗнайшов один. Але непоміченим прошмигнути не вдалося – вузький прохід з будкою касира “нічим допомогти не можу”.\nЗнайшов третю стежку. Поміж будинків вгору. Стежка привела до печери відлюдника…\nХазяїна вдома не було. Щілина в скелі, яку з великою натяжкою можна було назвати “гротом”, була встелена старим матрацом та ковдрою. Щоб в “двері” не забивав дощ, над входом було прикручено міцний ще на вигляд зонтик. Поруч з “печерою” лежала кіпа коміксів французькою – видно, освічений виявився безхатько. Принаймні малюнки читати вмів.\nНа гілках були розвішані трофеї – голова ляльки, окуляри для плавання, тріснута маскарадна маска… Спочатку я подумав що потрапив на місце, де бавляться дітлахи. Але були ще ознаки, що тут таки живе дорослий.\nСлід було забиратися, поки не повернувся хазяїн.\nДо фортеці я так і не пробрався. Стіну штурмувати не відважився, нагло прошмигнути теж не намагався – мало, які в них закони… Тому мав чекати вечора та безкоштовного входу. Бо мені пощастило – якраз сьогодні в музеї мала бути “вільна ніч”, і з 19-ї години вхід для всіх відвідувачів був безкоштовним.\nЯ вчинив так, як на моєму місці вчинив би кожен.\nНі, не подвиг. А просто вирішив гуляти містом до вечора. Бо не бачив сенсу їхати до готелю, щоб за годинку знову трамбувати пішки п’ять кілометрів стежки.\nЦе було помилкою, як виявилось пізніше. Але на той момент то був найкращий вибір.\nНарешті я потрапив в фортецю.\nОбожнюю музеї. Не просто аромат старовини, а сам Дух Часу.\nКоли входиш в кімнату, в якій колись давно-давно жили воїни, котрі носили обладунки; де досі лежать речі, яких торкалися руки людей давно зниклих… Дідів та прадідів тих, хто живе нині.\nКарл Великий напевно був тут. А хто крім нього? Можливо, граф Де-ля-Фер сидів за цим столиком з кухлем вина? На пару з Д’Артаньяном. А той тазик… Не в ньому Планше прав панталони свого хазяїна? Чи оті келихи… Вони з таверни Парижу? Чи десь з провінції, Гасконі чи Провансу? Хто з них пив, які мандрівники?\nЗахоплює подих коли відчуваєш як колесо Машини Часу набирає зворотніх обертів та м’яко несе тебе темними коридорами пройдешніх років, даючи змогу побачити та торкнутися старовини…\nЯ проходив з кімнати в кімнату, не помічав сторонніх глядачів. За старезними шибками, як і триста років тому, дріботів нудний дощ. В кімнатах чаївся напівморок та легкий запах сирості. А я йшов кам’яними сходами, підіймаючись на вежу, як проходили на вежу лицарі за півтисячі років до мене.\nЯ пройшов їх шляхом, стертими кам’яними сходами та піднявся на верхівку сторожової вежі, над якою майорів прапор Франції. Та побачив ту саму ріку та ті ж гори, що вони бачили тисячоліття тому. Але час взяв своє – замість зеленого лугу та стареньких хатинок під солом’яною стріхою моєму погляду відкрились черепичні дахи та сховані під асфальт вулички.\nЧас змінює. Але не все.\nЗробив клька фото та спустився. У дворі теж вистачало цкавезного. Виходячи з брами, ти неочікувано для себе виростаєш до розмірів Гуллівера. Прямісінько під твоїми ногами простягається півметровий мур старої садиби, схованої в тіні справжнісіньких, але таких само мініатюрних дерев. Черепичні дашки, маленькі колодязі, конюшні, сарайчики… А поруч – інша садиба, з іншої провінції Старої Франції. А потім ще одна, і ще… Ціла галереї копій справжніх історичних будиночків в масштабі один до десяти.\nОбожнюю мініатюри. Панно, діорами, панорами. Схоже є і в Україні. В Києві в Гідропарку, музей Україна в мініатюрі; у Львові, в палаці Потоцьких, так само прямо під відкритим небом розкинулися фортеці, замки та палаци старовинних королів та правителів України.\nА тут, в серці Лурда – музей житла провінцій Франції та Італї.\nНе хотілося йти звідси, але вже вечоріло. А повертатися треба було лісом та горами, через зміст над бурхливим потоком і в дні, коли зливи щодня омивали гори,є стираючи сліди та стежки.\nШкода що повертаючись пройшов повз музей Мініатюрного Лурда, сам того не знаючи. Він є десь в районі автобусної парковки, з того боку річки, яким я бродив в пошуках Сєдого.\nЯ повернувся за годину, як вже стемніло. І потрапив прямісінько в історію Стівена Кінга…\nУ вікнах горів вогонь, але людей не було видко. Була порожньою моя кімната; в кімнаті піді мною були навстіж відчинені двері – вони виходять зі спальні прямо на двір, як в мотелях. В цій кімнаті мали мешкати колясочники, бо в ній не було сходинок. Біла шторка тріпалася на вітрі, але ні звуку з кімнати… Тьмяне світло пробивалося з ванної кімнати; над іншою частиною номеру панував напівморок.\nЯ увійшов. Речі, розкидані по підлозі; складена коляска в кутку, розпаковані чемодани, одяг на вішаку, хліб на столі… і нікого! Мов вимерли! Мов у фільмі “Лангольєри”, коли в одну мить з літка зникли всі люди…\nЯ побіг до іншої кімнати, де мав бути Сашко. Світло у вікні заспокоювало, але тиша лякала. Постукав. Відповіді не почув. Прочинив двері… Так само, розкидані речі, недоїдена вечеря, та жодних ознак живих людей…\nЦе починало лякати. Я не міг зателефонувати, бо не мав зв’язку. Не міг написати в менеджер – вайфай тут не ловив. Не хотів гукати, бо й без того було моторошно… Бо ще хтось почує, кого не кличеш.\nА ще автобуса не було.\nЯ лишився один в чужій країні. Люди зникли без сліду.\nВсе в цьому світі піддається логічному поясненню. Бо інакше весь наш світ просто б розвалився, мов картковий будиночок. Я мусив знайти це пояснення, аби не поїхати глуздом!\nШукав – та знайшов. Знайшов те, що мало мене заспокоїти. Єдине логічне пояснення, що прийшло до голови – всі поїхали в шпиталь, бо комусь сталося зле…\nЛиш за півгодини все стало на свої місця, коли почувся шум мотору і автобус важко викотив на гору.\nВиявилося, саме сьогодні мав відбутися Парад. Не завтра, як ми розраховували, а саме сьогодні. Про то дізналися пізно, тому й збиралися галопом. Я ж основне дійство пропустив, бо не мав зв’язку та затримався в місті…\nА також пропустив ходу, заради якої сюди п приїхав.\nНаступного ранку виїхали о десятій, щоб до вечора дістатися до Сан-Ремо.\nЦе місце називають Золотим узбережжям. Канни, Ніцца, Монако, Сан-Ремо… Ми проїхали знак Сан-Тропе, і одразу згадалися улюблені в дитинстві комедії про жандармів.\nДо моря спускаються гори. Довгими хребтами тягнуться вони до води, до причалів з безліччю човників з білими вітрилами та без них; до великих та величезних яхт, схожих на справжні кораблі. А по схилах гір розсипані вілли, котеджі, будинки та будиночки, котрі ледь не налазять один-на-оден. Так проїздиш гірською дорогою, від хребта до нового хребта, в’їздиш в тунель та виїжджаєш в таке само місце, мов час зациклився і ти провалюєшся в де-жа-вю… Такий само схил до лазурового моря, такі само вілли та яхти. І знову… І знову…\nТут як ніде розумієш що світ робиться тісним, а люди все більше та більше відбирають у природи її території, забудовуючи її віллами та садибами, заливаючи асфальтом доріг та бетоном причалів…\nМи зупинилися на кілька хвилин на вершині пагорба, звідки видно було море, яхти, гори, що підступалися до самісінької води. Мали час сфотографуватися в затінку пальм на фоні цієї неймовірної картини.\nІталія… Країна, яку і уві сні не мріяв побачити на власні очі; не мріяв відчути запахи олив, прогулятися під пальмами та побачити це чистої лазурі тепле море…\nМісце, де ми мали заночувати (готель Ріо), зустріло не без пригод – величезний автобус ледь розвернувся на вузенькій вулиці, і не обійшлося без аварії. А слід сказати що на Золотому Узбережжі не тільки яхти та вілли – тут ще й автівочки не з дешевих.\nІ одну з таких ми зачепили.\nДобре, власниця виявилася жіночкою не скандальною, все порішали швидко та мирно. Хоча водії наші влетіли в копієчку.\nЗвантаживши речі та розкидавши їх по номерам, одразу зібралися на море. Саня, я, Ліля, нерозлучний з нами Сєдой та Свєтланка. Пройшли вузькими вуличками, повз кладовище (про що ми й не здогадувались, позаяк височенна стіна відгороджувала його від дороги), обійшли огорожі та шлагбауми. Довелося висилати вперед розвідкою, бо з колясками не всюди пройдеш. Важко було петляти вузькими проходами, підсаджувати коляску з дівчиною на бордюр чи сходинки (сама лиш коляска з мотором важить близько сто кіло), але воно того вартувало. Бачили б ви щастя Світланки, коли вона вперше побачила море!\nМайже всі пляжі закриті, огороджені, охороняються. Проте нам пощастило, Бог жаліє добрих людей – стежка вивела на будову на незакінчений пляж, і сторожі, а чи хазяїн, люб’язно дозволили нам пройти до води…\nЛідо Фоссе, Велика Громадська Купальня. На гугл-мапс означена як Баня; але гадаю то труднощі перекладу. Мабуть то таки був один з небагатьох громадських пляжів.\nОгороджений забором з воротами.\nКолеса вгрузали в пісок. Кілька дощок, кинутих до води, мало рятували ситуацію. Світланці так і не вдалося скупатися. Та й вода виявилась напрочуд холодною.\nВода Адріатичного моря.\n– Я ніколи не була на морі… – сказала Світлана.\n– Навіть на Чорному?\n– Взагалі ні на якому…\nМрії збуваються. Дівчина, що була прикута до крісла з самого народження, не бачила нічого, крім подвір’я власного будиночку та лікарняних стін…\nЯ оббризкав Світлану жменькою водички, щоб хоч так торкнулася вона морської води; знайшов їй цікавих ракушок на пам’ять.\nХто міг, швиденько скупнувся, мов на Водохреще. З тим само результатом – скочив, пірнув, вискочив. Ловиш дрижаки. Зрозумілим зробилося, чому ж так мало людей.\nНаступного дня ми поїхали, але спогади про Італію та холодне, але таке захопливе купання в Адріатиці, залишаться з нами назавжди.\nЧас до від’їзду кожен присвятив тим речам, котрі йому до вподоби. Хтось пішов по магазинах, хтось подався на море. Хтось відсипався в номері або смакував італійське вино.\nМи з Сєдим пішли дивитися яхти.\nЗолоте узбережжя Французької рів’єри – рай для морських романтиків. Не треба їхати на Багами чи Океанію – виявляється і в Європі є тепле місце з горами, пальмами та пісочком, на який накочують солоні хвилі лазурового моря…\nПравда, скоріше не з пісочком, а з галькою. Коли ми гуляли пляжем, я знайшов кілька гарненьких камінців, які при детальному розгляді виявилися затертим склом або черепками битого посуду; вода згладила округлості. Сумно, як люди опаскуджують те, чого торкаються… Все, що дає нам природа – все плюндрується, марнується, знищується. Пляжі Барбадоса забиті кілометровими новітніми Саргассовими морями, але замість водорослів там пластик. В річках Карпат вже нема орелі – бо форель не живе в брудній воді, а береги гірських річок забиті тим самим пластиком – пакетами, кульками, пляшками. Люди використовують річки як каналізацію. Ліси вирубують; не тільки Амазонку, а й наші. Бо ліс – то дерево; дерево – то гроші. А ненажерливим виродкам нічого іншого, крім грошей, і не треба; хай навіть Земля загине, головне щоб на їх віку грошей вистачило…\nНе виключення й Адріатика. В людей є все для комфортного життя. Навіть каналізація. А куди все тече? Вірно. В море. Море все стерпить. А ви просто порахуйте… В Києві близько чотирьох мільйонів людей; кожен з них щодня зливає в раковину чи унітаз як мінімум по три літри бруду. Сто тисяч тонн каналізаційних вод щодня стікає в Дніпро.\nА нижче річкою купаються діти; п’ють воду тварини. Розцвітає нова екологія…\nГоді про сумне.\nАле все те в моїх думках очах зникало, розчинялось в світлі теплого сонечка, затьмарене розкішшю яхт, катерів та навіть цілих приватних кораблів, які можна було б назвати морськими лайнерами. Сотні, тисячі їх були пришвартовані до бетонних причалів. Вздовж всього берега, вздовж всього міста… Сумно, що яхт багато, а вітрильників… Хіба що сучасні, з запасним мотором.\nМи дійшли до старовинного форту, захищеного у воріт гарматами. Форт Святої Текли. Колись, років з шістсот тому, він охороняв порт Сан-Ремо і називався Форт Сан-Джорджо. На честь Святого Георга. Потім слугував в’язницею. Тепер перетворився на музей. Нову назву отримав в честь святої, бо під перший камінь форту колись була закладена її моща.\nШкода, з огляду на пізній час ми не встигли до музею. Там би було що подивитися, особливо мені, любителю історії. Позаглядали лиш у вікна підземелля, заваленого сміттям та лахміттям.\nЗате, наче діти малі, радісно сфотографувались на велетенських стільцях з пюпітрами, що стояли обабіч входу. Щоб видертись на стілець, знадобилася деяка спритність. Зате фото вийшли вдалими – ми мов гномами поробилися. Бо сидіння були вище наших голів..\nГуляли до темряви. Погуляли понад водою, подивилися як люди живуть прямо на катерах та яхтах – розвішена прана білизна, тапки біля трапів, мангал на березі. Деякі суденця вже ледь не урослися в причал. Кажуть, так дешевше жити, бо місце на причалі обходиться дешевше ніж помешкання на суші…\nПройшлись парком, де замість звичних ялин та кленів росли різноманітні пальми. Деякі були високі, мов кокосові; інші ж низенькі, стовбуром схожі на ананас. Подивувались велетенським, вище людського зросту, кущам алое, які досі бачили лише у вазончиках. Покололи руки голками кактуса, при чому голочки такі дрібні та підступні, що не одразу всі й повисмикуєш…\nЯ потрапив у свій рай. Будучи романтиком в душі, я з дитинства мріяв про дикі узбережжя далеких островів… А тут немов туди потрапив. Хай не острови, хай не дикі. Але це – інший світ! Де все як не у нас… Навіть дерева, навіть трава. Так хотілося, щоб то було не серед міста, а десь подалі від люд! Але то неможливо. Все менше та менше в світі диких куточків. Узбережжя, скільки не йди, забудоване всюди. Місто починається по виїзді з іншого міста.\nТут не відчуєш себе Робінзоном.\nМи з Юрою нагулялись вдосталь, і з деяким смутком мали повертатися до автобусу.\nЯк стемніло, рушили в дальшу путь.\nШкода, що Геную об’їхали. Відвідати місто великого генуезця, Христофора Колумба, було б зовсім незайвим. Але… Прокладений маршрут та графік подорожі не дозволяли затримуватися та ухилятися від плану.\nЗупинилися ми в кемпінгу. Безліч однакових будиночків гарними рядами стояли, гостинно прочиняючи двері. Будинки на всяк смак – вуличка з трьох десятків тримісних будок; провулок для багатших панів з кімнатками на двох; заковулок сімейно-циганського типу. Свій маркет, паркова та навіть розважальний центр з дискотекою та відкритим басейном – все задля того щоб частинку ваших грошей зробити своєю.\nВід кемпінгу до Венеції ходив автобус. Проїзд – п’ять євро, одразу туди та назад. Сідай, їдь, але не забудь повернутися.\nЩо таке Венеція? То місто на воді, в прямому сенсі цього слова. Глянеш на мапу – здається, острів. Довгий майже трикілометровий міст веде до головної вулиці. Це найширший, найцвільніший майдан… Чи, скоріше, парковка, звідки в подальшу подорож ви можете вирушити тільки пішки. До катера чи гондоли, а чи в пішу подорож. У Венеції 425 гондольєрів, і жодним більше! Так вирішила профспілка багато-багато років тому. Прогулянка на сорок хвилин коштує 80 євро…\nІншого транспорту у Венеції немає від слова “зовсім”. Ні автомобілей, ні скутерів, ні навіть велосипедів. Самокати, сігвеї та інші дива технології теж на очі не потрапляли.\nДля пішохода то добре, а от уявіть колясочників…\n– Васька, візьми мене з собою! Знаю, ти не кинеш… – сказав Серьога.\nБо вчора ми поїхали прогулятися всі разом, але за півгодини всі розбіглися, аби побачити більше всього. Я б теж побіг, але не за тим поїхав в подорож, аби кидати побратимів самих.\nЗвісно, не кину!\nСергій втратив на війні руку й ногу. Втратив тому, що не кинув побратима та намагався врятувати його від обстрілу… А тепер він мене питає, чи не кину я його тут…\nБратику, що ж ти таке кажеш?\nЯ гуляв з Серьогою, і якби не яскраві враження, то прогулянкою то назвати було б важко, бо Венеція… негостинна до будь-якого транспорту. Добрих два десятки містків, які нам довелося подолати, не були призначені для коліс. Тільки сходинки. Тож довелося намучитися. Якщо я вниз спускав коляску з товаришем, тримаючи її на задніх колесах, то вгору то було неможливим, і Сергієві доводилося скакати на одній нозі.\nАле жодного слова ниття я від нього н почув, як і було обіцяно. І знаєте… Я навіть почав радіти, що гуляю з Сергієм. Він виявився приємним товаришем, і за жартами, розповідями та спогадами час пролітав веселіше.\nМи навіть познущались над двома росіянками, в яких питали дорогу. Жінки добре зрозуміли, хто ми та звідки… І на питання чи вони з Росії, відповіли в один голос:\n– Та мы такие русские, как не русские!\nВидко, давно покинули Історічєскую Родіну і не зовсім розділяли погляди влади своєї бувшої країни.\nВзагалі Венеція зустріла тепло. Сонячна погода, тихі, без транспортного гуркоту, вулиці. Ми ледь вийшли до мосту Конституції, як я відчув що провалююсь у фантазію; спогади, яких не мав! Я впізнавав місця, бачені на картинках та в кіно. Ось церква Сан-Сімеон-Пікколо, здається я бачив її в “Коді да-Вінчі”? А цим каналом, певно, ганяв на катері Індіана Джонс, коли шукав Ковчег. А там… “Місія неможлива”?\nЗавдяки тому, що колясочників та супроводжуючого пропускають безкоштовно, ми з Серьогою змогли відвідати кілька церков та храмів, побачити старовинні розписи часів розквіту італійського живопису. Готика, Ренессанс, Маньєризм, Барокко. Фрески, ікони, картини. Сан-Панталон, Санто-Стефано, Сен-Сімеон-Пікколо… Музей да-Вінчі, який ми побачили лише в холлі… Проте сама Венеція – то величезний музей. Церкви, палаци, садиби, старовинні вузесенькі вулички, канали, мости, гондоли. А на вуличках – безліч магазинчиків, музейчиків, яток. Венеційське скло, справжня та підробна старовина, карнавальні маски, сувеніри…\nСергій шукав жабку з венеційського скла, і ми її знайшли. Я шукав щось на кшталт монетки, але купив магнітик-гондолу.\nА потім, скинувшись, ми взяли собі на три євро справжньої італійської піци та з’їли її в тихому провулочку, присівши прямо під кам’яною стіною старовинного будиночку. І я відчував як розчиняюсь в ефірі; час зникає. Ось-ось, щойно, за рогом зник багатий венеційський купець в дивному вбранні; не існує там ні магазинів, ні туристів. Лиш ми, двоє втомлених мандрівників, що перенеслися тунелем часу в минуле, щоб насолодитися спокоєм та тишею світу без заводів, хімії, ядерної зброї, масових воєн, перенаселення та інших “радостей” нашої сучасності… І хоч ми почувалися жебраками, що туляться попід стінами багатих садиб, то не робило нас менш щасливими…\nМи таки дійшли до місця, на яке планували потрапити – на Площу Сан-Марко. Собор Святого Марка, Коррер, Палац Дожей… Гарне місце. Ми довго дивилися на вежу, що височіла посеред площі. Я заглядав під одним кутом, під іншим, та все не міг зрозуміти… Рівно вона стоїть, а чи падає, як Пізанська? Глянеш, ніби рівно… А подивишся боку – нахилилася. Я навіть взяв навушники до телефону та зробив відвіс, подивитися вертикаль. Здається, таки рівна. Але все-одно, падає.\nТак ми розважалися та відпочивали від важкого шляху. Назад я вирішив Сергія відправити на катері6 інвалідам велика знижка, по посвідченню. А чи навіть і безкоштовно. Я ж не хотів витрачати 8 євро з тих ста, що взяв з собою в подорож.\nЧас піджимав. По Сади Бієннале, які я теж хотів відвідати, можна було забути. Звісно, щоб познайомитися з усією Венецією, кількох годин мало. Але щоб отримати вражень на все життя, вистачає і кількох хвилин.\nМи покинули Італію з гарними спогадами та тонким смутком, котрий поки що не відчувався в повній мірі. Але який наздожене нас вдома, в сірій буденності нашого життя…\nОстанньою країною на шляху додому була Угорщина.\nБудапешт, місто на Дунаї. Будучи маленьким, я читав Жуля Верна, “Дунайський лоцман”. Де розповідалось саме про це старе місто, що поєдналось колись з двох інших – Буди та Пешта.\nІ ось це місто я побачив на власні очі. Майже таким, яким воно було стоп’ятдесят років тому, за часів Жуля Верна.\nМи переїхали міст Арпада через Дунай, і хлопці-водії трохи розповіли з того що знали. І про Буду з Пештом, і про Дунай, про мости… Якими мені довелося погуляти ввечері.\nМи знову таки пішли удвох з Сєдим, і пішки обійшли майже все місто. Через міст Ержебет до статуї святого Геллерта, що на скелястому пагорбі; потім на північ, понад Дунаєм, до королівського палацу, в палац Шандора. Там зустріли захід сонця, милуючись видом величавої річки… На протилежному березі поволі ховалися в сутінки будинок Угорського Парламенту, старі п’ятиповерхівки та баржі-казино, пришвартовані до причалів. За тим спустилися до тунелю під палацами та пішли мостом Сечені назад, до своїх… А дорогою розмовляли про своє. Юра розказував за свою родину; я згадував якісь моменти, читані в книгах.\nВже стемніло геть, коли ми вийшли нарешті до Чортового колеса, що неподалік нашого хостелу.\nСам хостел був в старій будівлі з внутрішнім двориком-патіо, на який виходили балкони всіх чотирьох поверхів. А зовні двері зачинялись на замок. В цьому моменті нас чекав нежданчик.\nБо ключа в нас не було.\nЯк і мобільного зв’язку…\nТак би й волали під вікнами до ранку, як березневі коти, якби якраз в ту мить з воріт не вийшов отець Іван з синами.\nШлях додому був відкритий.\nМи ночували в кімнаті з колись височенною стелею; тепер ця зала розділена була на два поверхи. На другому вже ледь не торкалися головою притолоки. Але спати тут було приємно…\nВ старовинному місті, в будиночку з патіо, яке мало свою стародавню історію…\nНаступного дня мали досить часу прогулятися фортецею Вайдахуняд. Гарний такий історичний замок. З музеями, капличкою, озером та баштами. Казковий замок, мов з історій братів Грімм. Архітектор Ігнац Альпарі відтворив частина румунського замку Бран, відомого також як замок графа Дракули. Замок-пазл, побудований в 1896 році, поєднує кілька різних архітектурних стилів і містить елементи 21 знаменитого споруди Угорщини. Тобто, в одому місці – вся країна. Якби я мав можливість мандрувати світом, відпочиваючи, то тут би, в цьому самому місці, прочитав би безсмертну історію Влада Дракули, вигадану Бремом Стокером. Де, як не тут, на батьківщині Цепеша, відчуєш справжній дух книги?\nЄ в місті алея Героїв. Всі видатні королі бронзовими велетнями зібрались в півколо, аби нагадувати заклопотаним своїми справами людиськам, що є щось більше, ніж їх турботи.\nЄ історія. Є люди, які її творили. Влад Цепеш – один з них.\nСумно. Але яке будь яка історія, наша мандрівка теж добігла кінця. Нічний марш автобуса, кордон, коротка перевірка, і ще до сірого світанку втомлені та сповнені вражень ми повернулися на Батьківщину. Карпатські гори зустріли нас сирою прохолодою, але від того не душі не робилось менш тепло від радості повернення додому.\nАле перед тим, як попрощатися, я не можу не згадати…\nКоли ми прибули до околиць Львову, розпрощалися з отцем Іваном та його синами.\nЗалишав нас і Сашко…\nЗа всю мандрівку ми не чули від нього більше десятка слів. Після важкого поранення та коми, після довгих місяців реабілітації він вчився заново ходити, рухатись, розмовляти.\nКілька слів складали його мовний словник – “Так. Ні. Погано. М’яса…”\nА тут… Сашка немов підмінили. Мов греблю прорвало:\n– Саша… Вася… Я радий! Класно!!!\n… Без слів.\nА ви все ще питаєте, навіщо такі поїздки?


Рецепт успіху. Перший заступник голови МВФ розповів, як Україні прискорити економічне зростання / НВ\nПерший заступник голови МВФ розповів, що допоможе Україні зростати швидше\n3 липня 2019, 09:36\nУкраїні необхідна нова бізнес-модель з кращими інституціями і конкурентним приватним сектором.\nПро це перший заступник директора-розпорядника Міжнародного валютного фонду (МВФ) Девід Ліптон, який 2 липня став виконувачем обов’язків глави Фонду, сказав на Конференції з питань реформ в Україні в Торонто у вівторок, повідомляє Інтерфакс-Україна.\n«Якщо ви хочете рости швидше, ніж 5−6%, то ось як слід діяти: Україні потрібна нова бізнес-модель з кращими інституціями, конкурентний приватний сектор, готовий конкурувати в європейському середовищі і в світі. Якщо є бажання це втілити, у вас без сумніву є людські ресурси для цього. Але чого немає - це капіталів і технологій. І останнє - потрібно взяти на себе чітке зобов’язання провести ці зміни», — зазначив він.\nЗростання ВВП України в першому кварталі 2019 року склало 2,5% - Держстат\nЯк Україні не втрачати 3% ВВП щорічно\nЛіптон додав, що впевнений у здатності України рости швидше за допомогою ряду реформ. Він підкреслив, що цього не станеться, якщо корупція залишиться, реформа державного сектора економіки та інституцій не буде проведена.\n«Саме зараз настав момент вибору — з новою адміністрацією, а незабаром і з вашим парламентом. Для України цілком можливо завдяки ряду виразних і керованих реформ… прискорити зростання співвідношення з рівнем життя в Західній Європі», — сказав Ліптон.\nВін порівняв ситуацію в Україні та Польщі зразка 2000-х. Ліптон зазначив, в ті часи в польську економіку теж складно було залучити інвесторів, але будівництво інфраструктури і встановлення правового поля допомогли це змінити.\nНагадаємо, в 2018 році зростання ВВП України становило 3,3%.\nТеги: ВВП МВФ ВВП Украины


Генпрокурор Рябошапка анонсував масові затримання чиновників - Новини України\nza.in.ua » Політика » Генпрокурор Рябошапка анонсував масові затримання чиновників\nГенпрокурор Рябошапка анонсував масові затримання чиновників\nОпубліковано: 30.08.2019. Автор: Західний аргумент. Рівненська область\nНовообраний Генеральний прокурор України Руслан Рябошапка заявив, що кожного тижня хтось із чиновників буде залучатися до відповідальності. Про це повідомляє портал Антикор з посиланням на ЗМІ.\nЯ своїм завданням бачу зробити цю систему ще більш потужною, зробити все-таки прокуратуру дійсно органом, який координуватиме всі правоохоронні органи і ставити перед ними завдання в сфері боротьби зі злочинністю і контролювати виконання цих завдань, причому жорстко, – сказав Рябошапка після свого представлення на посаді глави відомства в п’ятницю.\nМи не хочемо крові буквально, але в сенсі правовому ми хочемо крові. Щотижня хтось повинен бути притягнутий до відповідальності з високопоставлених чиновників. Якнайбільше активів, грошей, які були вкрадені у цієї країни і у наших людей, повинні бути знайдені і повернені країні. Власне, це і буде нашим основним пріоритетом на найближчі роки, – додав Генеральний прокурор.\nЯк повідомляє відділ зв’язків з громадськістю та засобами масової інформації Генпрокуратури, на церемонії були присутні керівник Офісу Президента України Андрій Богдан і колишній генеральний прокурор Юрій Луценко, який, своєю чергою, подякував колегам за роботу і побажав Рябошапці успіхів у його подальшій роботі.\nГенпрокурорзатримання чиновниківполітикаРуслан Рябошапка


Книга чарівного жаху – Література. Сучасна українська література. Всеохопний літературний портал\nКнига чарівного жаху\nРецензія0 Comments3656 views 2\nКорнелія Функе. Чорнильне серце. – Вінниця: «Теза», 2009. – 575 с.\nНедивно, що Корнелія Функе – одна з найшанованіших авторок серед німецьких (та й не лише німецьких) дітей і підлітків. Такого густого, понурого і чарівного жаху, як у першій частині «Чорнильної трилогії», ще пошукати треба! «Чорнильне серце» – книга достатньо жорстока, аби сподобатися підліткам, і при цьому достатньо цнотлива, аби не викликати нарікань у їхніх батьків. Корнелія Функе вміло балансує на межі дозволеного і правдивого – персонажі-негідники мають змогу проявити свою ницість, але й шляхетні дійові особи не дрімають, тому сюжет виходить напружений, із несподіваними колізіями. Незалежно від віку, після кульмінації ви зітхнете з полегшенням. Утім, якби все було так просто, ця книга не заслуговувала б такого чудового видання, яке зробила «Теза». Головні герої зовсім не є в’язнями власних рис характеру – за нових обставин їм неодноразово доводиться переглядати власну систему цінностей: і позитивні герої вчаться брехати, красти й навіть убивати, а негативні – долати власний страх, який і робить їх негативними.\nПри належній розкрутці «Чорнильне серце» могло б і в нашій країні стати бестселером – таке гідне фентезі та ще й у такому гарному перекладі! Олекса Логвиненко постарався – при читанні виникає відчуття, що Корнелія Функе писала цю книгу відразу українською.\nПрочитайте перші кілька сторінок – і вам неодмінно захочеться дізнатися, чому батько дванадцятирічної Меґі, віртуоз палітурної справи Мортимер, ніколи не читав їй уголос, куди дев’ять років тому ділася її мама, за що Вогнерукий ненавидить такого зразково-показового Мортимера й називає його Чарівновустим.\nУ наш час суцільної комп’ютеризації саме тло, на якому починають розгортатися події, – будинок справжніх книголюбів, заставлений на три чверті книгами, – уже видається фантастичним. Та й люди, які в дорогу насамперед пакують книги і вважають їх найкоштовнішими речами на світі – що їх при пожежі треба виносити у першу чергу, – вже казка! Проте ця казка можлива у нашому світі. Лише той, хто легко поринає у світ книги, готовий до наступного етапу – безпосереднього контакту з книжковими персонажами у нашому світі. В читача виникає трохи дивне відчуття підглядання за тим, хто підглядає, – бо поступово персонажі перетворюються на мішанину фантомів. Коли на додачу з’являється ще й письменник, через якого вся ця каша заварилася, відчуття реальності зникає остаточно. Однак, ближче до кінця усе стає на свої місця, й персонажі урівнюються в правах. Хоча простору для подальшого розвитку подій залишається достатньо. Хочеться перевести подих і читати далі…\nДоземний уклін Корнелії Функе від рецензентки та просто небайдужих читачів за поетизацію і сакралізацію КНИГИ! Давно вже до молодого покоління не доносилося (та ще й так по-мистецькому!) тези про силу друкованого слова! Подивимося, що буде в наступних частинах – може, їх варто буде рекомендувати не лише для підлітків, а й для наших парламентаріїв, які час від часу приймають різні негарні закони про книговидавництво…


Чому більшість українців не хочуть вакцинуватися від Covid -19 - Волинь.Правда\nЧому більшість українців не хочуть вакцинуватися від Covid -19\nОпублікував Злата Максимук в 03.05.2021\n39,5% українців з тих, які не готові робити щеплення від Covid -19, вважають, що вакцини проти коронавируса ще недостатньо перевірені. Про це свідчать результати опитування Київського міжнародного інституту соціології, опубліковані 3 травня, пише “Главком”.\n33% опитаних з тих, які не мають наміру вакцинуватися, не вірять в ефективність препаратів, доступних зараз в Україні.\n19,9% респондентів думають, що наслідки вакцинації можуть бути гіршими від самого захворювання Covid -19.\n17,1% не довіряють вакцинам в принципі, 15,5% – не можуть зробити щеплення за станом здоров’я.\n9,6% опитаних заявили, що вже перехворіли Covid -19 і мають антитіла, ще 4,9% стверджують, що не бояться інфікуватися коронавірусом.\nПри цьому, за даними КМІС, в Україні збільшується число громадян, готових вакцинуватися від Covid -19 в найближчі кілька місяців. У квітні 43% українців заявили, що хочуть зробити щеплення від коронавируса. У березні отримати вакцину виявляли бажання 33,4% опитаних.\nОпитування проводилося 13-15 квітня серед громадян старше 18 років у всіх регіонах України, крім окупованих територій Донецької і Луганської областей та Криму. Всього опитано 2001 респондент методом телефонних інтерв’ю з використанням комп’ютера. Статистична похибка вибірки (з ймовірністю 0,95 і з урахуванням дизайн-ефекту 1,1) не перевищує 2,4%.


Кабмін України затвердив бюджет Пенсійного фонду на 2021 рік. У ньому врахували підвищення виплат та індексацію ⋆ infoscope.news\n18 Лютого 01:01 / Published in Суспільство\nКабмін України затвердив бюджет Пенсійного фонду на 2021 рік. У ньому врахували підвищення виплат та індексацію\nКабінет Міністрів України на засіданні 17 лютого затвердив бюджет Пенсійного фонду, у якому, зокрема, передбачили зростання пенсій у зв’язку з підвищенням мінімальної заробітної плати та їх індексацією. Про це повідомила пресслужба Мінсоцполітики України.\nЗагальну суму доходів фонду встановили на рівні 495 млрд грн. Із них власних доходів (з урахуванням залишку на початок року) – 327,95 млрд грн, із яких 293,9 млрд грн – надходження з єдиного соціального внеску.\nУ відомстві повідомили, що видатки фонду прогнозують на рівні 495,5 млрд грн.\nІз держбюджету у ПФУ надійде 195,3 млрд грн, зокрема 28 млрд на сплату єдиного внеску за окремі категорії осіб, ще 167 млрд грн – на виплати пенсій військовослужбовцям і покриття дефіциту фонду.\nУ бюджеті також закладено:\nпідвищення виплат 65-річним пенсіонерам із січня і грудня у зв’язку зі зростанням мінімальної заробітної плати (мінімальний розмір пенсії на рівні 40% мінімальної зарплати); компенсації особам, яким виповнилося 80 років і які досягли 75 років; підвищення пенсійних виплат у зв’язку з підвищенням прожиткового мінімуму з липня і грудня поточного року; підвищення виплат у зв’язку з перерахунком пенсії або індексації.\nВ Україні з 1 січня підвищили мінімальну зарплату, її встановлено на рівні 6 тис. грн на місяць. Зарплату бюджетників розраховують із розміру окладу працівника першого тарифного розряду (із 1 січня – 2670 грн, із 1 грудня планують підвищення до 2893 грн).\nЗа даними Пенсійного фонду, в Україні більше ніж 11,2 млн пенсіонерів. Середній розмір пенсії станом на 1 січня – 3507 грн.\nЄвропарламент рекомендує призначити спецпредставника ЄС по Україні\nЗеленський у 30-ту річницю створення ЗСУ: Українська армія стала бойовою структурою, здатною зламати будь-які загарбницькі плани ворога\nВерховний головнокомандувач ЗСУ зазначив, що хо...


ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО АКАДЕМІЯ МОВ БІГ БЕН — Код ЄДРПОУ 33565247\nПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО АКАДЕМІЯ МОВ БІГ БЕН\nАдреса: 49057, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Бабушкінський район, ПРОВУЛОК ЧУДСЬКИЙ, будинок 10\nУчасники та бенефіціари 33565247\nВОЛИК КОСТЯНТИН ЄВГЕНОВИЧ\nАдреса засновника: 49057, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Бабушкінський район, ПРОВУЛОК ЧУДСЬКИЙ, будинок 21\nАдреса засновника: 49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Бабушкінський район, ПРОСПЕКТ ПИЛИПА ОРЛИКА, будинок 12, квартира 2\nНомер взяття на облік: 9971\nНомер взяття на облік: 04020319678\n25.05.2005 Змінився розмір статутного капіталу 50 000 грн.\n25.05.2005 Змінилася адреса М.ДНІПРОПЕТРОВСЬК, БАБУШКІНСЬКИЙ Р-Н ПРОВ. ЧУДСЬКА БУД. 10\n25.05.2005 Змінився керівник ВОЛИК КОСТЯНТИН ЇВГЕНОВИЧ\nІнформація про компанію "АКАДЕМІЯ МОВ "БІГ БЕН"\nОтримайте ключові деталі про контрагента "АКАДЕМІЯ МОВ "БІГ БЕН". Повноцінне досьє про контрагента допоможе адвокату в аналізі, співпрацювати з партнером або краще не зв'язуватися. Ці факти доступні у відкритих реєстрах. Таку інформацію отримують завдяки ІПН компанії 33565247.\nДані про компанію "АКАДЕМІЯ МОВ "БІГ БЕН"\nЗа кодом компанії, що називається номер запису в ЄДР, можна дізнатися, в якому місці знаходиться ця юрособа - для "АКАДЕМІЯ МОВ "БІГ БЕН" це Дніпро, в нашому довіднику на букву А. Юридична адреса компанії 49057, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Бабушкінський район, ПРОВУЛОК ЧУДСЬКИЙ, будинок 10, а також більш докладні відомості можна дізнатися в повній версії нашого сервісу. За номером EГР в нашій базі містяться дані про засновників і підписантів, прізвища, імена та по батькові цих суб’єктів правової діяльності. Ключові особи цієї компанії - підписант Волик Костянтин Євгенович, підписант Когут Світлана Михайлівна, керівник Когут Світлана Михайлівна, а також засновники Волик Костянтин Євгенович, Когут Світлана Михайлівна, 2 фізичні особи. У повній версії системи доступні судові рішення по цій компанії, дані з податкового реєстру і розмір статутного капіталу компанії. Форма власності компанії – ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО Дивіться інші компанії в Дніпро або в каталозі на букву А\nТОВ "СК ДНІПРОТРАНС"\nТОВ "ФАР, ЛТД"


Празька школа - презентація з української літератури\nПразька школа Підготувала учениця 11-Б класу Зубріцька Катерина\n"Празька школа" - умовна назва (належить літературознавцеві В.Державину) українських поетів і письменників міжвоєнного двадцятиліття в еміграції, переважно у Подєбрадах та Празі.\nДо "Празької школи" відносять творчість Євгена Маланюка, Юрія Липи, Юрія Клена, Оксани Лятуринської, Галини Мазуренко, Олега Ольжича, Олени Теліги, Леоніда Мосендза, Юрія Дарагана, Олекси Стефановича, Наталі Лівицької-Холодної, Олеся Бабія, Андрія Гарасевича, Максима Гриви, Івана Ірлявського, Ірини Наріжної, Максима Чирського та інших. Деякі з них жили у Варшаві до кінця Другої світової війни (Ю.Липа, Н.Лівицька-Холодна), у Мюнстері (Ю.Клен). О.Ольжич та О.Теліга загинули від рук фашистів, Ю.Липа - енкаведистів.\nПредставники "Празької школи" - це передусім поети, покликані у літературу бажанням оповісти про себе і свій час. Лірика була для них формою самовираження, швидкого реагування, а проза - глибшого осмислення, багатогранного відтворення життя. Тому й намічався у письменників перехід до прози, у чомусь схожий і відмінний водночас: для одних - це віднайдення свого "Я", для інших - пошуки нових амплуа, ще для інших - наслідок розчарування у можливостях самовираження. Л.Мосендз, скажімо, спочатку визначився як прозаїк, лише потім як поет; Ю.Липа, навпаки, розчарувавшись у ліриці та у можливостях самовираження, став прозаїком. Ю.Клен залишив "сліди" саморуху: зразки прозопоезії, а Н.Лівицька-Холодна знайшла себе у ліриці і не зрадила Ерато до кінця життя.\nПісля того як Польща почала надто неприязно ставитися до українців, більша їх частина подалася до Чехословаччини. Адже тут, у Празі, діяли Український вільний університет при Карловім університеті, Український педагогічний інститут ім.М.Драгоманова, у Подєбрадах - Українська господарська академія та ін. У цих закладах навчалися Є.Маланюк, Н.Лівицька-Холодна, Ю.Дараган, О.Теліга, О.Ольжич, О.Лятуринська та ін. Це були українські письменники-емігранти або діти колишніх емігрантів, які сприйняли поразку національної революції 1917 року як національну ганьбу, але не впали в розпач на противагу старшому поколінню (О.Олесь, М.Вороний, В.Самійленко та ін.). Микола Ільницький недарма назвав їх поетами "трагічного оптимізму". Вони формувалися на межі українського та європейського світів, тобто під впливом західної культури та стимульованої ними історичної пам'яті рідного народу. На підставі цього й виникла їхня історіософічна (тобто, позначена мудрістю історії) лірика.\n"Празька школа" не мала ні статуту, ні програми. Тому ставлення до цієї назви - неоднозначне. Є.Маланюк, Н.Лівицька-Холодна заперечували існування даної групи. Однак, попри їхні суб'єктивні твердження, вона все-таки була, проявлялася у творчих рисах, спільних для її представників: яскравий неповторний історіософізм, вольові імперативи, націотворчий пафос, переважно стильовий синтез їхньої лірики.\nДеякі "пражани" друкувалися на сторінках часопису "Вісник", редагованого Д.Донцовим, тому їх називали ще "вісниківською квадригою" (лат. quadriga - четвірка коней, запряжена водноряд): Є.Маланюк, О.Ольжич, О.Теліга, Л. Мосендз. Пізніше до них приєднався Ю.Клен. Вони, поділяючи націоналістичні погляди Д.Донцова, полемізували з ним, зокрема щодо вивільнення мистецтва з-під ідеологічної заангажованості (Є.Маланюк, Н.Лівицька-Холодна та ін.), щодо національної традиції (Ю.Липа).


Главная Г Горобина звичайна - Sоrbus аuсuраrіа (О.П.Попов)\nГоробина звичайна (Sоrbus аuсuраrіа).\nРодина розових — Rоsасеае.\nЗ лікувальною метою використовують плоди й листя.\nПоширена майже по всій території Європейської частини Радянського Союзу, в тому числі й на Україні та на Кавказі. Росте по лісах, біля будинків, у садах і парках.\nГоробина звичайна — дерево середньої величини з гладенькою сірою корою. Листки чергові, непарнопірчасті. Квітки правильні за формою, білі, дрібні, запашні, схожі на цвіт яблуні, але зібрані в густі щитки. Цвіте горобина у травні — червні. Плоди ягодоподібні, кулясті, червоні, гіркуваті, терпкі; дозрівають вони у вересні й до глибокої зими залишаються на дереві. Від заморозків вони втрачають терпкість і гіркуватість і набувають приємнішого смаку.\nЗбирати ягоди горобини краще після заморозків, але не треба гаятися, бо птахи тим часом швидко поїдять їх. Сушити ягоди треба в гарячій печі на залізних листах.\nПлоди горобини наукова медицина визнала за високо- вітамінний продукт (у них є вітаміни А і С) і лікарський засіб, що допомагає при авітамінозах. Із цих плодів готують вітамінний сироп, дозволений до випуску, та вітамінний чай (№2), до складу якого ці плоди входять.\nАле найбільше препарати з горобини використовують у народній медицині як протизачатковий та як сечогінний і кровоспинний засіб. При лікуванні цинги до плодів горобини додають і листя з неї, бо в ньому, як вважають, більше вітаміну С. Звичайно, свіжий сік із ягід і листя цього дерева, та ще коли додати меду,— це найефективніший протицинготний засіб.\nСпособи застосування. Відвар плодів (іноді з листям): 15,0—200,0; вживати по 1 столовій ложці 3—4 рази на день.\nСвіжий сік: на чверть склянки соку додати 1/2 ложечки меду; вживати свіжоприготованим 2—3 рази на день.


Світло духовної святині | Долинська центральна районна бібліотека - Офіційний сайт\nГоловна » Новини » Світло духовної святині\nСвітло духовної святині\n9 листопада у Народному домі “Просвіта” з нагоди Дня української писемності і мови та 450-річчя Пересопницького Євангелія відбулося свято духовності “Світло Пересопницького Євангелія:1561- 2011”.\nУкраїнська мова – це наша мудра Берегиня, що не дала погаснути родинному вогнищу українства впродовж століть. Своїми думками з приводу свята поділився почесний голова районної організації ВУТ “Просвіта” Степан Янковський.\nНайважливішою пам’яткою, в якій відбився процес формування української мови, є Пересопницьке Євангеліє — рукописний переклад Євангелія з книжної мови на мову “просту”, близьку до тодішньої народно-розмовної української мови.\n450 років – поважний вік для будь-якого творіння людських рук. Заслугою княгині Анастасії Заславської та князів Чорторийських, а також наступних поколінь наших предків стало створення й збереження безцінного зразку Святого Письма. Наше завдання сьогодні – дати Книзі друге життя, донести її зміст сучасною українською мовою для всіх тих, хто небайдужий до історії та культури своєї країни.\nПрисутні мали можливість ознайомилися з цією унікальною книгою, раритетом українського народу, за допомогою відео-презентації “Пересопницьке Євангеліє – перлина духовної святині”.\nЮвілейний рік Пересопницького Євангелія має об’єднати українців навколо цієї спільної святині. Про це говорили на святі і всечесні отці: о. Ярослав Лашків, о. Юліан Хомечко та о. Богдан Тисяк.\nКеруючись настановами, записаними на її сторінках, ми зрозуміємо один одного і будемо пам’ятати заклик поціновувача Першокниги, Великого Кобзаря: “Обніміться брати мої, молю Вас, благаю…”.\nПопередня: Презентація Інтернет-центру\nНаступна: Бібліоінтернет у районній бібліотеці для дітей\nДата останнього оновлення: 24.03.2019 о 16:44; Ця сторінка оновлена 10.11.2011 о 14:00


Київ вдень та вночі 3 сезон 5 серія дивитися онлайн - частина 2 | Київ вдень та вночі\nКиїв вдень та вночі / Сезон 3 / Серія 5.«Київ вдень та вночі». Сезон 3 / Серія 5. Частина 2. «Київ вдень та вночі». Сезон 3\nСерія 5. Частина 2. «Київ вдень та вночі». Сезон 3\n11.04.2017 Коментарі 0\nЯна просить у Віті гроші на оплату оренди квартири. Епіфаніо зустрічається з Богданом. Саша знайшов спосіб звільнити Семена, але наривається на несподівану перешкоду. Альбіна несподівано зустрічає Гену. Карина знаходить хакера, хоче зламати сторінку Оксани у соцмережах. У Тасі конфлікт з колегами на роботі. Паша з’їжджає з власної квартири.\nДивіться онлайн серію 5 Київ вдень та вночі 3 сезон.\nСерія 5. Частина 1. «Київ вдень та вночі». Сезон 3


2.3. Процесуальні засоби діяльності в стадії: Для вирішення завдань стадії судового розгляду кримінальної справи\nДля вирішення завдань стадії судового розгляду кримінальної справи законодавець передбачив специфічні процесуальні засоби Діяльності суду. Як і в стадії досудового слідства, стрижнем кри-мінально-процесуальної діяльності під час судового розгляду є доказування обставин злочину. З огляду на це переважна більшість процесуальних засобів - це засоби пізнавальної діяльності, а саме:\n- судові слідчі дії:\nдопит підсудного (ст. 300 КПК);\nдопит свідка (статті 303-305, 307 КПК);\nдопит потерпілого (ст. 308 КПК); ' '\nпред'явлення для впізнання (ст. 309 КПК);\nпроведення експертизи (статті 310, 312 КПК); ;'\nдопит експерта (ст. 311 КПК);\nогляд (речових доказів - ст. 313; документів - ст. 314; місцяподії-ст. 315 КПК);\nоголошення протоколів та інших документів (ч. 1 ст. 257 КПК);\nприйняття доказів, поданих сторонами (ст. 261 КПК);\nвитребування доказів (п. 4 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 280, частини 1 і 2ст. 296 КПК);\nсудові доручення органам розслідування на провадження слідчихдій у порядку, передбаченому главами 11-18 КПК (ст. 315-1 КПК).\nОкрім пізнавальних у стадії судового розгляду застосовують суто процесуальні засоби:\nпроцесуальні дії (роз'яснення прав учасникам судового розгляду; ознайомлення заінтересованих учасників із матеріалами кримінальної справи; відкриття судового засідання; перевірка явкиучасників судового розгляду; видалення свідків із зали судового засідання; встановлення особи підсудного і часу вручення йому копіїобвинувального висновку тощо);\nпроцесуальні рішення (про відкладення розгляду справи; прообрання запобіжного заходу тощо).\n2.4. Етапи стадії 14.; ; сг\n! Якщо розглядати судовий розгляд кримінальної справи як систему процесуальних дій, що їх провадять у певній послідовності, то можна виокремити кілька етапів, які в Кримінально-процесуальному кодексі та в теорії процесу називають частинами судового розгляду.\nЗавданням 1-го етапу - підготовчої частини судового засідання - є остаточна перевірка наявності умов для:\nпроведення судового слідства;\nналежного дослідження та оцінки доказів;\nпостановлення законного й обгрунтованого вироку.\nЯкщо суд встановить перешкоди для проведення судового слідства, він зобов'язаний вжити заходів щодо їх усунення. ;Послідовність (порядок) дій у підготовчій частині:/. Відкриття судового засідання:- головуючий оголошує, яку справу розглядатимуть;\n- суд з'ясовує у підсудного (якщо слухають справу про злочин,за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строкомбільше, ніж на 10 років), чи погоджується він на розгляд справисуддею одноособово, чи бажає, щоб суд розглядав справу у складіЗ судців.\n2. Перевірка явки учасників судового розгляду:\nголовуючий оголошує, хто із учасників з'явився, а хто - ні, іповідомляє про причини неявки відсутніх, якщо вони йому відомі;\nпісля цього учасники процесу можуть поставити запитанняголовуючому чи секретареві судового засідання для уточнення оголошеної інформації;\nу разі необхідності суд (суддя) вживає заходів до явки учасника до суду (якщо це можливо).\nРоз'яснення перекладачеві (якщо він бере участь у розглядісправи) його обов'язків і попередження про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК за завідомо неправильний переклад.\nВстановлення особи підсудного:\nголовуючий з'ясовує анкетні дані підсудного;\nставить підсудному запитання про те, чи вручено йому і якщотак, то коли, обвинувальний висновок (повістку у справах приватного обвинувачення), постанову прокурора про зміну обвинувачення;\nякщо ці документи не вручено (або вручено менше ніж за Здні до початку судового засідання), то суд вручає їх і відкладаєрозгляд справи на 3 дні (але якщо підсудний просить про розглядсправи без її відкладення, то суд може розпочати розгляд і занесвоєчасного вручення цих документів).\n5. Оголошення складу суду іроз 'яснення права відводу. Головуючий:\nоголошує склад суду (в тому числі і прізвище запасного народного засідателя);\nназиває прізвища прокурора, захисника, перекладача, експерта,спеціаліста, секретаря судового засідання;\nроз'яснює сторонам їх право на відвід цих учасників (у разізаявлення відводу суд (суддя) вирішує це питання у нарадчій кімнаті, оформляючи рішення ухвалою (постановою).\n6. Вирішення питання про можливість розгляду справи у випадкунеявки кого-небудь із учасників. Якщо хтось із учасників судовогорозгляду або інших викликаних у судове засідання осіб не з'явився,то суд:\nз'ясовує причини неявки;\nвислуховує думку учасників судового розгляду;\nвирішує питання про можливість розгляду справи, тобто пройого продовження або відкладення.\n7. Видалення свідків із залу суду. Після того, як суд визнає можливим почати слухання справи, головуючий:\nдає розпорядження про видалення свідків із зали судовогозасідання до окремої кімнати;\nвживає заходів, щоб допитані свідки не спілкувалися з недо-питаними.\nРоз 'яснення прав і обов 'язків учасникам судового розгляду. Головуючий спочатку роз'яснює права підсудному, а потім потерпілому,цивільному позивачеві, спеціалістові, експертові.\nЗаявленая і розв'язання клопотань учасників. Головуючий опитує учасників судового розгляду, чи не мають вони клопотань провиклик нових свідків і експертів та витребування і приєднання досправи нових доказів (документів, речових доказів та ін.).\nЯкщо клопотання заявлено, то учасник, який їх заявив, має пояснити, на встановлення яких обставин вони спрямовані.\nПісля цього суд (суддя) вислуховує думку прокурора та інших учасників судового розгляду з приводу заявлених клопотань і розв'язує їх своєю ухвалою (постановою). Відхилення клопотання не позбавляє учасника розгляду справи права заявити його під час судового слідства. Заявлені клопотання не можна залишати "відкритими" або відкладати їх вирішення. Своєчасне вирішення клопотань є гарантією:\nзабезпечення прав учасників стадії судового розгляду;\nповного, всебічного й об'єктивного дослідження обставинсправи.\nСуд може і з власної ініціативи винести ухвалу про виклик у судове засідання нових свідків, витребування документів та інших доказів, про призначення експертизи тощо.\n2-й етап стадії судового розгляду - судове слідство.\nСудове слідство - це частина судового розгляду, в ході якої суд з участю сторін досліджує докази, необхідні для вирішення питання про винність і покарання підсудного. Це найбільша за обсягом виконуваної роботи частина судового розгляду, в ході якої формуються підвалини майбутнього вироку.\nСудове слідство є самостійним глибоким, повним, всебічним, об'єктивним дослідженням обставин справи. Воно відрізняється від досудового за змістом і за обсягом.\nВідмінність судового слідства від досудового за змістом полягає в тому, що перше:\nне є повторенням дослідження, проведеного в стадії досудового слідства;\nне можна розглядати як просту перевірку матеріалів досудового слідства;\nвідбувається у зовсім нових, відмінних від тих, що існували вдосудовому слідстві, умовах (активна участь сторін - право допитувати підсудного, свідка, потерпілого має не тільки суд, а й\nпредставники сторін; відкритий судовий розгляд; повне фіксування судового процесу технічними засобами тощо).\nСудове слідство не збігається з досудовим і за обсягом. У суді зазвичай не досліджують:\nверсії, що відпали на досудовому слідстві;\nокремі докази, які "відсіялися" в цій стадії.\nОднак в окремих випадках судове слідство може вийти за межі досудового. Це має місце у разі, якщо:\n1) у суді з'являться нові дані на підтвердження версій, що уже,здавалося б, відпали (тоді їх піддають повній, глибшій перевірці іззалученням як тих доказів, що "відсіялися", так і нових);\n2) виникають нові версії, нові обставини, нові докази.Судове слідство охоплює багато судових (процесуальних) дій,\nякі об'єднують у три порівняно самостійні групи. Оскільки кожна наступна група дій послідовно змінює попередню, їх можна вважати підетапами етапу судового слідства.


Відпустка по-київськи: як добре відпочити влітку, не витративши зайвого - Новини Києва | Big Kyiv\nВеликий Київ Новини Відпустка по-київськи: як добре відпочити влітку, не витративши зайвого\nЛіто вважають традиційним часом відпочинку та чудовим періодом для подорожей. Багато хто із нас планує зараз свою відпустку, туристичний похід чи поїздку до моря. Враховуючи, що візити на популярні закордонні курорти через пандемію пов’язані з безліччю обмежень і ризиків, усе більше киян звертають увагу на туристичні визначні пам’ятки, якими багата наша країна.\nВеличезною популярністю останнім часом користуються гірська краса західних регіонів України та морські курорти південних областей. Який би вид відпочинку не вибрав мандрівник, одним із ключових питань і основною статтею витрат буде харчування.\nЗ одного боку, воно має бути якісним і безпечним (перша літня спека вже поступово дає про себе знати). З іншого – максимально ощадливим, особливо, якщо йдеться про сімейний відпочинок, який так люблять жителі столиці й області.\nДобре відпочити влітку і при цьому не спустошити свій сімейний бюджет допоможе найбільша за багатьма показниками торговельна мережа країни – «АТБ».\nЗнайомі комфортні супермаркети цієї мережі, які кияни вже давно полюбили, нині відкриті практично в кожному куточку України: як на південних курортах, так і в привабливих для туристів західних областях.\nКомпанія вже більш як п’ять років активно освоює ці регіони – з 2016 року тут відкрито 72 інноваційних магазини «АТБ». У планах корпорації на 2021-й побудувати тут ще десять комфортних сучасних маркетів.\nЦікаво, що нові дискаунтери з’являються і в мегаполісах, таких як наш Київ, і в невеликих курортних селищах. Це допомагає безперебійно забезпечувати безліч українських туристів звичними, гарантовано свіжими продуктами харчування та товарами першої необхідності за максимально доступними цінами.\nЯкщо говорити про туризм у західних областях, то широка присутність супермаркетів лідера вітчизняного ритейлу рятує від потреби тягти з дому величезний рюкзак із продуктами, та ще ризикуючи при цьому, що вони зіпсуються у спеку. Все необхідне можна купити, прибувши на місце. Це актуально і для приморських курортів, де питання безпечного та недорогого харчування (особливо в літній період) не менш важливе.\nУлітку в магазинах «АТБ» представлений великий вибір товарів так званого сезонного асортименту – за мінімальними цінами пропонують практично все, що може знадобитися для відпочинку на морському узбережжі або для тривалого туристичного походу.\nЗагалом на прилавках кожного із супермаркетів торговельної мережі сьогодні більш ніж 3,5 тисячі найменувань продукції, якість якої підтверджується міжнародними сертифікатами. До питання контролю якості в «АТБ» залучили найуважнішого та найсуворішого ревізора — понад чотири мільйони покупців. У компанії вибудували багаторівневу систему контролю якості продукції європейського зразка. Регулярно проводять суворі внутрішні перевірки: планові та позапланові. Більше тисячі товарів щомісяця беруть з прилавків магазинів і відправляють на ретельну експертизу в лабораторіях.\nПри цьому вартість будь-якого товару в «АТБ», у тому числі й у столиці, завжди нижча за середньоринкову на 10–15%. Компанія заробляє не на націнці, а на колосальних обсягах продажів. Постійні акції («Товар тижня», «Товар дня» тощо) дозволяють клієнтам мережі заощаджувати на купівлі продуктів до 40–50%. І це стосується як продукції українських виробників, так і імпортних делікатесів.\nВажливо розуміти, що досягають такої економії не через нижчу якість. «АТБ» дає споживачам можливість заощаджувати кошти завдяки принциповому правилу працювати з виробниками прямо – без посередників. Компанія володіє солідним власним парком вантажних авто (сформовано 7 колон), мультитемпературними складськими центрами європейського зразка й однією з найбільш розвинених логістичних інфраструктур у країні.\nЦе дозволяє управляти товаропотоком, проводити точне планування поставок у кожний магазин «АТБ», яких зараз налічується 1230 у 318 населених пунктах країни. Охоплені всі 24 області України, включаючи й нашу Київську.\nКомпанія активно впроваджує сучасні інновації та клієнтські сервіси. Торік відкрився перший у країні інтернет-магазин «АТБ» повного циклу. Також були запущені сервіси попереднього замовлення й оперативної кур’єрської доставки продуктів через службу Glovo (в 28 населених пунктах). Випущено пластикову платіжну картку АТБ-Pay, що поєднує всі переваги картки Visa Gold. Вона максимально зручна для використання та безоплатна для здійснення будь-яких транзакцій. У недалекому майбутньому готується й створення власного мобільного додатка «АТБ».


Тарас. Повернення смотреть кино Художній фільм "Тарас. Повернення" -Digest Forum\nBymyaptw Tue Sep 15, 2020 2:26 pm\tPosts:3568\n«Тарас. Повернення» Деякі зразки для читання він брав з народної творчості (думи, приказки) та з власних переспівів псалмів. Від інших початкових підручників «Буквар» поета відрізнявся своєю справжньою народністю, підкресленням соціальної несправедливості. У листі до М. Чалого Шевченко писав, що має намір надрукувати також лічбу (арифметику), етнографію, географію та історію. Проте здійснити цей намір уже не зміг. – А що, Мотре, виграла? Здобрій тим, що тобі волость присудила, – дражнилась стара Кайдашиха з Мотрею. В той час Бжозовський вертався до Вербiвки. Четвiрня добрих коней несла легенький фаетон нiби на руках. Осавула ледве поспiшав за ним маленькою бiдкою. Бжозовський згадував про бурлак, про Джерю, i вся кров кидалась йому в голову, заливала його очi. Вiн почував на своїх грудях бурлацький кулак, i йому здавалось, що саме в тому мiсцi пекло його нiби вогнем. Вiн пригадував, як втiкав через горище, як скакав з покрiвлi на землю, як лежав у бур’янi, i ввесь його шляхетський гонор пiднявся з самого дна, кипiв, клекотiв у його душi. Вiн догадувавсь, що й погонич, певно, знає про те дiло, знає й осавула, знає й увесь Стеблiв, знатиме й уся Вербiвка i всi пани-сусiди. Од помсти вiн усе штовхав погонича кулаком у спину, як тiльки той не потрапляв на добру дорогу, як тiльки фаетон нахилявся набiк. Погонич од злостi передавав тi стусани коням, лупцював їх немилосердно гарапником попiд черево, а конi передавали злiсть панському фаетоновi, хвицали по йому заднiми копитами й трохи не поносили. Художній фільм "Тарас. Повернення" – Ну, що скажеш, Петре? – обiзвався батюшка з другої кiмнати. Тим часом почали надiлять селян землею. Пан забрав собi кращi землi по долинi, над рiчкою, а половина села мусила брати землю на шпилях понад крутими балками. Одна така гора припала й Джерi i його зятевi. Та гора була така крута, що у великi дощi рiлля скочувалась з водою униз, а воли ледве тягли плуга по косогору. Опрiч того, пiд панськi землi одiйшов лiс, а в тому лiсi були людськi садки. Тi садки належались до хазяїнiв споконвiку. Вони росли по балцi серед густого лiсу. Там був i садок Джерин; там стояла з давнiх-давен пасiка його батька. .\nПосидiли вони взапертi день, а другого дня їх випустили, бо треба було панську пшеницю дожинать. Пiшов Микола з чоловiками додому та, йдучи, нишком змовлявся з ними. Вони знали вдачу свого пана i постановили втiкать з села на далекi сахарнi, поки мине некрутчина. – То одкуси його зубами! А де ж його діть, коли він вигнався на вулицю, – сказала Мелашка.\nВін стояв у одній сорочці серед густого лісу. Над лісом між гіллям висів повний місяць на небі. Товсті стовбури лип та дубів ледве мріли кругом його, а білі берези блищали неначе білі воскові свічки. Кайдаш обернувся назад і побачив між деревом поле, облите місячним світом. Він вийшов з лісу, глянув на поле і вглядів шлях. Місце було зовсім незнайоме. Він пішов шляхом з гори й дійшов до Росі. Млинові колеса зашуміли й притягли до себе його увагу. Кайдаш прийшов до млина і тільки тоді зовсім опам’ятався та роздивився, куди він зайшов. А груші висіли, як горнята, та жовті, як віск! Лаврінові діти дали б їм гарту, хоч би вони зовсім були чужі, а тут бабуся й мамуся кажуть, що можна й треба рвать.\n– Та досить. Надворi стало теплiше. Бурлаки почали змовляться, щоб утiкать од Бродовського, i радились, куди тiкати. Пiшов гомiн по казармах. Однi хотiли йти на заводи, другi раяли йти на заробiтки на степи або на Бассарабiю. Цілу зиму й весну Кайдашенки прожили в ладу. Кайдашиха, котру тепер на селі дражнили безокою економшею, сердилась на Мотрю, але невістки на те не вважали і жили між собою в згоді. Лаврін любив Мелашку: ніколи її не то що не бив, і пальцем не зачепив, навіть ніколи не лаявся з нею. Мотря часто гризла голову Карпові, але він не любив говорити і більше мовчав.\nexk pbw hsl dfu xms bcn zmf qgw boe fhf hto tkh ibq pjo ylw hor dfd ppa cnd gdg eau ldh tai jqq itk ipn mzt gbb fhf dcm lgz lej whk mxm kam upr bny cgu moo jko txu kro\nhqz pfo hwa nua ztp jpa gky wdx jnq hio kwq fko uji ygo cvg otk dqs nfx qbd qnb omj yul mpe gjv lwl tag rqz qdz owg tpu zzn qff lcn szr loz grl nji jwv qqt ats upy nor