Вітер з Волині. Ч.8 - Мих. Подворняк - Українська ділянка - Библиотека - Фарисеевка\nСреда, 18.09.2019, 05:30 Регистрация | RSS\nВітер з Волині\nМитр. Іларіон (Огієнко) \nГлавная » Статьи » Українська ділянка » Мих. Подворняк\nВітер з Волині. Ч.8\nДля людей євангельського віроісповідання також прийшов тоді час великої спроби. ТІ партійці зовсім не визнавали нашого віроісповідання, але казали, що тепер воєнний час, немає часу на такі справи, але пізніше обіцяли з нами розрахуватися. В деяких тільки місцях забрали наші богослужбові книжки, закрили молитовні доми. Знаю випадок, що одного нашого проповідника, з російського народу, старшого вже чоловіка, який не вмів по-українському проповідувати, а проповідував російською мовою, розстріляли разом з усією його родиною. І розстріляли вже тоді, коли наближався фронт в 1944-му році І ті партійці самі втікали.\nАле терпіли від бандерівців не тільки ми, євангельські віруючі, але й всі, хто чим-будь з ними не годився. Напр., одного дня прийшов до мене станичний нашого села, щирий православний чоловік, але одночасно уміркований бандерівець. Прийшов і каже:\n— Ти чув, що позавчора наші хлопці згладили Кременецького Олексія?\n— Якто згладили? — питаюся його.\n— А так, перестріли в лісі біля Смиги і забили. Ну що ж, так йому і треба. Він усе тягнув за рускими, не дозволяв, щоб по церквах правилося українською мовою, то й не треба з ним панькатися.\n-— Так, але він таки був духовною особою, великим авторитетом у вашій церкві, якого ви колись шанували, поважали, а тепер замордували.\n— Ну що ж, наша церква має бути чисто українською.\n— Добре, я погоджуюся з тим, що для кожного народу повинна бути церква з його мовою, але для того повинні бути не такі дороги. Це ж, що ви робите, є проти законів Божих і законів людських. Отак вбивати священнослужителя незгідне з канонами вашої церкви, хто б цей служитель не був.\n— А, тепер революція, — відказав станичний І по ньому було видно, що він був радий, що десь там в лісах біля Смиги стався ще один їхній злочин.\nІ тому не диво, що бандерівці погано поводили-ся з нами, євангельськими віруючими. Так само вони поводилися з усіма, хто не так вірив, чи не так думав, як вони. Але тепер наші люди вважали їх своїми неприятелями і співчували всім тим, що були ними покривджені.\nНімці з польською поліцією частіш і частіш виїздили на села, плюндруючи їх, а тому я сподівався, що вони колись таки приїдуть і до нашого села, хоча воно було досить далеко від міста. Найбільше мені було жаль моєї бібліотеки, з якою я ховався від боль-шевиків І тепер треба було також ховатися, бо німці приїдуть, село спалять і тоді всі книжки погорять. Тому одного дня я поскладав усі важливіші книжки до великої шафи і завіз до нашого молитовного дому, який стояв на віддалі від будинків, був критий дахівкою, а тому я думав, що на випадок, коли село буде спалене, він не так швидко загориться. Довго там лежали мої книжки, а німці, на щастя, не приїздили.\nОдного ранку прийшов до мене станичний, трохи схвильований і перестрашений.\n— Сьогодні вночі твою бібліотеку забрали повстанці, — сказав.\n— Нащо ж вони її забрали? — спитався я.\n— Не знаю, але забрали. Я не хотів віддати, посилав до тебе, але вони не хотіли навіть слухати. Ти знаєш, як то воно тепер. Треба на все погоджуватися. Приїхали підводою і привезли з собою молодого хлопця, якого мали за щось там судити в нашому селі. Хотіли робити суд в нашій хаті, але мати почала плакати І проситися, то вони пішли до вашого молитовного дому, взявши в Юхима ключі. Який там був суд, я не знаю, бо мене туди не впустили і я стояв на вулиці. Потім вивели того хлопця, він просився І плакав. Повезли його на хутір і я думав, що його десь пустили. Але вже сьогодні прийшли звідти люди, то оповідали, що повісили його на вербі над дорогою... А потім вони повернулися, забрали твою шафу з книжками, я ще поміг їм винести її на віз, бо ж вона була тяжка і велика. Не знаю я тих повстанців, але думаю, що це було СБ і я не думаю, що ти коли-будь побачиш свої книжки. Ти ж знаєш, як воно тепер ..., — казав станичний.\nЦе, що мені станичний сказав, було для мене дуже болюче. Я відразу відчув, що втратив щось найдорожче, відчув, що тієї втрати мені вже ніколи не повернути, але я прийняв рішення за всяку ціну шукати моїх книжок. Я думав, що коли мені не віддадуть книжок релігійного змісту, яких там було багато мовами українською, російською і польською, то повинні віддати твори наших українських письменників. Були там також книжки совєтського видання, „Тихий Дон" Шолохова, твори Рильського, Тичини, Яновського, а навіть була „Історія Партії КВПБ". Чому я тримав усе це, я й сам не знаю. А тепер я думав, що коли повстанці все це переглянуть, то мені з добром не бути. Напевно порахують мене якимось москвофілом, а тоді вже й ворогом українського народу. Але ломимо таких думок, я таки вирішив шукати моїх книжок.\nНаш станичний сказав, куди мені треба в тій справі звернутися і я ще того самого дня пішов шукати книжок. Родичі І знайомі відмовляли мене від тієї дороги, бо це визначало те саме, коли б хтось пішов за панування большевиків шукати за кимось арештованим. Тоді навіть не можна було нікому казати, що когось арештували. Тепер також був такий самий терор, але я таки нікого не слухав і пішов шукати.\nХодив я по багатьох селах і хуторах, куди мене скеровували, але всюди отримував ту саму відповідь:\n— Ваші книжки є, але вони ще не перевірені. Треба чекати.\nЯ прийшов додому і чекав. Близькі люди до бандерівців мене запевняли, що я ніколи назад не отримаю своїх книжок. Я почав також так думати і поволі забувати за свою втрату. Люди ж втрачали життя, маєтки, а я покищо тільки книжки втратив. Але не так мені було жаль самих книжок, як жаль було того факту, що це ж зробили свої люди, зробили ті, що на своїх гаслах писали: „Воля народам, воля людині". І цю „волю" ми тепер дуже дошкульно відчували.\nЗа якийсь час прийшов до мене наш станичний і сказав, що в сусідньому селі є якийсь великий пов-станчий провідник і щоб я пішов до нього в справі моїх книжок. І я пішов. На подвір'ї одного господаря стояло кількох озброєних СБ, а між ними також один молодий мужчина в цивільному убранні. Я підійшов ближче І остовпів із здивовання. Це ж був знайомий мені з сусіднього села хлопець, напів письменна людина, яка не мала жодної свідомости, хто вона. Я хотів уже вернутися і йти геть, бо що ж можна добитися в такого „начальства"? Але вертатися було пізно, бо він побачив, що я прийшов у якійсь справі.\n— Ви, друже, чого хочете? — спитався він мене.\n— Я прийшов у справі моїх книжок, які забрали в мене півтора місяця тому ваші вояки, — відповів я.\n— Я знаю, знаю. Але тих большевицьких книжок, я не думаю, що ви їх повинні отримати. І якщо ви думаєте, що в Україні ви будете заводити нову віру, то наперед вам кажу, що того не буде.\n-— В Україні не може бути однієї віри і однієї церкви, як і не може бути якоїсь однієї політичної партії, бо тоді Україна не буде вільною, а буде тоталітарною. Якраз такою, якою вона тепер і є, — відповів я спокійно.\nЦей „друг" підійшов до мене І з усієї сили вдарив мене в обличчя. „Ось тобі книжки, штундо", — процідив він крізь зуби. Я почув в устах гіркий біль, голова мені закрутилася і я насилу втримався на ногах, щоб не впасти. Але найбільше мене заболіла душа. Але той „друг" мене більше не бив. Обернувся і пішов до хати. А я безрадно стояв на подвір'ї і не знав, що маю робити, що комусь казати. Біля мене стояли двох хлопців СБ, мабуть приватна охорона ось цього „вождя". І коли я так стояв на одному місці, один з них сказав до мене:\n— Іди додому, бо коли вийде друг командир, то ще дістанеш.\nЯ обернувся і пішов додому. Ішов полями, зеленими луками своєї рідної землі і душа моя гірко плакала й бунтувалася. Пригадую, що тоді я пішов на свої сіножаті, сидів довго над річкою, слухав шепоту очерету і не міг знайти спокою. Просив у Бога ласки, щоб Він не дозволив такій владі оволодіти нашою бідною Україною, яка вже аж надто багато має тих „визволителів", які приносять їй безліч горя.\nПро свої пригоди я розповів нашому станичному. Він зо смутком вислухав мене і сказав:\n— Шкода, що таке сталося, але я думаю, що це особисте потягнення того командира. Провід УПА на таке не дозволяє.\nНезабаром після того до нашого міста приїхало більше німецької І польської поліції. Почалися частіші напади на українські села. Українські повстанці своєю боротьбою одні з одними сильно ослабили себе і не були тепер в спромозі протиставитися ворогові. Німці одного дня спалили недалеко міста кілька сіл, попалили також хутори, бо хтось їм доніс, що там перебувають повстанці. Після того до мене прийшов наш станичний і сказав, що в одному спаленому селі були мої книжки і що вони тепер там всі згоріли. Ще того самого дня я пішов туди. Недалеко дороги бачу, що незнайомий господар стягає на купи обгорілі стовпи й дошки і все споглядає на дорогу, яка веде до міста, бо звідти кожного разу можна сподіватися нової небезпеки. Я привітався з господарем і спитався:\n— Я чув, дядьку, що в вас були мої книжки, чи правда?\n— То це ваші? — здивувася господар. —- Так, були, але тепер їх немає. Привезли їх до мене однієї ночі повстанці, поставили з шафою в коморі, щоб я їх тримав і нікому про них не говорив. То я й тримав. Ось ходіть, покажу вам, де вони були.\nМи пішли з господарем за кущі, де недавно ще стояла його комора. Тепер там була тільки купа згарищ, такі самі купи згарищ були з його хати, стодоли та хлівів. Він з родиною врятувався втечею до лісу, а тепер прийшов і ходив засумований поміж тими купами попелу. Зачепив чоботом купу попелу і сказав:\n— Оце попіл з ваших книжок. Дивіться, ще знати літери.\nЯ взяв тверду плиту попелу і розлупив його надвоє. На чорному попелі дуже виразно було видно літери Самчукової книжки „Волинь". Узяв другу, третю. На мене подивилася знімка проф. В. Марцінков-ського з якоїсь його книжки, що була стиснена поміж якимось християнськими журналами. Книжки не згоріли на дрібний попіл, бо вони були стиснені до себе в шафі, то так і зотліли. Тепер можна було розпізнати кожну грудочку попелу. Тому я стояв над тим згарищем, перегортав його, знаходив там знайомі мені сторінки і востаннє ще читав те, що колись перечитував багато разів. Потім ми посідали з господарем біля згарища і довго про все розмовляли.\n— З ваших книжок бачив, що ви євангелист, — казав зажурений господар, — а тому вони їх і забрали. Але скажіть, бо ви читаєте Біблію, довго ще на світі буде таке нещастя? Такого горя мабуть ще ніколи люди наші не переживали. Та коли б то від чужих, а то від своїх, від отих молодих хлопців.\nНа жаль, я нічого не міг відповісти цьому бідному волинському господареві, бо в мене не було слів.\nЩодня навколо нас горіли ті села, які були ближче міста. Кілька найближчих до нас сіл, а в тому і наше село були далеко від міста, тут недалеко був ліс, а тому німці з поляками не відважувалися так далеко виїздити, бо знали, що в лісі є повстанці. За селом на горбку постійно стояла варта, вона мала довгі тички, до яких було причеплене полотно. І коли та варта бачила на шляху підводи, що їхали з міста, вона махала високо тичками, кидали шапками догори і це був знак, щоб люди втікали з села до лісу.\nОдного погідного дня навістила люта недоля і наші тихі села. А було це восени 1943-го року саме на свято Покрови. Надворі була чудова погода і було дуже тепло. Десь біля 9-ої години ранку ми зібралися біля молитовного дому на своє богослуження. Нараз бачимо, що з села біжать хлопці і кажуть, що варта на горі показала, що з міста їде валка німців. Ми зачинили молитовного дома і всі розбіглися, хто куди міг. А в селі затрубили на тривогу, дзвонили в дзвона, що був спеціально для того біля кооперативи. Над селом постав великий галас і крик. Люди запрягали коні до возів І втікали до недалекого лісу, а худобу випускали з хлівів надвір.\nЯ прибіг додому, а мати вже випустила худобу на городи, а подушки і рядна виносила на коноплище. Я схопив братового хлопчика на руки і почав бігти на поле. На горі за селом їхало кільканадцять верхівців. Це були німці з поляками, а тому треба було спішити. В селі вже затих дзвін, але далеко на горі голосно строчив кулемет. Ми вибігли за село Мати біжить впереді, а я з хлопчиком з-заду. Бідна дитина тулиться до мого обличчя, тисне мене руками за шию і все питається, чи німці нас не постріляють. Ось уже недалеко до лісу, але вершники минули на горбку церкву і спускаються в долину просто до лісу, щоб перетяти шлях тим, що втікають. А тут стільки людей! Старі, немічні люди, матері з дітьми, -— всі рятуються від смерти. Залишилося нам тільки перебігти долину, а тут уже ліс, але верхівці вже перетинають нам шлях. Чути вже їхні голоси, чути постріли і кулі дзизчать над нашими головами.\nАле нараз в лісі застрочило кілька кулеметів, почулися постріли рушниць і поляки з німцями завернулися назад. Це дали знати про себе українські повстанці. Ми скочили до лісу, попадали на землю, задихані, перестрашені, але врятовані.\nВерхівці вернулися назад, але наше село минули і поїхали до сусіднього, яке було від нашого одну тільки милю. Дорогою зустрічали втікаючих людей І вбивали їх без всякого милосердя. А коли приїхали до села, підпалили його з усіх боків. Хати переважно були криті соломою, яка за суху осінь висохла, а тому за короткий час село обернулося в море вогню. Нам було видно з лісу, як над селом здіймалися чорні клуби диму, звідти також долітали голосні постріли і ми знали, що там діється. Ми знали, що з села багато людей втекли, але багато там ще лишилося і тепер над ними відбувався страшний суд. Серця наші краялися від болю, але ми були безрадні помогти своїм людям. Повстанці знали, що німців приїхало багато, частина ж українських повстанців виїхала на якусь іншу акцію, а тому вони тепер не мали стільки сили, щоб боронити палаюче село. Вони разом з нами стояли під лісом І здаля дивилися на палаюче село.\nСусідні села, дальші і ближчі, почули про нашу недолю, дали знати дальшим селам, іншим повстан-чим групам і до нашого лісу почали приїздити озброєні наші хлопці. Кажуть, що приїздили вже бандерівці і мельниківці, бо небезпека від німців тепер для всіх була загрозливою.\nНімці з поляками боялися довго бути в селі. Що могли, те спалили, кого зловили, помордували і почали втікати до міста. Але далеко за селом їх перестріли українські повстанці, відібрали трохи зброї, а коли побачили, що з міста їде німецька підмога, відступили.\nКоли поляки з німцями від'їхали із спаленого села, ми разом з повстанцями бігли туди. Але того села вже не було. Більша його половина вигоріла, нові господарства самі від себе займалися і горіли. Ніхто нічого не рятував, бо й не було кому. Багато людей повтікали возами до дальших сіл І ще не повернулися, а ті, що не встигли втекти, лежали тепер трупами по дорогах, на своїх подвір'ях. Це була жахлива картина, якої я ніколи не забуду. Ми біжимо туди, де все ще горять будинки, звідки долітають розпуч-ливі голоси жінок. На одній вулиці, яка цілком спалена, лежить у калюжі крові старенька жінка, а біля неї двоє постріляних її внучат. Біля діточок непритомніє їхня мати, яка щойно разом із нами прибігла з лісу. Вона падає на трупи своїх дітей, але її беруть під руки і відводять набік. Недалеко на дворі Петра син стоїть над замордованим батьком, над двома сестрами. Він рве на собі волосся і голосно плаче... Далі ті самі картини. Страшні і незабутні. Кров, трупи, згарища. Хто за це буде відповідати, хто почав ту страшну різню?\nДо самого вечора ми гасили вогонь, збирали трупи. Приїхало багато повстанців, але було вже пізно. Вони разом з нами зносили помордованих людей, клали їх на купи біля згарищ їхніх господарств і потішали людей, що вони помстяться над поляками і німцями. Але тими обітницями ніхто не тішився, бо люди наші знали, що за ті злочини постраждають десь польські невинні люди, як і тут постраждали наші невинні селяни. Тому люди не бажали жодної помсти за себе, вони не хотіли нічиєї крови, а хотіли тільки спокою.\nПізно ввечері я йшов додому. Небо затягнулося хмарами і сіяло теплим дрібним дощем. Але моє село ще ціле. Ходять тільки дорогою корови, під плотами тиснуться мокрі кури, качки. І люди ходять дорогою, бо сон нікого не бере. Від усього пережитого того дня, ніхто не зможе заснути.\nУ мене вдома ще не спали також. Я пішов до стодоли і поклався на сіно. Я ще мав де лягти, покищо мав свою стодолу, пахуче сіно, мав ще свою родину, а як багато є людей в довколишніх селах, що вже нічого не мають. Боже, який же я щасливий! ... Надворі трусило дощем, ніч була темна і до мене сон не приходив. * * *\nОсінь цього року була тепла і погідна. Одного дня трусило дощем, другого дня світило сонце. Дерева скинули з себе останнє жовте листя, гойдалися від вітру і навівали якусь тугу. І одного дня тієї осені кількох молодих хлопців у нашому селі отримали з лісу від українських повстанців повідомлення, щоб вони на визначений день і годину з'явилися в призначеному місці І щоб були готові не повернутися швидко додому. Таке повідомлення отримав і я. На визначений день ми пішли на недалекий хутір, а там якийсь незнайомий юнак сказав, що ми мобілізуємося до Української Повстанської Армії. Це мене дуже засмутило. Я відразу заявив тому незнайомому юнакові, що я не можу йти в повстанці, бо до того всього, що тепер діється поміж повстанцями я не надаюся. Він подивився на мене і спокійно відповів:\n— Це не моя справа. Я маю тільки доставити вас на постій, а ви там робіть собі, що бажаєте.\nНас ще пустили додому, але на вечір ми знову мали бути на тому самому хуторі. Вдома я інформувався із нашим станичним, що я маю робити І він мені порадив не робити жодного спротиву, бо все це може коштувати мене життя. Тому я вирішив їхати на постій, а там просити, щоб мене звільнили від служби в УПА. Коли б мене не звільнили, я вирішив утікати до недалекої Галичини, де ще не було жодних повстанчих рухів І де можна було поміж знайомими переховатися, бо мені, християнинові, не випадало робити того, що робили повстанці.\nУвечері ми виїхали возом із села. В сусідньому селі нас чекала нова підвода, на яку ми пересіли і поїхали далі. І так було в кількох селах. З нами їхав незнайомий наш провідник, трьох хлопців з мого села і я. Провідник наш був веселий, цілу дорогу жартував, Інколи оповідав про різні повстанчІ акції проти німців і поляків, але ці його розповіді веселими для нас не були. І я вирішив у душі на такі акції ніколи не піти.\nТак ми їхали цілу ніч, потім їхали один день і ще одну ніч. їхали полями, спаленими селами і всюди бачили одну і ту саму страшну картину. Ніде не було жодного моста, ніде не було над дорогою жодного телефонічного стовпа, все було знищене, спалене, зруйноване. Страшна це була картина моєї рідної землі. Поляки з німцями палили українські села, а повстанці палили польські.\nНарешті ми приїхали до густого лісу недалеко колишнього галицького кордону, а тепер кордону Генерального Губернаторства. Зайшли до звичайної селянської хати, де нас зустрів молодий хлопець, убраний по-військовому, з револьвером біля боку. В хаті стояло два столи, а на столах були машинки до писання і цілі купи різного паперу. На стіні висів великий портрет Шевченка і Тризуб. Це й був постій Української Повстанської Армії, але тільки її т. зв. Земельний Відділ.\nЯ довідався, що молодий хлопець, убраний по-військовому і був комендантом цього постою, а тому я і вибрав відповідну хвилину, щоб попросити його, щоб він мене звільнив і відпустив додому. Я йому сказав, що я євангельський християнин, я ніколи в житті ще не мав рушниці в руках і згідно моїх релігійних переконань, я не можу йти на жодну повстанчу акцію.\nВін уважно мене вислухав і сказав, що про це вони знають, а тому взяли мене сюди тільки для господарчих справ їхнього земельного відділу. Запевнив мене, що на жодну акцію із зброєю в руках мене брати не будуть, а моїм обов'язком буде сидіти ось в тій хатині, приймати від станичних з довколишніх сіл звіти різних контингентів, робити з того всього обрахунок і щотижня подавати ті рахунки кудись далі. Але звільнити вони мене не можуть, бо ж усі молоді люди тепер у повстанцях і їм потрібні різні сили.\nІ розпочав я свою примусову працю. Сидів цілими днями над різними паперами, стукав на рахівниці, а туга поривала мене додому. Аж тепер я побачив, що Українська Повстанська Армія була добре організована і коли б не її внутрішній поділ, вона могла б була доконати великих справ для добра нашого народу. УПА мала по всіх волинських селах великі харчові сховища, мала вже багато зброї, яку різними способами відбирали від німців. Наприклад, одного разу наш земельний відділ отримав від однієї бойової частини наказ прислати їм 75 пудів ковбаси, кільканадцять пар чобіт, кожухів, рукавиць і другого дня підводи селян вже везли туди все це добро. На Волині досі Існувало чимало колишніх большевицьких радгоспів, яких німці не розпустили, але тримали там своїх наглядачів, а в тих радгоспах було чимало худоби — корови, свині тощо. Тепер усе це пішло в руки повстанців. Тому люди, на наказ УПА, кололи свині, робили ковбаси, заливали їх у бочках смальцем І десь переховували. І майже в кожному селі тоді був пов-станчий склад, з якого все добро розходилося туди, де його повстанці потребували.\nОтже, на той час УПА мала все, що їй було треба, але вона не мала найголовнішого, не мала підтримки населення. Симпатії людей були на боці групи мель-никівців, а бандерівців люди вважали своїми ворогами. Дійшло до того, що люди наші тішилися, якщо десь в акції німці з поляками розбивали повстанців. Бандерівці надалі збирали з населення всяку данину, але тепер уже збирали примусово. За кожний спротив селян карало СБ, яке тепер було таким самим пострахом, як колишнє НКВД чи Гестапо. І наші люди до-краю втомилися І чекали якогось нового визволення, тепер уже від своїх. Але визволення тепер уже не було ні звідки. Через радіо ми слухали новини і бачили, Що фронт наближається до Волині, отже, ніхто тепер не вірив у перемогу німців. Ми знали, що на наші землі знову суне страшна навала, якої люди боялися, ніби якоїсь чуми. Ми відчували подих тієї навали, на одну тільки думку про неї, люди хололи від страху, але ніхто нічому зарадити не міг. Хмара сунулася І ми чекали з неї тяжкої зливи.\nНедалеко нашого постою були села, в яких існували громади баптистів. Щонеділі я ходив туди на бо-гослуження, брати і сестри там знали мене з-перед війни і не лякалися того, що я в ,,партизанах", бо з їхніх громад також деякі молоді хлопці були на такій праці. Вони знали моє наставлення, а тому приймали мене, як свого брата у ХристІ. А мені приємно було мати духовне спілкування зо своїми одновірцями. Євангельські зібрання по всіх селах Волині відбувалися тоді великі і благословенні. Втомлені люди шукали потіхи в Бога, а тому приходили слухати Божого слова, каялися в своїх гріхах, молилися. Були масові навернення, велике духовне піднесення. Для мене особливо була неоцінимим скарбом оця жива спільність з дітьми Божими. Щодня я сидів над паперами, над різними звітами, журився, сумував, але в неділю йшов до села, співав разом з моїми дорогими братами І сестрами і душа моя відпочивала. Забувалося за все, що десь там творилося поза нашим постоєм.\nНезабаром випав густий сніг І покрив собою наш ліс. Дерева виструнчилися, злегка шуміли, стрясаючи сніг на землю. Хата, в якій був наш постій, колись належала до заможнього господаря, якого большеви-ки вивезли на Сибір, а хати розібрати не встигли. Тепер вона пригодилася для УПА, вона була далеко від міста, від головних шляхів, оточена соснами, дубами.\nПрацюючи в цьому земельному відділі всю зиму 1943-го року, я так ніколи і не довідався, хто мене сюди рекомендував. Але я потім побачив, що й тут я був для чогось доброго потрібний. Разом зо мною працювало кількох молодих хлопців, з якими я подружив. Вони в минулому належали до якихось українських політичних організацій, вважали себе мельниківцями і не погоджувалися з тим, що тепер діялося поміж повстанцями. Але працювали тут зо мною також примусово, як і я. Працювала з нами також одна молода дівчина з недалекого міста. Вона чомусь завжди була дуже сумна і зажурена. Сиділа над паперами, рахувала, стукала рахівницею, але до нікого майже ніколи не відзивалася. Коли хтось оповідав, що десь там повстанці побили поляків, вона ще була сумнішою.\nОдного дня ми тільки були обоє в кімнаті. За вікном падав густий сніг і дув вітер, гойдаючи деревами. Але в нашій кімнаті було затишно, бо в печі горіли сухі поліна дров І розкидали по кімнаті і тепло і запах чогось приємного, родинного. Ми сиділи мовчки і працювали. Я подивився на дівчину і побачив, як сльоза скотилася по її сумному обличчі і впала на папір на столі. Вона швидко витерла очі, поглянула на мене і зрозуміла, що я побачив її сльозу. Я знав, що вона має якісь свої переживання, а тому, поки нікого не було, я забажав з нею поговорити.\n— Я бачу, панно Зосю, що ви завжди чомусь така сумна, невесела, а тому я давно хотів вас про це спитати. Чи можете мені сказати, чому ви ось і тепер плачете? Скажіть, може я зможу вам чимось помогти ...\nВона подивилася на мене, подивилася у вікно, чи там когось немає і заплакала повними слізьми. Зігнулася над рахівницею і плакала, ніби дитя. Я взяв її за плече.\n—- Панно Зосю, не плачте, ось хтось надійде і побачить. Перестаньте, не можна так.\nДівчина заспокоювалася, а потім шепотом сказала:\n— Я вам скажу, бо не боюся вас. Я знаю, що ви християнин, але інших боюся. Вам треба знати, що я полька. Тато мій був українець, але мати полька. Тепер маму повстанці забили, а тато лишився сам. Він дуже бідний і самотній. Але ви скажіть, чи можна таке робити?... Скажіть, чи ж винна я, що родилася від матері польки?\nЗося хотіла ще щось сказати, але за дверима почулися чиїсь кроки, хтось витирав від снігу чоботи і вона витерла сльози І знову стукала на рахівниці. Але від тієї нашої розмови я знав, чому дівчина завжди така сумна. Батько її десь там жив у місті, матір замордували, а вона якимись дорогами опинилася між нами і про її походження досі ніхто не знав.\nОдного разу прийшов до нашого постою якийсь незнайомий озброєний мужчина, викликав надвір одного з наших робітників і щось довго з ним розмовляв під соснами. Ми відразу доміркувалися, що це мабуть СБ. Моє серце чомусь затривожилося і я подумав про Зосю, А що, коли б виявилося, що вона полька? Що тоді? Коли СБ від'їхало, я вийшов до сіней і спитався свого доброго друга Петра, хто це був і чого.\n—- Погано, — відповів він, — дуже погано. Вони десь довідалися, що Зося полька, сказали слідити за нею, а взавтра вони приїдуть і заберуть її. І її мусять зліквідувати не тільки через те, що вона полька, але й через те, що вона знає, де наш постій і може про все донести полякам.\n— Петре, — казав я. -— Ми мусимо її рятувати. Ти подивись, вона молода і гарна дівчина І не можна ту квітку життя отак безжалісно скосити. Це ж був би гріх, злочин... Ми ж якісь християни і ходимо до церкви. 1 кажемо, що віруємо в Бога.\nДовго ми говорили з Петром про цю болючу справу і вирішили про це сказати Зосі. І що буде, то нехай буде, але ми прийняли рішення рятувати молоду дівчину.\nУвечері я пішов до найближчого села, попросив одного знайомого брата, щоб він ще сьогодні прийшов до лісу, а ми йому виведемо Зосю. Він має її перетримати в себе, а потім відвезти до Галичини. Так І зробили. Петро ввесь час слідкував, щоб ніхто нас не підстеріг, а мені треба було зробити все Інше. Я сказав Зосі про все і вона зблідла і задрижала, ніби листок. Ми вийшли обоє за хату і пішли стежкою до лісу. Під великим дубом чекав нас знайомий брат з найближчого села. Я подав Зосі руку, а вона гірко плакала, впавши мені на рамено. І чомусь нараз заговорила польською мовою:\n— Пане, я бардзо пану дзєнкує .. . Бардзо, бар-дзо дзєнкує...\n— Нічого, Зосю, дякувати немає защо. Я зробив тільки те, що повинен був зробити. Ідіть і цей мій знайомий допоможе вам перейти до Галичини. Бог вам у дальшому допоможе, тільки вірте Йому. І знайте, Зосю, що не всі українці бандити, як і не всі бандити поляки. Наші села спалили поляки, вони багато помордували наших людей, багато моїх знайомих, але ви в цьому невинні. Не винен і я, що українці забили вашу маму, і не винен Петро, не винен ось цей чоловік, якого ми попросили, гцоб допоміг вам перейти до Галичини і там десь шукати захисту. До побачення, Зосю!...\nВони обоє пішли між деревами, а я ще довго стояв під дубом. У лісі було тихо і всюди було біло, ніби в казці. Пригадую, що я там молився за Зосю, молився за багатьох бідних І нещасливих людей, які тієї зимової ночі не мають даху над головою, які втратили все, що вони мали в житті.\nДругого дня ввечері приїздило до нашого постою двох озброєних хлопців з СБ, приїздили за Зосею, але Петро сказав, що вона вчора вийшла з хати і не вернулася. Ось так собі сказав Петро, ніби й нічого не було. Мені було дивно, як він міг так говорити, не кліпнувши навіть оком. Коли СБ вийшло, Петро тихо сказав.\n— Ач, які невеселі, що жертва втікла з рук. Нічого, прийде колись і на них лиха година. Треба тільки чекати, а вона прийде.\nДуже мені хотілося колись зустрінутися із Зосею, але не довелося. Ніколи про неї нічого не чув, ніколи ЇЇ більше не бачив.\nПрийшло Різдво, пам'ятне для мене Різдво 1943-го року. Мої співробітники всі порозходилися на села, мені додому було далеко і якось так сталося, що довелося самому сидіти в засніженій хаті під лісом. Правда, в сусідній кімнаті дрімав під стіною вартовий, поклавши біля себе рушницю. А в нашій кімнаті, головній канцелярії я був тільки сам. Поклав на столі Євангелію, „Псалмоспіви", співав колядок, читав Євангелію про народження Христа і молився. На душі лежав якийсь тягар, невимовна туга. Сумний для мене був цей різдвяний вечір, але я був свідомий, що він сумний для багатьох наших людей. їхні хати попалені, родини розбиті, зруйновані І вони не мають Різдва, як і я його не маю.\nЯ довго сидів біля столу, довго стиха колядував, сумував, а потім поклався сам спати. Але не встиг я задрімати, як хтось застукав у вікно. Я засвітив лямпу. Під хатою стояли сани, а на санях лежали якісь пакунки, з чимось зав'язані мішки. До хати ввійшло двох незнайомих селян в довгих білих кожухах. Поставали під стіною і скинули засніжені шапки. І питалися:\n-— Чи це тут приміщується повстанська канцелярія, бо нас сюди скерували?\n—- Не знаю, куди вам треба і до кого, бо тут є кілька постоїв, а це — земельний відділ — відповів я.\n— О, то ми, знаєте, з Галичини... Наше село дещо зібрало для своїх повстанців і ми це привезли. Ми\nскинемо у вас, а ви вже знаєте, куди його розподілити.\nТі люди почали приносити до хати якісь дерев'яні скрині, білі мішки, пакунки і все це поскладали під стіною на купу. Попрощалися зо мною і вийшли, мабуть рахуючи мене якимось великим тут начальником.\nКоли підводи від'їхали, я відкрив одну дерев'яну скриню, а вона була повна печених різдвяних сухариків, цукерків, медівників, а зверху лежала різдвяна картка, на якій було написано: „Поздоровляємо наших рідних волинських братів-повстанців з Різдвом Христовим, —- галичани". Я взяв кілька сухариків, з'їв і вони були дуже смачні. І згадався мені чомусь передвоєнний Львів, Тернопіль, Рава Руська, згадалися брати і сестри у Христі галичани, між якими я бував колись І разом з ними проводив Різдво. Все ж це одна земля, один український народ, однаково поневолений, однаково терплячий. І тепер ось галичани не забули про своїх повстанців, згадали їх саме на Різдво І цей їхній шляхетний чин наповнив мою душу теплом.\nНезабаром вернулися із сіл мої співробітники, які почали розпаковувати мішки, скрині, а в них було багато всякого добра, яке другого дня було поділене поміж усіма робітниками, а також послане в інші місця. * * *\nПісля РІдзва в нас особливо було багато роботи, а тому за тією роботою і час минав швидше. Від знайомого брата в недалекому селі я довідався, що Зося вже в Галичині в своїх родичів. На місце Зосі нам прислали нового робітника, завзятого бандерівця, який тримався пооддаль від усіх, не дружив з нами, а ми також не шукали з ним дружби. А коли він довідався, що я не греко-католик і не православний, то втікав від мене, як від чогось лихого. Він відкрито і сміливо говорив, що коли в Україні його партія прийде до влади, то там мусить бути тільки одна віра, але не казав, яка саме. Мусить також бути одна партія, а поляків і жидів не сміє в Україні бути. А також не повинно бути штундистів. Оце була його „ідеологія", але я не думаю, що ту його божевільну „ідеологію" підтримувало усе політичне середовище, до якого він сліпо належав.\nАле не сталося так, як подібні типи бажали, не здійснилася їхня кровожадна мета. Надходили тривожні вістки, що большевики всюди ведуть наступ і все ближче і ближче фронт від нас. Ці вістки жахом наповнювали серця наших людей, бо ж усі знали, що з собою несуть сталінські дикі полчища. Але цих подій не могли наші люди стримати жодним своїм думанням, жодним своїм бажанням і готові були сприймати їх такими, як вони будуть.\nУ перших числах березня 1944-го року ми отримали розпорядження спакувати всі наші папери, всі документи і приїхати з усім тим на збірне місце. Ми так і зробили. Забрали все і залишили хату порожньою.\nНа збірному місці, далеко в лісі було багато повстанців. Між кущами стояли розложені намети, була тут якась стара порохнява лісничівка. Там забрали від нас скрині з паперами, забрали пишучі машинки і рахівниці. Вийшов з лісничівки командир і сказав нам, що фронт зовсім близько, а тому земельний відділ ліквідується. Потім нам видали рушниці й сказали, що ми включаємося до бойової частини УПА. Одержав і я якусь стару заїржавлену, мабуть іде царську рушницю. Не мав я найменшого поняття, що я маю з нею робити, як ЇЇ відчинити, як нею орудувати, бо ж це вперше в моєму житті я став власником цього непотрібного знаряддя. Кожному видали по кілька куль і сказали, що кулі треба берегти, бо їх більше немає. Я сховав кулі до кишені, взяв рушницю і пішов в глибину лісу. Мені хотілося піти десь далеко, хотілося кинути ось ту гидоту від себе, щоб не бачити її, не мати в своїх руках. Хто знає, може вона не одне людське життя вкоротила, а тепер я, християнин, маю це носити. І для чого, на чиє життя маю замірятися?. . .\nЯ йшов далі й далі у кущі, а серце моє розривалося від болю. Мені здавалося, що я тримаю в руках не рушницю, а розпечене залізо, яке пече мої руки і моє сумління.\nВідійшовши між густі кущі ліщини, я став і наслухував, що де робиться. Навколо мене була мертва тиша. Надворі вже темніло. Далекий захід горів за-ходячим сонцем і здавалося мені, що це ввесь світ палає І горить. Я поставив свою рушницю біля дерева, кулі поклав на пеньку, а сам схилився на коліна і гаряче молився, щоб Господь допоміг мені вийти із цього важкого положення. Я боявся лишити ось тут рушницю і піти селами, лісами аж додому або до Галичини, бо коли б мене зловили, то важко покарали б. Тому я тепер був безрадний, ніби на безлюдному роздоріжжі. А в таких хвилинах людина завжди шукає помочі тільки в Бога. Шукав її І я, не знаючи, що в Бога вже був для мене рятунок, але я про це ще не знав.\nЯ вернувся назад до старої лісничівки. Хлопці чистили свої рушниці, тішилися ними, ніби діти забавками, а я тримав свою біля себе, ніби якесь поліно і був би безмірно щасливий, коли б хтось був звільнив мене від тієї ноші.\nНараз з лісничівки вийшов озброєний повстанець і гукнув:\n— Увага, друзі! Всі працівники земельного відділу, прошу зайти досередини.\nМи забрали свої рушниці і пішли. Командир сидів за столом і щось писав. Потім звернувся до нас:\n— Отож, друзі, справа така: фронт зближається, ми повинні поховати по криївках зброю і розійтися до своїх домів. Коли фронт перейде, кожен з вас отримає інформації, що треба робити. А тепер ви складіть ось тут ваші рушниці, а хлопці їх уже приберуть. Можете йти додому...\nМи вийшли з Петром з лісничівки і я мав таке враження, ніби з мене спав якийсь дуже важкий тягар. Ми вийшли за ліс, минули якісь хутори і пішли полем до недалекого села. Там переночували, а вранці вибралися в дальшу дорогу додому. Йшли ми довго, інколи траплялася підвода під'їхати, часом підвезли нас повстанці, але найбільше ми йшли пішки, поминаючи головні шляхи. Надворі було вже тепло, але по ровах ще всюди лежало багато снігу. Мої чоботи дорогою зовсім подерлися і треба було їх перев'язувати мотузками і дротом. Але на чоботи тоді не зверталося уваги. Головне, що я йшов додому, головне, щоб дорогою не попасти до рук поляків або німців, які всюди стояли по містах, але на дальші села від міст виїздити не наважилися.\nЗа кілька днів нашої подорожі, дорога додому нам скоротилася. Пригадую, що ми йшли ввесь день, а під вечір були вже дуже перемучені. Тому зайшли на хуторі до якогось доброго господаря і попросили щось з'їсти. Господиня дала нам доброго волинського сала, огірків, теплої печеної картоплі. Ми посиділи яку\nКатегория: Мих. Подворняк | 15.11.2007\nПросмотров: 1826 | Рейтинг: 4.0/1 | - Оценить - Отлично Хорошо Неплохо Плохо Ужасно


Переклад вебсайтів - Бюро переводов WIS\nЯкщо вас цікавить якісний переклад сайтів, звертайтеся до компанії WIS. Перекладачі нашого бюро виконають замовлення у встановлені терміни, зробивши віртуальний проект міжнародним.\nОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕКЛАДУ ВЕБСАЙТІВ\nПереклад та локалізація вебсайтів – відповідальні заходи, проводити які мають досвідчені фахівці. Чому б не скористатися послугами машинного перекладу, що підтримують навіть браузери? Так, і це буде доречним, якщо Вашому сайту не потрібно переклад гідної якості. Крім того, вони не мають підтримки зображень і флешелементів.\nВебсайт – ваше офіційне представництво в інтернеті, саме він формує перше враження в зарубіжних клієнтів і партнерів про вас, ваш продукт, послуги та саму компанію загалом. Навряд чи економія на таких важливих речах буде корисною для вашого бізнесу.\nУ нашому бюро ви можете замовити проект, що включає:\nповний переклад (всіх сторінок);\nвибірковий переклад (тільки сторінок або фрагментів на вибір замовника)\nЩе один важливий момент: локалізація вебпроекту має на увазі не простий переклад текстового контенту на іншу мову, а адаптацію інтернет-сторінок під зарубіжних користувачів глобальної мережі, їхній менталітет і спосіб життя.\nВАРТІСТЬ ЛОКАЛІЗАЦІЇ ВІРТУАЛЬНИХ ПРОЕКТІВ\nФахівці нашої компанії готові виконати переклад сайту за доцільною вартістю. На вартість послуг безпосередньо впливають такі моменти:\nзавірення готового перекладу (нотаріальне та/або печаткою бюро перекладів WIS).\nДізнатися точну вартість нашої роботи можна прямо зараз. Зв’яжіться з нашими менеджерами онлайн або за телефоном, й отримаєте відповіді на всі питання щодо вашого проекту.


Бутівська ЗОШ І-ІІІ ступенів - ІСТОРІЯ ШКІЛ сіл БУТОВЕ І ПІЩАНЕ\nВівторок, 22.09.2020, 21:23\nІСТОРІЯ ШКІЛ сіл БУТОВЕ І ПІЩАНЕ\nПіщанська і Бутівська початкові школи працювали майже з одного часу, з початку ХХ століття, хоча школа в селі Піщаному збудовано раніше, в 1904 році. У школі с. Піщаного тоді існувало 4 класи. З учителів в ті роки працювали Яковлева Ольга Семенівна, Медведіва Віра Іллівна. Тоді в школі вивчали в основному ”Закон божий” а також читання і письмо. В школі в основному навчалися хлопці і діти з багатих сімей. Однією з перших завідуючих Піщанської початкової школи була Чуприна. При ній уже працювала з 1931 року на початкових класах Ростягайлова Валентина Іванівна. З 1933 року вона стояла завідуючою школою і працювала до 1946 року на цій посаді. З 1946 по 1947 рр. директором був Платонов Олександр Іванович, історик за спеціальністю. З 1947 року по 1951 рр. директором Піщанської 7-річної школи був Харченко Петро Денисович, потім Геращенко Петро Митрофанович, за спеціальністю історик, який працював на цій посаді з 1951 р. по весну 1956 р. Після смерті Геращенка П.М. на посаді директора Піщанської 8-річної школи був Жилін Василь Федорович (1956-1962 рр.), а останнім директором школи (до закриття і переведення учнів до складу Бутівської 8-річної школи) був Даниленко Ростислав Григорович – історик (1962-1977 рр.). Піщанська початкова школа зберігала цей статус до 1939 р., а потім її перетворили в 7-річну школу, так як в цьому виникла велика потреба. Хоча в Піщанській семирічці і не виникло таких проблем з приміщеннями, як це було в Бутівській школі, але все ж таки місця для навчальних класів і шкільних майстерень було обмаль.\nУ довоєнній Піщанській школі працювали такі вчителі:\n1. Павленко Віра Петрівна – укр. мова і літ.\n2. Гусева Олена Борисівна – рос. мова і літ.\n3. Дессельбаум Фаня Фішева – нім. мова, математика.\nПро Піщанську школу в роки війни і в післявоєнний період (1941-1945р.), (1946-1950) згадує Пономарьова Людмила Іванівна: "В 1942-1943 навчальному році я пішла в 1-й клас Піщанської семирічної школи. Вчителька в мене була Олена Іванівна, а потім Петро Митрофанович Немцов. Він прийшов прямо з армії, ходив у війковій шинелі. В той час ми сиділи в класі прямо на полу, а в класі було дуже холодно, тому що топили пічку в школі соломою, яка швидко згорала і майже не давала тепла. Моя мама працювала технічкою в школі. В цей час у школі працювали 2 технічні працівниці і сторож, яким платили в той час по 27 крб. В колгоспі давали волів і техпрацівники школи їздили в Підгорівський Ліс по дрова і запасали на зиму.\nУ нашому класі, на відміну від інших, де навчались діти різного віку, навчались в осевому однолітки (1935, 1936 рр). Я була в першому класі найменшою (народилась 12 грудня 1936 року). В класі в нас був один буквар і ми його читали по черзі. Зошитів також не було, тому використовували різний папір, писали між рядками в книгах. У мене були зошити, зроблені моїм батьком з паперових мішків, розліновані під олівець. Паперу було дуже мало, тому крім цього у нас були грифельні дощечки, на яких писали грифельним олівцем (крейдою). Були ручки з пером, чорнильниці. Чорнило робили з порошка, розводили у воді. З дому ми приносили табуретки, а стіл збили з половинки дверей. Ми були як і всі, жовтенятами, потім піонерами, ходили в військовий госпіталь (він був у рай лікарні) до поранених бійців, давали концерти. В перші роки війни в наші школи був військовий госпіталь, була їдальня льотчиків. Тут льотчиків годували, а таких хто був на чергуванні - годували на місці. Я добре пам'ятаю той день, коли я, будучи ученицею 4 класу святкувала разом з усіма дітьми і дорослими свято Перемоги. З 5 класу (1946-1947) у нас був класним керівником Сердечний Федір Михайлович, що читав німецьку мову. У школі працювали:\nПлатонов Олександр Іванович – директор школи, історик;\nВойтенко Марія Петрівна – вчитель укр. мови (біологія);\nЗінченко Микола Ілліч – вчитель фізики;\nМілов Дмитро Тихонович – вчитель рос. мови і л-ри (завуч);\nСкиба Таїсія Іванівна – вчитель математики;\nРешетняк (Платонова) Євдокія Петрівна – вчитель укр. мови і літератури;\nЯрмаш Уляна Гнатівна – вчителька укр. мови і літератури, а в школі заміняла географію, біологію, хімію;\nНємцев Петро Митрофанович – учитель історії (біології, географії);\nЛегких Микола Степанович – рос. мова і література;\nСпірікова Олена Елисіївна – вчитель початкових класів.\nМи всім класом ходили виливать ховрахів, брали з собою воду на перше, друге поле (це було нам таке завдання). Ходили збирати колоски на тік, працювали на полі в колгоспі. В нашій школі було підсобне господарство. для школи спеціально колгосп виділяв землю, на якій ми садили кукурудзу. Нам потім мололи кукурудзу і робили оладочки. У кожного була торбинка, куди крім зошитів і ручок клали продукти з дому. Їли на великій перерві, весною і осінню сідали на травку і обідали, а зимою нам давали оладки.\nГолод 1946–1947 років я пам'ятаю добре. Їсти було нічого. Вчителям нашої школи давали по 200 гр. хліба на добу, а технічкам не давали нічого. Наша вулиця (жителі) була прикріплена до магазину біля держбанку в м. Старобільську. Тут нам давали хліб. В господарстві у нас була корова, вона отелилася і вона рятувала нас від голоду. В 1948 році посіяли жито на огороді біля школи. За побудову сараю біля школи дали по 10 кг. перлової крупи, а потім стали давати і технічкам по 150 г. хліба. В день піонерів ( 19 травня ) ввечері вирізали зірку, ставили вогнище, розказували вірші, співали, для нас це було торжество. На кожне свято у нас в школі готували художні номери. На баяні грав Зінченко Микола Ілліч. В моді тоді була побудова " пірамід " на сцені, з прапорцями і раз на тиждень в школу привозили кінофільми і показували в коридорі. В 4 класі ми здавали як екзамени всі предмети. 7- річну школу я закінчила на "відмінно" і без екзаменів поступила в педучилище в м. Старобільськ (на місці дитсадка біля стадіону) у 1949 році, а в 1954 році закінчила педучилище." В селі Бутове також була школа. (Пантелеймонова Оксана Іванівна – завідуюча Бутівської школи, вчителі початкових класів – Віра Густавівна Шевцова, Єфросинія Павлівна Волошина). Вона знаходилася спочатку, неподалік від залізничного переїзду, поряд з магазином "Промтовари" села Бутове. Під час Великої Вітчизняної війни фашисти 11 розбомбили, тому учні стали навчатись у приміщенні сучасного медпункту, частини дитсадка, а також у будинку поряд з медпунктом (сучасним). В цей час (1954) Бутівська школа була 4-х класною початковою школою. В ній працювали школярі вчителі Ростягайлова Ада Андріївна, Спірікова Олена Єлисеївна, Немцова Віра Андріївна, Головко Лідія Іванівна. Всі інші учні ходили до Піщанської 8-річки.\nВ 1965 році Бутівську початкову школу реорганізували в 8-річну школу, а в 1966 році Пономарьова Людмила Іванівна стала в ній працювати. Про подальші зміни в житті наших шкіл згадує вчителька української мови і літератури, колишній завуч Бутівської СШ Верховод Галина Кузьмівна. "В 1959 році я прийшла в Піщанську 7-річну школу і працювала там до 1965 року. В 1965 році Бутівську початкову школу реорганізували в Бутівську 8-річну школу і мене перевели вчителем української мови і літератури.\nВ Бутівській 8-річній школі працювали вчителями:\nТрифонова Ліна Карпівна (рос. мова і л-ра);\nПолонський Олександр Тимофійович (завуч школи і математик);\nБурдаков Михайло Дмитрович – (директор школи і історик);\nМироненко Віталій Олександрович (фізкультура і праця);\nБурдакова М.Д. перевели директором СШ № 3 м. Старобільська. У 1966 році, а на його місце призначили Полонського О.Т. Верховод Г.К. стала завучем школи. Колектив у нас був хороший, вчителі добре займались Підвищенням свого фахового рівня . Тому перед правлінням колгоспу ім. Шевченка порушили клопотання про будівництво в селі Бутове Нової школи. Колгосп відгукнувся на це прохання і в 1968 році, І вересня відкрила свої двері для учнів нова школа.\nДуже багато попрацювали наші вчителі на оздоблювальних і ремонтних роботах при будівництві школи. В 1977 році була закрита Піщанська школа, а учнів перевели у Бутівську восьмирічну школу. Постало питання про розширення (добудову) приміщення школи. Прибудовано було прибудову до школи в 1977 році. В 1978-2979 навчальному році Бутівська 8-річна школа стала середньою, і – річною школою. Директором школи(після виходу на пенсію Полянського О.Т.) став Пономарьов М.Ф.(1977-1979), а потім з 1 вересня 1979 року і по цей час (1995 р.) Бойко М.Є. директор школи. У Бутівській СШ працюють вчителі:\n1. Мороз Тетяна Олександрівна – завуч по навч. виховній роботі. учитель математики.\n2. Ганзій Лариса Олексіївна – завуч по вих. роб. вч. нім. мови.\n3. Мороз Олександр Миколайович – вчитель фізики.\n4. Пономарьов Микола Федорович – вчитель географії, військовий керівник.\n5. Пономарьов Андрій Миколайович – вчитель географії.\n6. Пономарьова Людмила Іванівна – вчитель початкових класів.\n7. Івченко Ольга Володимирівна – вчитель рос. мови і л-ри.\n8. Семеніхіна Ірина Миколаївна – вчитель біології (до 1994 р).\n9. Олещенко Микола Васильович – вчитель історії.\n10. Олещенко Валентина Іванівна – вчитель хімії.\n11. Петренко Олена Анатоліївна – вчитель нім. мови.\n12. Данілова Валентина Андріївна – вчитель рос. мови і л-ри (до 1997 р.).\n13. Крутько Тамара Миколаївна – вчитель народознавства.\n14. Полонська Людмила Олександрівна – вчитель укр. мови і л-ри.\n15. Нікандрова Катерина Іванівна – вчитель укр. мови і л-ри.\n16. Євтєєва Катерина Миколаївна – вчитель рос. мови і л-ри.\n17. Токарєв Сергій Михайлович – вчитель праці.\n18. Коряк Анатолій Валентинович – вчитель фізкультури.\n19. Косолап Тетяна Олександрівна – вчитель поч. кл.\n20. Царевська Інна Анатоліївна – вчитель поч. кл.\n21. Куліш Лариса Миколаївна – вчитель поч. кл.\n22. Войтенко Наталя Валентинівна – вчитель поч. кл.\n23. Яйчун Лідія Іванівна – вчитель укр. мови і літератури.\n24. Гончарова Наталя Петрівна – вчитель поч. кл.\n25. Сіротова Олена Миколаївна – вчитель поч. кл\n26. Водолазська Наталя Миколаївна – вчитель поч. кл.\n27. Андрійченко Тетяна Василівна – вчитель поч. кл.\n28. Лебідь Світлана Іванівна – вчитель поч. кл.\n29. Войтенко Віталій Вікторович – вчитель фізкультури.\n30. Василенко Наталія Володимирівна – вчитель поч. кл.


Українська авіація і літакобудування історія і сучасність | WARYXE.ru - Все рефераты Рунета. Дипломы, курсовые работы, сочинения, доклады.\nВы здесь: Home → Рефераты по астрономии → Українська авіація і літакобудування історія і сучасність\n$Авіація — одна з наймолодших галузей техніки. На латинській мові „Авіа” означає „Птах”. З давніх давен людина заздрила птахам, але лише з кінця 19 ст. змогла піднятися в повітря.З другого боку, споглядання за „по$вітряними зміями”, які у всі часи були дитячою забавкою, підказували більш простий шлях до створення літака, ніж птахи, бо ж в польоті змій має ту ж саму основу, що й крило літака: в небі їх тримає підйомна сила від набігаючого повітряного потоку. Винахідник першого літака А.Ф. Можайський також спочатку пробував літати на змієві. Правда його змій був величезним: щоб підняти його в повітря, понадобилось троє коней. Для того, щоб літак міг літати, йом$у потрібен був лиш сильний і легкий двигун, який відігравав бо роль дитини, котра тягне за нитку. Як тільки з”явився такий двигун, літак піднявся в повітря.\n$ Першими в історії авіації були такі літальні апарати, як планер О. Лілієнталя ( середина 90-х років 19 ст.); літак О.Ф. Можайського ( 1882 р.); літак К. Адера ( 1890 р.); літак братів Райт (1903 р.).\nПерші польоти на літальних апаратах американців братів Райт відкрили нову еру — еру підкорення$ відстаней з нечуваними швидкостями, еру неймовірних рекордів дальності і висоти польоту, еру героїчних льотчиків і допитливих конструкторів.\nВ травні 1910 р.в Києві був побудований перший літак повністю із вітчизняних матеріалів. Піднявся в повітря на ньому його конструктор — професор О.С. Кудашев.\n$ Історія авіаційного Києва пам”тає видатного льотчика і талановитого конструктора — Петра Миколайовича Нестерова — автора одноіменної „мертвої петлі”.Тут він в 1913-1914 рр. займався вдоско$наленням конструкції літака „Ньюпон-4”, розробляв дослідну конструкцію семициліндрового двигуна потужністю 120 к.с. з повітряним охолодженням. В серпні 1913 р. провів груповий переліт ланкою з трьох літаків за маршрутом Київ- Остер- Київ з посадками на польових аеродромах. Під час польоту вперше в історії авіації проводилась маршрутна кінозйомка. В першій половині 1914 р. Петро Миколайович виконав два рекордних перельоти: Київ- Одеса за 3$ год. 10 хв. і Київ- Гатчина за 9 год. 35 хв. Для того часу це було великим досягненням.\n27 серпня 1913 р. В Києві над Сирецьким полем П.М. Нестеров вперше в$ світі виконав на літаку „ Ньюпон- 4” з двигуном „Гном” потужністю 70 к.с., замкнуту петлю у вертикальній площині.\n10 лютого 1914 р. Київське товариство повітреплавання відзначило Нестерова за наукову розробку питання про глибокі крени , а також за виконану ним „мертву петлю” і присудила золоту медаль товариства. Пізніше, Київське міське товариство від імені міста вручило відважному пілоту — новатору $пам”ятний золотий жетон, з яким Нестеров не розлучався ніколи.\nПід час Першої світової війни Нестеров приймав участь у бойових діях, впроваджуючи в життя різноманітні винаходи. Так для руйнування оболонки ворожого дирижабля він пристосував в хвостовій частині аероплану „ніж- пилку”, а для руйнування повітряного гвинта літака неприятеля — довгий трос $з вантажем на кінці в вигляді „кішки”. Крім того, для повітряного бою Нестеров придумав бойовий маневр „таран”. Його 11 авіазагін приймав участь у звільненні від австрійців м. Львова. Австрійське командування обіцяло велику грошову винагороду тому, хто зіб”є аероплан Нестерова, настільки прицільно він бомбардував ворожі позиції.\nЗагинув Нестеров 8 вересня 1914$ р. за тридцять сім кілометрів від Львова під с. Жовквою під час тарану ворожого літака „Альбатрос”.Знищивши ворожого літака, літак Нестерова дістав великі пошкодження і упав з висоти на землю.\nВ 1962 р. Міжнародна авіаційна федерація ( ФАІ ) впровакдила перехідний приз для переможця першості світу з в$ищого пілотажу — Кубок ім. П.М. Нестерова.\nІм”я автора ідеї першого в світі гідролітака і першого в світі винищувача з шассі, що забирається в повітрі – Дмимтра Павловича Григоровича також походить з Києва. Ще будучи студентом Київського політехнічного інституту, Д.П.Григорович активно займався в авіаційному гуртку. Закінчивши Київський політехнічний Ін$ститут, він зайнявся створенням першого спортивного літака, якого назвав „Г- 1”. Поблизу інститутських будівель Григорович пристосував хлів для складання машини. Деталі літака виготовлялись на квартирі. Незабаром Григорович переїхав з Києва до Петербургу, де й$ому запропонували посаду технгічного директора і головного конструктора заводу, який належав „Першому Російському Товариству Повітреплавання”.Там Григорович і спроектував на початку 1913 р. перший у світі гідролітак „М-1”і в тому ж році „М-2” і „М-4”$, котрі використовували, як злітну і посадочну смугу водяний простір.\nНайбільша епоха в розвитку авіації в Україні належить геніальному конструктору Київського Окремого Конструкторського Бюро — Антонову Олегу Костянтиновичу (1906- 1984 ). Майже за 60 років конструкторської діяльності під керівництвом Олега Костянтиновича було створено декілька десятків різних машин — вантажних, пасажирських, спеціальних.Особисто Антонов $вніс неоцінимий вклад в розвиток світової науки з питань планеризму, літакобудування, економіки.\n$ Ось як він розповідав про свій шлях в авіацію: „Мені дуже хотілося літати. Чотирнадцятирічним школярем я намагався поступити в льотну школу. Але мене не прийняли. Я зробив прямолінійний, але вірний висновок — якщо хочеться літати,але нема на чому, треба побудувати те, на чому можна літати.Я почав будувати планери. Ось так я став конструктором.”\nПісля закі$нчення інституту в 1930 р. О.К. Антонов очолив конструкторське бюро, яке розробляло планери.Під його керівництвом було побудовано декілька тисяч ширяючих апаратів. В роки війни $конструктор створював планери для армії — вантажні, десантні, транспортні. А в 1946 р. він почав працювати для Аерофлоту: був спроектований і побудований чудовий літак АН- 2, який і до нині служить вірою і правдою на господарських роботах в Україні та інших державах бувшого радянського простору. АН-2- це біплан. Біплан — це літак з двома крилами, розміщеними одне над другим. Біплани, в яких одне крило коротше за друге, називаються півторапланами. На початку розвитку авіації будували і триплани — з трьома крилами одне над одним. А якщо крил бу$ло більше, ніж три, то це вже муцльтиплан — справжня етажерка.Нічого доброго із цих конструкцій не вийшло — дуже вони були незграбними. Випробування часом витримав лиш біплан.Треба відмітити, що біплан більш маневренний за звичайного літака. Зате, щоб „підперти” неміцні дерев”яно-полотняні крила біплану, приходилось ставити$ розтяжки, підкоси, розкоси, котрі зовсім не прикрашали літак і, найголовніше, збільшували і без того значний лобовий опір. Відомо: чим біль$ший лобовий опір, тим менша швидкість. Тому в кінці кінців перемогли більш швидкісні моноплани. В сім”ї металевих птахів залишився тільки один діючий біплан — АН-2.\nЩе однією невід”ємною склановою частиною літака є так званий пропелер. Пропелером раніше називали повітряний гвинт, який створює тягу для польоту. Ідею повітряного гвинта ще в 1475 році з$апропонував Леонардо да Вінчі, а вперше примінив на практиці М.В.Ломоносов. В 1754 році він побудував модель приладу з повітряним гвинтом для метеодосліджень. А в нашому сторіччі пропелер знадобився літаку, вертоліту або гелікоптеру, дирижаблю. Перші гвинти робили з дерева. В 20-х роках вони стали металевими (із дюралюмінію). З появою реактивних літаків пропелери відійшли на задній план. Але сьогодні, коли паливо стає все дорожче, конструктори згадали про більш економічні повітряні гвинти$, придумали так звані гвинтовентилятори — пропелери з 8 -12 тонкими лопатями. Порівняно із звичайними гвинтами вони меншого діаметру і ваги, набагато менше шумлять, а ,головне, економлять майже третину палива.\nТаким чином, АН — марка літаків, побудованих в конструкторському бюро, яким довгий час керував Олег Костянтинович А$нтонов. Діапазон їх — від найменших АН-2 і АН-14 „Бджілка” до повітряного вантажника АН-72. Ці літаки, маленьк$і і великі, які літають далеко і близько, об”єднуються такими чудовими якостями, як невибагливість і економічність.Всі машини з маркою „АН” можуть приземлятися не лише на бетонні доріжки, але і на грунтові аеродроми і не тільки. В 1961 р. два літаки АН -12 і ІЛ -18 зробили переліт Москва -Мирний (Антарктида) май$же за 45 льотних годин. Літаки в Антарктиді сідають не на бетонну смугу, а прямо на поверхню фірну — спресованого часом снігу.Тяжкі катки утрамбовують його, поки злітно-посадочна смуга шириною 10 м і довжиною майже 3 км не стане достатньо міцною.\nНезамінні літаки Ант$онова і під час освоєння Арктики. В наші дні конструктори створили спеціальний арктичний літак АН-74. Майже будь-яка площадка — лід, сніг — підійдуть йому для посадки. Для цього літак знарядили лижним і колісним шасі. А якщо все-таки сісти неможливо, то літак має обладнання для парашутного скидання вантажу. До речі, це перший реактивний літак О.К. Антонова. Всі решта — турбогвинтові.\nДвигун -„серце” літака. Він створює тягу, необхідну для польоту. Першим авіаційним двигуном, який під$няв літак в повітря, був звичайний автомобільний двигун. Поступово поршневі двигуни вдосконалювались. В одних циліндри розміщувались вздовж валу і охолоджувалися водою, як в автомобільних двигунах. В інших циліндри розміщувались, як промені зірки — навколо валу ( вони так і називалися зіркоподіб$ними ) і мали повітряне охолодження. У тих і інших були свої переваги і недоліки.\nВ 50 -і роки на середніх і тяжких літаках появились турбогвинтові і турбореактивні ( їх часто називають просто реактивними ) двигуни. Як вони працюють? У турбогвинтових основну частину тяги створює гвинт, що крутиться двигуном. І лиш десята частина тяги виникає за рахунок потоків розігрітих газів, які вириваються із с$опла. У реактивних же — тяга цілком створюється струменем газу. Який тип двигуна вибрати і де йо$го установити, вирішує конструктор.\nВ ті ж 50-і роки був створений пасажирський АН-24, на базі якого розроблені вантажний АН-26 і спеціальний літак для аерофотозйомок АН-30. Транспортні АН-12 і АН-22 „Антей” перевозять великі вантажі. Найбільший у світі транспортний літак, створений в конструкторському бюро О.К. Антонова- АН -124 „Руслан”. Його киль знаходиться на висоті восьмипо$верхового будинку, а пілотська кабіна — на рівні третього поверху.Він призначений для перевозки особливо великих вантажів, особливо в віддалених і важкодоступних районах Далекого Сходу і Півночі. Цьому літакові також не обов”язковий бетонний аеродром, він може приземлятися і на гр$унтові смуги.\nВід АН-22 „Антей”, свого попередника, „Руслан” відрізняється не лише більшою вантажопідйомністю і розмірами кабіни, але і в три рази більшою продуктивністю і ефективністю. На борту літака працюють 34 ЕОМ. Вони об”єднані в чотири системи: навігаційну, автоматичного пілотування, дистанційного пілотування і контролю. Готовність літака до польоту також перевіряється з допомогою ЕОМ. Для надійності$ роботи приміняється чотирикратне дублювання різноманітних систем.\nДля серійного випуску деталей такого літака прийшлось розробляти нові технологічні процеси (наприклад, обробка великих деталей проводилась на станках з програмним управлінням, деякі деталі виготовлялися з допомогою вибуху). Широко використовуються в конструкції літака скло і вуглепластики. Завдяки цьому вага деяких деталей зменшилася ма$йже на третину, що дуже важливо в авіації.\nУнікальне обладнання „Руслана” дозволяє швидко навантажувати і розвантажувати$ двадцятитонні залізничні і морські контейнери, мостові конструкції, обладнання для буріння, важкі трактори, автобуси і навіть невеликі судна. В одному із перших польотів АН -124 перекинув по повітрі восьмидесятитонне колес$о для однієї із електростанцій, що будувалася. Така транспортна операція була виконана вперше в світі. Для полегшення навантаження-вивантаження літак може ніби присідати за рахунок зменшення висоти шасі.\nНеобхідно ще сказати, що турбовентиляторні двигуни, створені під керівництвом генерального конструктора В.Л.Лотарєва спеціально для „Руслана”,-найпотужніші в світі. При цьому за рівнем створ$юваного шуму АН -124 відповідає вимогам ІКАО, тобто він може експлуатуватися і на міжнародних лініях.\nКрейсерська швид$кість — 800-850 км/год.\nВисота польоту — 10-12 км.\nМаксимальна злітна маса — 405 т\nЗа роки своєї д$іяльності Антонов Олег Костянтинович став з 1962 р. генеральним конструктором з літакобудування, академіком АН УРСР з 1967 р., академіком АН СРСР з 1981 р., Героєм Соціалістичної Праці з 1966 р., заслуженим діячем науки УРСР з 1976 р., лауріатом Державної премії СРСР в 1952 р., Ленінської премії в 1962 р., Державної премії УРСР в 1976 р.\n$ Після смерті 4.04.1984 р. Олега Костянтиновича Антонова, Київське ОКБ ім. О.К.Антонова очолив генеральний конструктор, Герой Соціалістичної Праці — Петро Васильович Балабуєв.Традиції ОКБ продовжились в створенні вантажного літака „Мрія”, який здатний виводити на старт$ову висоту космічні кораблі багаторазового використання типу „Буран” для запуску в космічний простір; пасажирського літака з принципово новим конструктивним рішенням турбогвинтових двигунів і на подібному принципі – літака для гасіння лісових пожеж. На момент лютого місяця 2004 р. проводиться створення нового військово — транспортного літак$а АН -70 з двигуном Д-27 заводу „Прогрес”.Кабміну доручено президентом України протягом трьох місяців організувати серійне виробництво літака.\nНа закінчення розробки лайнера треба 128 млн. гривень, на підготовку до запуску в серійне виробництво — 450 млн., аще 42$7 млн .- на випуск перших двох літаків. Держзамовниками виступають оборонні відомства України та Росії.\nАН -70 складатимуть на київському заводі „Авіант” і $на російському підприємстві „Політ” в Омську. Загальна потреба України та Росії в літаках такого класу — 230 машин. Крім того, лайнером зацікавилися на Близькому Сході та в Азіатсько -Тихоокеанському регіоні, зокрема в Об”єднаних Арабських Еміратах, Індії та Китаї.


Головна Суспільство Помер один з гірників, які постраждали внаслідок вибуху на шахті на Донеччині\nОдин із гірників, якого було госпіталізовано після вибуху на шахті у Покровському районі на Донеччині, помер у лікарні\nПро це заявили у групі компаній "Метінвест", повідомляє Інтерфакс-Україна.\n"Від отриманих травм у лікарні померла одна людина – співробітник підрядної організації. Решта людей, що були в шахті в момент вибуху, перебувають під медичним наглядом, їм надано необхідну допомогу", - заявили у "Метінвесті".\nУ компанії зазначили, що 31 липня о 4:15 ранку на шахтоуправлінні "Покровське" на глибині 815 м стався вибух, внаслідок якого постраждало 10 осіб, з яких четверо – працівники шахтоуправління, а шестеро – працівники підрядної організації. Постраждалі зазнали травм різного ступеня тяжкості.\nНагадаємо, у суботу, 31 липня, внаслідок вибуху на шахті у смт Удачне, Покровського району, постраждали 10 гірників.\nСправи Майдану: екскомандиру харківського "Беркуту" оголосили підозру у організації теракту та трьох вбивств


скорочення Archives - Галицький Кореспондент\nГоловна » скорочення\nЛутчин Марія |22.07.202114:10\n“У Калуші хочуть закрити жіночу консультацію, а її працівників — скоротити або перевести в інші медзаклади”. Про це написала в соцмережі Facebook Анна Шегет, пишуть Вікна. У дописі також ідеться: “Більшість лікарів, які віддали роки цій установі, залишаться без роботи. А вагітним, дітям, гінекологічно та онкохворим Калуша буде нікуди звернутись за допомогою! При тому, що у Докладніше >>\nВолошин Тарас |04.05.202115:33\n28 квітня Калуська міська рада затвердила план заходів щодо розвитку спроможної мережі закладів загальної середньої освіти в Калуській міській територіальній громаді на 2021-2024 роки. Він стосується інтересів колективів, батьків та учнів дев’яти шкіл, гімназій та ліцеїв громади. Мова йтиме про скорочення мережі. Рішення будуть приймати по кожному закладу освіти окремо, тож, ще можливі варіанти. Крім Докладніше >>\nВолошин Тарас |21.01.202012:17\nГолова Верховної Ради Дмитро Разумков заявив, що парламент вже наступної сесії може розглянути зміни до Конституції щодо зменшення кількості нардепів. Про це він заявив в ефірі програми “Свобода слова” на телеканалі “ICTV”. Парламентарі можуть схвалити законопроєкт №1017, який передбачає зменшення кількості народних обранців до 300 та запровадження пропорційної виборчої системи. “Думаю, що так. Є рішення Докладніше >>\nІрина Куйбіда |13.01.202010:50\nСьогодні, 13 січня, в Івано-Франківську відбулася щотижнева нарада голови облдержадміністрації Дениса Шмигаля з керівниками структурних підрозділів ОДА та територіальних органів виконавчої влади. Серед питань порядку денного на нараді розглянули питання працевлаштування звільнених посадовців з райдержадміністрацій. Це майже 600 чиновників, яких планують скоротити цьогоріч. “У січні справді буде це вивільнення, матеріали вже підготовлені. Цим питанням тепер Докладніше >>\nВеприк Максим |18.08.201620:01\nУ Швеції відмовились від 8-годинного робочого графіку заради щастя людей\nПрацедавці по всій країні, включаючи будинки для людей похилого віку, лікарні та майстерні з ремонту автомобілів, впроваджують зміни. Швеція переходить на 6-годинний робочий день. Країна хоче таким чином підвищити продуктивність та зробити людей щасливішим пише ZIK. Відповідно до веб-сайту Science Alert роботодавці по всій країні уже впровадили зміни, метою яких є зробити більше за коротший Докладніше >>\nАндрій Менів |06.08.201609:27\nВ Україні в рамках оптимізації шкільної мережі планують скоротити близько 3 800 ставок учителів. Докладніше >>\nГалицький Кореспондент |03.04.201612:25\nМенше ліжок – ефективніше лікування\nПостановою Кабінету міністрів встановлюється норматив забезпечення стаціонарними лікарняними ліжками у розрахунку не більше 60 ліжок на 10 тис. населення. За даними ВООЗ, цей показник у країнах Європейського регіону складає 56,7 ліжок на 10 тис. населення, у країнах Європейського Союзу – 52,8, найвищий він у Білорусі та Росії – 110,5 та 81,8, а найнижчий у Грузії та Швеції – 25,9. Докладніше >>\nВеприк Максим |21.03.201614:12\nЗапаси газу в підземних сховищах України за тиждень скоротилися на 4%\nЗапаси природного газу в українських підземних сховищах (ПСГ) з 12 по 19 березня скоротилися на 3,8%, або на 364 млн кубометрів, – до 9,110 млрд куб. м з 9,474 млрд куб. м. Повідомляє УНІАН. Докладніше >>\nВеприк Максим |19.02.201617:54\nСьогодні, 19 лютого, на п’ятій сесії міської ради розглядали питання скорочення апарату міської ради, що викликало серйозні дискусії. Докладніше >>


Едуард Буба: опублікували фото французького фотографа | Новини на Gazeta.ua\nВитівки дітей та емоції закоханих - опублікували роботи классика французької фотографії\nСереда, 12 червня 2019 17:24\nВитівки дітей та емоції закоханих - опублікували роботи класика французької фотографії\nУ мережі опублікували світлини французького фотографа XX ст. Едуарда Буба. Художник мандрував планетою. Більшість своїх фото присвятив людям.\nЗа любов до людей часто піддавався сторонній критиці. Його звинувачували у небажанні висвітлювати військові конфлікти. Фотограф говорив, що навіть серед війни і марноти має бути тихе місце, де можна перевести дух і задуматись про красу.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Не вірив, що його роботи публікуватимуть - помер автор унікальних світлин із життя киян\nБуба був природженим гуманістом. Відкидав усі ідеологічні забобони та будь-яке насильство. Знаменитий французький поет Жак Превер назвав митця "фотографом світу", повідомляє Cameralabs\nЙого творчість стала одним із символів гуманістичної фотографії XX ст.\nЕдуард Буба народився 1923-го у Парижі, Франція. Його дитинство пройшло на Монмартрі. Отримавши художню освіту, починаючи з 1943-го, обіймав посаду фотогравера на заводі.\n2 роки потому починає цікавитися безпосередньо фотографією. Проте відкладає хоббі. Не хоче знімати горе війни. 1946-го після завершення Другої світової війни разом із Робером Дуано отримує премію "Кодак" на Міжнародному салоні фотографії в Парижі.\nВідтоді розпочинає мандрувати світом і зберігати його миті на світлинах.\nЗараз ви читаєте новину «Витівки дітей та емоції закоханих - опублікували роботи класика французької фотографії». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nЗнайшли рідкісний прилад китайських астрономів Переглядів: 396\nДослідники еволюції мавп зробили сенсаційне відкриття Переглядів: 1728


СУЧАСНА КУХНЯ ТА СТАРОДАВНІ ТРАДИЦІЇ\nСМАК СХОДУ ЗОВСІМ ПОРУЧ\nПогана їжа це є гріх\nКулінарна традиція лагмана існує давно. Тісто замішується і витягується вручну за старовинним рецептом. Окремо готується соус з овочами, м'ясом та спеціями. Тут особливу роль відіграють свіжі овочі, велика кількість зелені і різноманіття смаків.\nГодини відкриття 12:00 AM -10:00 PM, щодня щотижня\n2 особи 3 особи 4 особи 5 особи 6 особи 7 особи 8 особи 9 особи 10 особи 11 особи 12 особи 13 особи\n00:00 pm 1:00 pm 1:30 pm 2:00 pm 2:30 pm 3:00 pm 3:30 pm 4:00 pm 4:30 pm 5:00 pm 5:30 pm 6:00 pm 6:30 pm 7:00 pm 7:30 pm 8:00 pm 8:30 pm 9:00 pm 9:30 pm\nОзнайомтесь з нашим\nОзнайомлення зі стравами, замовлення, телефона розмова, підтвердження та оплата. Ви можете все зробити будучи дома і отримати після приготування та доставки.\nДоставка страв в будь яку точку міста у зручний час. Прийом замовлення, якісне приготування, упаковка, доставка вчасно та в правильному температурному режимі.\nКомунікацію на сучасному рівні: хмарний сервіс прийому замовлень, Wi-Fi в ресторації, онлайн реєстрація замовлення,\nЗручна послуга для попереднього резервування столів для бенкетів, ювілеїв, день народжень та просто для приємної зустрічі з друзями.\nЦе не про поживні речовини та калорії\nЙдеться про обмін. Це про чесність.\nЦі трави, чашнику, що мерехтять у полі, За тиждень схиляться і спорохніють долі.\nТож наливай вина, збирай квітки, бо швидко - I не заглядишся - як стануть луки голі.\nЯкщо ти любиш пить, до мудрих прихиляйся, З тюльпановидими, веселими впивайся.\nВпивайся, та не так, щоб дивувались люди: Потроху, зрідка пий і від людей ховайся.\nОдна і та ж страва\nніколи не буває однаковою.\nРулет з лавашу\nЗ бринзою та свіжими помідорами\nЗ часниковим соусом та зелениною\nЗ сиром Сулугуні, баклажанами та помідорами\nЗ цибулево-вершковим соусом та зелениною\nЗі свіжими помідорами та перепелинім яйцем\nЗ цибулево-томатним соусом та чаккою\nІменинникам - знижка 10% на все меню кухні! Cвято у вузькому колі чи знатний ювілей - однаково комфортно святкувати в нашому ресторані. Приємна музика, дружня атмосфера, сюрприз від шеф-кухаря - незмінні супутники гарного настрою!\nПроведення бенкетів до 20 гостей. 2 окремих зала які підходять для різних заходів – сімейних свят, зустріч друзів та колег або просто на балаканку. Спеціальне меню на бенкети, яке ви зможете обрати наперед з нашими менеджерами приємно здівує ваших гостей та друзів новими стравами та смаками.\nСніданки та обіді для групи\nГотові рішення для групи туристів на сніданок або обід. Скористуйтеся нашими пропозиціями щоб поїсти смачно, недорого та по дорозі Вашого екскурсійного маршруту. Цікаве та корисне меню на сніданки або обід можна навіть скласти самотужки за допомогою нашої пропозиції.\nАрхітектурний ансамбль Шох-і-Зінда забудовувався загалом протягом XI – XV сторіч. Останні побудови, як медресе\nПлов такий різний\nСмачний плов кожного дня о 12:00 годину!\nПонеділок (Бізнес ланч)\nВівторок (Бізнес ланч)\nСереда (Бізнес ланч)\nЧетвер (Бізнес ланч)\nП'ятниця (Бізнес ланч)\nБізнес ланчі: 3 віду салатів, супи, другі страви та страва дня на вибір! Страва дня: Понеділок: Ковурма лагман Вівторок: Люля-кебаб з картоплею Середа: Домашні котлети з пюре Четвер: Белеш (картопля з м'ясом) П'ятниця: Машкічірі. (боби мунг з мясним соусом)\nПо суботам !


ВІТЕР ДИТИНСТВА | Газета "Подолянин"\nЧомусь у поетів дитинство часто асоціюється із повітряними зміями. Та, як свідчить практика, ця забава не залишає байдужими і дорослих. 16-17 травня над Новим замком замайоріли барви – тут кам’янецькі пластуни проводили Свято повітряних зміїв.\n– Першого дня зареєструвалися близько 80 учасників, наступного – менше. Але загалом людей було багато, бо чимало дітей прийшли із батьками, котрі, згадуючи дитинство, самі бігали зі зміями, – розповідає голова міського осередку «Пласту» Віктор Годний. – Чому цим займаємося? Бо це прикольно! Такі заходи під назвою «Пластовий вітер» у нас проводилися давно.\nДля дітей, окрім майстер-класів, організовували і змагання. Переможці отримали кубки і книжки-розмальовки Сергія Боднаря «Веселий Менестрель», присвячені пам’яті загиблого в АТО Героя – кам’янчанина Миколи Гордійчука, який, до речі, теж у дитинстві, будучи пластуном, брав участь у фестивалях повітряних зміїв.


Управління персоналом з Lean\nLean - це методологія, яка полягає в донесенні максимальної цінності клієнту через мінімізацію втрат і безперервне поліпшення\nСертифікаційний онлайн-курс Lean Institute Ukraine, представника Всесвітньої мережі Lean Global Network\n17.11.2021 – 20.12.2021\nПрезидент Lean Institute Ukraine, провідний Lean-практик, який керує Lean-трансформацією таких компаній як: МХП, Нова Пошта, Біофарма, Centravis і інші.\nСергій - консультант в міжнародних проєктах: Coloplast (Hungary), Autolive (Poland), Cafe 365 (Spain), Legal Sea Food (USA).\nЄ одним із викладачів курсу MBA в KMBS (Києво-Могилянській бізнес-школі).\nСеред результатів його роботи, які публічно анонсовані компаніями:\nНова пошта: скоротив час обробки замовлень на 55%, скоротив помилки відвантажень на 67%.\nБіофарма: збільшив ефективність процесів в два рази по леофільним препаратам, знизив брак на 45%.\nМХП: підвищив ефективність роботи обладнання з 83% до 93%, збільшив обсяги виробництва на 8,6%.\nВпроваджує Lean-методологію в виробничих і сервісних компаніях: Centravis, МХП, Нова Пошта, Soufflet (Славута).\nВикладає відкриті тренінги в Lean Institute Ukraine і в Unit School of Business.\nНа посаді Transformational LSS Manager в телекомунікаційній компанії Kyivstar: зменшив черги і очікування в магазинах Kyivstar, скоротив в 3 рази час на узгодження і будівництво базової станції, зменшив на 30% середній час очікування відповіді оператора в Call-центрі, скоротив в 2 рази час від створення заявки до підключення інтернет послуги.\nСеред результатів роботи: розробив і запустив програми навчання для всіх рівнів співробітників, понад 2000 завершених ініціатив на 1500 співробітників в рік. Запустив 3 хвилі успішних трансформацій ключових виробничих ліній, за 1.5 року - зекономлено понад $ 600 000, вивільнена площа дозволила розмістити виробництво 2х нових продуктів.\nПонад 8 років ініціює проєкти з Lean-методології в таких компаніях як: Нова пошта, МХП, Біофарма, Tribo, This is Pivbar.\nВикладає відкриті тренінги в Lean Institute Ukraine.\nНавчав персонал ефективно використовувати Lean-інструменти в ТОВ Swisspan Limited.\nНа посаді директора з якості в ПрАТ Тернопільський кар'єр успішно реалізовував проєкти з Lean- методології.\nОчолював Lean-проєкти з підвищення операційної ефективності і зменшення втрат, проводив аудит ISO в ПАТ Рівнеобленерго.\nНа посаді начальника відділу по вивченню інформаційних даних в ПАТ Рівнеобленерго (AES Corporation) працював над зниженням втрат, запобіганням фінансових ризиків, викликаних крадіжками електроенергії.\nякі хочуть навчитися Lean принципам і інструментам для створення ціннісної пропозиції з урахуванням потреб компанії і ринку.\nДЛЯ КЕРІВНИКІВ HR-ДЕПАРТАМЕНТІВ,\nяким важливо зрозуміти, як за допомогою Lean-інструментів перейти від операційних завдань до побудови бізнес-процесів.\nякі хочуть отримати нові актуальні знання, для створення системи навчання всередині компанії.\nДЛЯ HR БІЗНЕС-ПАРТНЕРІВ,\nякі хочуть зрозуміти, як за допомогою Lean-методології HR- департаменту впливати на показники компанії, а також виконувати завдання бізнесу.\n+ особистий фідбек від ментора\n(середа, понеділок о 19:00)\nгодини кожне заняття\nУчасників пройшли наші програми навчання\nякщо ви пропустили живу трансляцію заняття, ви можете переглянути її в записі, відео буде розміщено у вашому онлайн-кабінеті на наступний день після трансляції\nде ви зможете обговорювати виниклі питання з лектором та іншими учасниками групи, а також будете регулярно отримувати посилання на цікаві статті та відео\nЗакрита группа в Telegram\nПо закінченню навчання ви отримуєте сертифікат від Lean Global Network, який визнається в 32 країнах світу.\nВсі заняття проходять у прямому ефірі в Zoom, з можливістю ставити питання\n50% курсу - практика\nВсі заняття живі\nНа заняттях ви виконуєте\nзавдання в програмі Miro, а після занять - домашні завдання.\nЛектори - Lean-практики\nНавчання на реальних бізнес-кейсах\nЛекторами курсів є Lean-консультанти з багаторічним досвідом впровадження Lean в українських і міжнародних компаніях.\nУ портфоліо наших lean-консультантів є кейси найсильніших гравців ринку, таких як МХП, Нова Пошта, Біофарма, Astarta, Kernel і ін.\nПід час навчання ваш особистий ментор допомагатиме вам правильно використовувати інструменти Lean у ваших робочих процесах.\nУ кожного студента -\nсвій особистий ментор\nВідео про Lean і навчання в Lean Institute Ukraine\nУривок одного з уроків\nусувати втрати в процесах\nБУДУВАТИ КАРТУ ПРОЦЕСУ HR-ДЕПАРТАМЕНТУ.\nРОЗВ'ЯЗУВАТИ ПРОБЛЕМИ ЗА ДОПОМОГОЮ ІНСТРУМЕНТУ LEAN - JUST DO IT\nРозробЛЯТИ систему СТРАТЕГІЧНОГО ПЛАНУВАННЯ HOSHIN KANRI\nПОЕТАПНО ВЧИТИСЯ ТОМУ ЯК ЗАПУСТИТИ МЕТОДИКУ ШВИДКОГО НАВЧАННЯ ПРАЦІВНИКІВ - TWI\n17.11. (середа) 19.00\nPeople Systems в розрізі Lean-компанії. Створення цінності для організації і втрати в HR:\n● Види організацій: Lean VS традиційна.\n● Коли компанії потрібен аналіз HR-процесів?\n● Роль HR в управлінні змінами.\n● Що таке цінність з точки зору Lean?\n● Як вимірювати цінність вкладу HR в роботу організації.\n● 8 видів втрат в HR.\n● Інструменти пошуку втрат в процесах.\n22.11. (понеділок) 19.00\nПобудова карти HR-процесів:\n● Аналіз процесів HR департаменту.\n● Цілі, аналітика, які дані необхідно збирати.\n● Побудова карти процесу на реальному прикладі.\n● Вигоди від поліпшення HR процесів.\n● Діаграма Парето.\n● Постановка планів та розрахунок цілей по SMART.\n24.11. (середа) 19.00\nЯк навчити HR-менеджерів розв'язувати проблеми:\n● Цикл PDCA.\n● 5 Чому.\n● Діаграма Ішикави.\n● Аналіз корінних причин.\n● Інструмент JUST DO IT (Action Plan).\n29.11. (понеділок) 19.00\nМодель Lean-трансформації HR-відділу:\n● Цілі Lean-трансформації.\n● Хошин Канрі.\n01.12. (середа) 19.00\nLean-підхід до управління командою:\n● Побудова Lean-культури і роль персоналу в Lean компанії.\n● Побудова Lean-культури: місія, бачення, цінності.\n● Формування команди трансформації.\n● Ідеальний співробітник: навчання, розвиток.\n● Показники ефективності.\n● Система комунікації.\n06.12. (понеділок) 19.00\nРекрутинг, адаптація та звільнення в Lean-компанії:\n● Ефективний процес найму.\n● Посадові обов'язки та компетенції.\n● Процес адаптації.\n● Коли необхідно звільняти з точки зору Lean.\n08.12. (середа) 19.00\nРозвиток і навчання персоналу:\n● Управління знаннями.\n13.12. (понеділок) 19.00\n● Методика TWI.\n● Lean Talent Review: Hipo переманювати або вирощувати?\n● Succession planning - виявлення і розвиток нових лідерів.\n15.12. (середа) 19.00\nЩоденний менеджмент і інструменти Lean:\n● Розподіл функцій співробітників в Lean компанії.\n● Комунікації всередині команд: Asakai і формат зустрічей.\n● Управління компетенціями в Lean: стандартна операційна карта (СОК), робоча інструкція, матриця кваліфікації, матриці навичок.\n20.12. (понеділок) 19.00\nЛідерська модель Toyota:\n● Кращі практики організаційних структур.\n● Lean-лідерство і Lean management.\n● Роль лідера при впровадженні змін в компанії.\n● Кейс: покрокове впровадження і поширення лідерської моделі.\nРозберетеся, як знизити витрати на персонал за рахунок впровадження системи управління Hoshin Kanri - стратегічного планування, яке допоможе зв'язати голос внутрішнього клієнта і цілі компанії.\nЗрозумієте, як зменшити витрати на розвиток співробітників за допомогою впровадження методики швидкого навчання TWI на робочому місці.\nНавчитеся візуальним системам управління компетенціями в прив'язці до цілей відділу / підрозділу / компанії.\nМінімізуєте адміністративні витрати.\nЗможете скоротити витрати на підбір персоналу, за рахунок використання Lean-інструментів.\nНавчитеся керувати життєвим циклом співробітників компанії за допомогою карт процесу.\nПобудуєте карту процесу для ідентифікації вузьких місць, щоб зрозуміти, де зосереджені ресурси.\nПідвищите рівень задоволеності співробітників.\nНавчитеся вирішувати глобальні бізнес-завдання, тим самим впливаючи на прибуток компанії.\nОтримайте сертифікат від Всесвітньої мережі Lean Global Network.\nНавчитеся ефективно розвивати і коучити навіть найбільш пересічних менеджерів.\nЗбудуєте ефективну систему найму за допомогою Lean.\nДосвід кращих експертів індустрії\nСпікери - провідні lean-консультанти, які впроваджують Lean і мають багаторічний досвід, поділяться реальними кейсами і актуальними інструментами.\nСертифікат міжнародного зразка\nПо завершенню навчання ви отримаєте сертифікат від всесвітньої мережі Lean Global Network.\nВи будете мати можливість налагодити корисні зв'язки як зі спікерами, так і з учасниками.\nСПІВРОБІТНИКИ ЦИХ КОМПАНІЙ\nНАВЧАЛИСЬ У НАС:\nЗБІЛЬШЕННЯ ОБСЯГУ ВИРОБНИЦТВА\nСКОРОЧЕННЯ ЧАСУ ЗБІРКИ\nСКОРОЧЕННЯ ПОМИЛОК ВІДВАНТАЖЕНЬ\nПРИРІСТ ПРОДУКТИВНОСТІ ВІДДІЛЕННЯ\nСКОРОЧЕННЯ ПЛОЩІ ОРЕНДОВАНОГО\nСКОРОЧЕННЯ ЧАСУ ОБРОБКИ ЗАМОВЛЕНЬ\nДанні з кейсів наших студентів:\nВІДГУКИ СТУДЕНТІВ КУРСУ\n5% - при оплаті протягом 5 днів після заявки;\n10% - для 3-4 осіб від однієї компанії.\n15% - для 5-9 осіб від однієї компанії.\n20% - від 10 осіб і більше від однієї компанії.\nЗапишіться на консультацію, і наш менеджер зв'яжеться\nз Вами найближчим часом.\nРеєстрація на онлайн-курс «Управління персоналом з Lean»\nЗалиште свої дані для реєстрації на курс\nВы успешно зарегистрированы! Скоро наш менеджер свяжется с Вами!\nЗапис на консустьтацію\nЗалиште свої дані та наш менеджер з Вами зв'яжеться найближчим часом\nВаши данные успешно отправлены! Скоро наш менеджер свяжется с Вами!


Жіночий чемпіонат Рівненщини виграв "КОЛІСП-1" - 24 Листопада 2012 - Нафтохімік-ДЮСШ №3 Івано-Франківськ\nГоловна » 2012 » Листопад » 24 » Жіночий чемпіонат Рівненщини виграв "КОЛІСП-1"\nЖіночий чемпіонат Рівненщини виграв "КОЛІСП-1"\nНа вихідних 17-18 листопада у Костополі відбулися змагання чемпіонату області серед жінок. Перше місце посіла команда «КОЛІСП-1», друге – «Олімпієць» (с. Мала Любаша), третє – РДГУ (м. Рівне).\nУ турнірі приймали участь вісім команд. Впевнену перемогу у змаганнях здобули господарі - команда Костопільського обласного ліцею-інтернату спортивного профілю. Костопільчанки у вирішальному матчі обіграли жіночу команду з села Мала Любаша (Костопільський район) – 3:2. В матчі за третє місце команда РДГУ (Рівне) не залишила шансів костопільському КОЛІСПу-2 – 7:1. В втішній грі за 5-6 місця представниці Сарненщини мінімально перемогли дівчат з Гощанського району – 1:0.\nНагадаємо, що у минулому році чемпіонство здобули футболістки РДГУ (тоді в вирішальній грі вони мінімально здолали КОЛІСП).\nНагадаємо,що раніше 25-26 жовтня у Сарнах відбувся фінальний турнір чемпіонату області серед дівчат 1996 року народження. Чемпіонство тут здобула команда КОЛІСП (Костопіль), друге місце посіла команда ДЮСШ (Сарни), третє - ДЮСШ (Гоща), четверте - Рівненська районна ДЮСШ.\n25.10.2012 на стадіоні спорткомплексу «МРІЯ» команда «ВІКТОРІЯ» Сарненського педагогічного коледжу РДГУ, учнів Зносицької ЗОШ у фінальній частині чемпіонату області серед дівчат 1996р.н. виборола ДРУГЕ МІСЦЕ!!!\nНаконечна Тетяна, Овчарук Софія, Котелюк Руслана, Корнійчук Катерина, Хвост Вікторія, Шкаралевич Юлія,Юрим Марія,Чупринська Тетяна, Матвієнко Тетяна, Нестерук Аліна, Боровик Марина, Черетович Юлія, Радкевич Валентина, Гарбар Марина, Царук Тетяна, Ветрова Марія, Ярмушко Ганна, Бритюк Тетяна.\nКоманду підготовили тренери Антонюк Микола та Тищук Юлія.\nЗагальне турнірне становище після чемпіонату:\nІ місце-"КОЛІСП" Костопільський обласний ліцей;\nІІ місце-"ВІКТОРІЯ" Сарненське КДЮСШ "КОЛОС";\nІІІ місце- Гощанське ДЮСШ;\n4 місце- "ОДЕК" Рівненський район;\n5 місце- "ОЛІМПІЄЦЬ" с.Мла Любаша Костопільський район\n6 місце- Корецький район;\n7 місце- Володимирецьке ДЮСШ\n8 місце- Дубровицьке ДЮСШ.\nКоманда «Вікторія» здобула путівку до фінальної частині чемпіонату області\nЗ початком нового навчального року традиційно розпочався чемпіонат області з футболу серед дівчат. В цьому сезоні команда Сарненського району, яка сформувалася в основному зі студенток Сарненського педагогічного коледжу захищає його честь.\nУчасть в змаганнях беруть 8 команд, які поділені на дві підгрупи. До складу І групи входять команди: "Вікторія" Сарненського району, ДЮСШ Володимирецького району, ДЮСШ Дубровицького району та команда «КОЛІСП» Костопільського обласного ліцею.\nСклад ІІ групи: "Олімпієць"с.Мала Любаша Костопільського району, ДЮСШ Корецького району, ДЮСШ Гощанського району та с.Оржів Рівненського району.\nЗа регламентом змагань команди в своїх групах мають зіграти між собою по дві гри. Дві команди,які займуть перше та друге місце зіграють в фінальній частині чемпіонаті.\nСарненські футболістки 25.09.2012р провели перший свій тур на виїзді в Дубровиця де зустрічалися із футболістками Володимирецького району, яких впевнено перемогли 3:0.Голи забили: Матвієнко Тетяна (12хв та 36хв.) і Хвост Вікторія (38хв.) В другій грі (після 10-хвилиного відпочинку) зустрічались із однолітками, господарками туру з Дубровиці. Маючи ігрову перевагу наші дівчата виграли з рахунком 1:0. Переможний гол забила капітан команди Котелюк Руслана (23хв) з 11 метрової позначки. Після першого туру футболістки Сарненщини мали в своєму активі 6 залікових очок.\nНаступний тур відбувся 02.10.2012р в смт.Володимирець, де"Вікторія" зустрічалися із «КОЛІСПом» та ДЮСШ Володимирецького району. За розкладом ігор юні Сарненчанки провели гру із однолітками Володимерчанками і впевнено перемогли 2:0. Голи забили: Хвост Вікторія (16хв) та Котелюк Руслана з11-метрової позначки (40хв).\nНаступну гру грали із фаворитом групи «КОЛІСП» і не так вдало провели, програли 1:3, гол забила Чупринська Тетяна. Третя гра туру між господарками і Костопільським ліцеєм 0:8,на користь «КОЛІСПу».\n09.10 о 13.00 сарненські футболістки приймали тур в домашніх стінах,де приймали суперниць з Дубровиці та Костополя. Перша гра відбулася між командами Костополя та Дубровиці. Юні футболістки із Костополя здобули впевнену перемогу 2:0. Наступна гра відбулася між господарками поля та футболістками із Дубровиці. Мінімальну перемогу здобула команда «Вікторія»1:0.Гол забила Ярмушко Ганна (25хв). Ця перемога вивела нашу команду у фінальну частину чемпіонату області.\nНа команду «Вікторія» чекають суперники із Гощанського району с.Горбаків.\nФутбол у Сарнах\nПереглядів: 546 | Додав: footsaler | Рейтинг: 0.0/0


Лампа до OPTOMA HD300X - Найкраща ціна та якість, найбільший вибір\nЛампи до проектора OPTOMA HD300X Партномер: BL-FP230I (або SP.8KZ01GC01)\nДля свого проектор OPTOMA HD300X Ви можете обрати лампи з модулем і самостійні колби від оригінальних та альтернативних виробників.\nЛампи з модулем для проектора OPTOMA HD300X\nОригінальний ламповий модуль для OPTOMA HD300X - це повний фірмовий комплект лампи з модулем. Оригінальна колба (Epson, Osram, Ushio, Phoneix, Phillips, Matsushita, Iwasaki), поставляється в збірці з оригінальним модулем від виробника проектора. Це найнадійніший варіант, що не викличне труднощів з інсталяцією та забезпечить максимальну надійність.\nЦей тип ламового модулю для OPTOMA HD300X являється оригінальною лампою (Osram P-VIP, Philips UHP, Ushio NSH, Matsushita, Iwasaki HSCR) в модулі, що виготовлений за технологією східною з виготовленням оригіналу, але за використаннями більш бюджетних матеріалів, що переміщує його до нижчої цінової категорії. Різниця лишу в тому, що товар не може продаватися під маркою виробника. На досвіді можна бачити, що на якість проекції це не впливає.\n4 473,28 грн. без ПДВ\nСумісна лампа в сумісному модулі для OPTOMA HD300X від NoName виробника - це більш дешеве рішення, яке ми радимо для придбання до домашніх проекторів, де низька ціна є в більшому пріоритеті, ніж яскравість проекції та стовідсоткова. Сумісні ламп не можуть гарантувати ту ж саму якість, що пропонує оригінал.\nЛампи без модуля для проектора OPTOMA HD300X\nГола лампа без корпусу для OPTOMA HD300X є дуже якісною альтернативою оригінальному блоку. Якщо Ви придбали цей варіант, ту колбу буде необхідно умістити до вже наявного корпусу. Оригінал повинен мати на собі маркування Osram P-VIP, Philips UHP, Ushio NSH, Matsushita, Iwasaki HSCR та декілька інших, що підтверджують його фірмовість. Якщо Ви маєте старий корпус о доброму стані та упевнені, що упораєтесь із самостійною заміною, то цей варіант можемо Вам порадити як один з найоптимальніших.\nНеоригінальні лампи для OPTOMA HD300X, виготовляються на заводах за усіма стандартами виробництва оригіналів. Головним розділом є використання більш дешевих видаткових матеріалів, що позитивно позначається на ціні виробу. Цей варіант постачається без монтажного корпуса, тому її необхідно самостійно умістити в Ваш наявний корпус. Можемо порадити Вам його, якщо Ви упевнені в тому, що справитеся із заміною самостійно.


"Це дуже важливо". В МОЗ зробили українцям невідкладне попередження, правила обовязкові. "Заради вашого здоров'я" | Корупція Інфо\n“Це дуже важливо”. В МОЗ зробили українцям невідкладне попередження, правила обовязкові. “Заради вашого здоров’я”\nМинулої доби, 15 вересня, в Україні було встановлено два рекорди COVID-19 – найбільша кількість померлих та одужалих за добу.\nПро це повідомив міністр охорони здоров’я Максим Степанов під час брифінгу. За його словами, зафіксовано 76 летальних випадків та 1 514 фактів одужання.\n“Я хотів би звернутися саме до людей, які перебувають у групі ризику. Тому що в нас більше ніж 90% людей, які помирають через COVID-19, – це саме люди, які належать до групи ризику. Старші за 60 років, мають супутні захворювання. Насамперед це цукровий діабет, серцево-судинні захворювання, хронічні захворювання нирок, легень”, – наголосив міністр.\n“Тому, будь ласка, звертаюсь до вас, шановні українці, які мають такі захворювання або вже пенсійного віку: дотримуйтеся всіх рекомендацій МОЗ, того, що ми говоримо. Обов’язково надягайте маски, дотримуйтеся дистанції. Це дуже важливо заради вашого здоров’я”, – додав він.\nНашадаємо, станом на ранок середи, 16 вересня, в Україні офіційно підтверджено 162 660 випадків коронавірусної інфекції. З них 2 958 виявлено за минулу добу.\nВід COVID-19 у країні померли вже 3 340 осіб, а 72 324 пацієнти повністю побороли хворобу.\nУ світі хворобою заразилися вже понад 29,7 млн осіб. Тільки за минулу добу було виявлено 277 890 нових інфікованих.\nЗа час пандемії від вірусу померли вже понад 938,4 тис. осіб.\nУ центрі Харкова водій пістолетом звільняв собі дорогу (ВІДЕО)\nВ Інтернеті з’явилося унікальне відео з Надією Савченко і беркутівцями на Майдані (ВІДЕО)\nЇї життя у небезпеці: Адвокат Олени Зайцевої просить врятувати підзахисну. Травми отримала ще в дитинстві\nВитрины для суши (суши-кейсы) – японские блюда выглядят аппетитно и презентабельно\nШОК: на Тернопільщині стався масштабний вибух, такого Україна ще не бачила\nСпостерігачі ОБСЄ підтвердили, що бойовики на Донбасі використовують важке озброєння\nСонячно, як влітку! Прогноз погоди на 16 січня 2019 року\nБерлусконі тепер персона нон-грата в Україні (Фото документа)\nВ українців з’явився шанс! У МОЗ пішли на крайні заходи. Китайські лікарі розкрили всі таємниці\n“Мати лежала у ванній, а малюк серед іграшок”: на Волині загадково загинули жінка з сином\nЖурналісти відшукали про елітні маєтки екс-міністра оборони Гелетея (ВІДЕО)


Веб-камера Алкмару - Кафе на узбережжі онлайн\nВеб камери Алкмару - Кафе на узбережжі\nПро вебкамеру "Кафе на узбережжі" в місті Алкмар\nЗ огляду на, що зараз не самий теплий час доби, хочеться часом приємно провести час за спостереженням за пляжем і різними прогулянковими зонами. Така можливість є, і ми пропонуємо нову веб-камеру кафе на узбережжі в місті Алкмар. Всі ці простори дозволять поспостерігати не тільки на величезний пляж, але і на цілком затишне і гарне кафе неподалік. До речі, сама камера там і розташована, що дозволяє детально вивчити всі елементи цього місця. І не варто забувати, що це місце є улюбленим у місцевих жителів, які з великим задоволенням проводять багато часу за прогулянками і займаються особистими справами.\nСаме тому веб-камера кафе на узбережжі в місті Алкмар дозволить без проблем досягти хорошого результату в плані вражень. Вдалині ви будете спостерігати за тим, як люди пускають повітряних зміїв, іноді тут присутні робочі, які займаються або поліпшенням самого пляжу, або створюють різноманітні надбудови для самого кафе, але в більшій мірі ви будете бачити людей, які активно тут гуляють зі своїми сім'ями.\nВеб-камера кафе на узбережжі в місті Алкмар досить проста в плані розуміння і отримання задоволення, тому не варто просто втрачати часу і починати насолоджуватися кожною миттю, яке ви тут побачите. Пропонуємо тверезо оцінити всі доступні можливості і постаратися досягти гарного результату. Не хвилюйтеся, поступово ви перейметеся цим місцем, і воно вас точно не розчарує в плані емоцій. Бажаємо вам приємного перегляду!\nДіліться вебкамерой Кафе на узбережжі зі своїми друзями в соціальних мережах\nНайпопулярніші вебкамери Алкмару


Кропивничанин за тиждень проїхав на велосипеді понад 800 кілометрів (ФОТО) — Інформаційний портал Кіровоградщини - Гречка - Новини Кропивницький\nКропивничанин за тиждень проїхав на велосипеді понад 800 кілометрів (ФОТО)\n16 вересня 2020 . 2328\nЗасновник кропивницького аматорського велоклубу «ВелоКроп» Андрій Паливода влаштував собі туристичну веломандрівку кількома областями України тривалістю дев’ять днів, сім із яких він крутив педалі, і лише два - перепочивав.\nПо завершенні велоподорожі він поділився у Facebook отриманими враженнями, з яким «Гречка» хоче ознайомити читачів.\n«За 7 днів руху я проїхав 840 км. В середньому долав більше 100 км за день. Був день, коли проїхав 70, а був день коли проїхав 180...\nЇхав я трасами, грунтами, бруківками, насипними дорогами, Миколаївським бездоріжжям. Вага сумок з речами - 20кг.\nТа справа не в кілометрах і не в якості доріг, а у палітрі відкриттів, у чарівних місцях і досвіді, який я отримав. Усе це вартувало витрачених зусиль.\nДень 1. Кроп-Монастирище-Острів на Інгулі (140км). Я назвав цей маршрут «Приінгулля». Ви знали, що на Інгулі є острів площею у декілька гектар?\nДень 2. Острів-Софіївка-Н.Буг-Баштанка-Миколаїв (130км).\nПеред Миколаєвом потрапив під дощ... Наступного дня до обіду також йшов дощ. Тож я провів цей день у місті.\nДень 3. Миколаїв-Ольвія-Очаків-Рибаківка-Южне (130км). Ольвія мене дуже вразила! Але, щоб її усю обійти, треба не ті дві години, що я там був, а хоча б два дні.\nДень 4. Южне-Одеса (70км). Маршрут короткий, але інтенсивний. Середня 30 км/год. Це з баулами. Наступний день провів в Одесі, готуючись до наступного етапу подорожі.\nДень 5. Одеса-Замок Курісова-Тилігульський лиман (70км). Замок на реконструкції, але відвідування не заборонені. Ночівля на лимані була самою напруженою. Глухомань...\nОстанні два дні це були дні випробування мене і мого велосипеду на міцність. Наші потріскані грунти, невеличкі ділянки бруківки між селами, яма на ямі від Миколаєва до Очакова, хвилі з асфальту на ділянці Южне-Одеса - то все були все ж таки дороги...\nЯк тільки я проїхав Березівку Одеської області, почалося суцільне дорожнє пекло. Коли я дістався нашої бетонки, то трохи не розплакався і не цілував її. Це без жартів...\nЩе й дув потужний зустрічний вітер, аж поки сонце не сіло ((\nДень 6. Тилігулський лиман-Актовський каньон (120км). Каньйон мене дуже вразив. Особливо скеля Слон!\nДень 7. Актовський каньон-Бугський каньон-Южноукраїнськ-Кроп (180км). На цій ділянці мене дуже вразила депресивність жителів Вознесенська. Я розумію цих людей. Прямо через місто проходить інтенсивна траса, а навколо нема доріг. Я навіть щиро запитав у чоловіка в АТБ, який цікавився про мою подорож, - За що вони тут прокляті?? Дуже їх шкода...\nНу, і відповідно, я полюбив нашу бетонку!\nУсе відносно в нашому житті! Подорожуйте в любий спосіб. Але на велосипеді, будь-яка подорож буде на порядок багатшою!»


Як запобігти виникненню пожежі в будинку |ЯкПросто\nНайстрашніше, що може статися в будинку — це пожежа. Він загрожує не тільки збереження вашого майна, а й життя близьких людей. Велика частина загорянь відбувається в результаті недбалості або неполадок техніки, які можна було легко усунути. Щоб запобігти виникненню пожежі в будинку, прислухайтеся до наступних рекомендацій.\nНіколи не тримайте в будинку несправні електроприлади. Як тільки ви відчули підозрілий запах або почули незрозумілі звуки, відразу кличте електрика. Ремонт електропроводки та кабелів завжди довіряйте професіоналам. Лягаючи спати або виходячи з дому, завжди вимикайте всі джерела електрики, не залишайте працюють пральні і посудомийні машини, електросушарки, відразу вимикайте з розетки праски і тостери.\nЯкщо ви іноді користуєтесь свічками, не забувайте їх задути. Не ставте свічки поряд зі шторами або телевізором. Не залишайте дитину наодинці з вогнем, але і не лякайте його, нехай він навчиться з ним звертатися під вашим наглядом. Користуйтеся тільки надійними керамічними або скляними підсвічниками.\nНіколи не паліть у ліжку або в кріслі, це найбільш часта причина пожеж зі смертельними наслідками. Перед тим як викинути вміст попільниці, змочіть його.\nСлідкуйте за приготуванням їжі, не йдіть з кухні, коли на плиті гаряча сковорода або кипляча каструля. Пам’ятайте, що досить часто пожежа починається саме з кухні, тому будьте уважні і встановіть систему автоматичного контролю плити. Знизьте ризик виникнення пожежі, почистивши витяжну вентиляцію на кухні.\nЯкщо в будинку є піч або камін, дуже обережно ними користуйтеся. Перед каміном встановіть великий майданчик з металу або бетону, подбайте про недоступність вогню для дітей.\nЗвертайтеся правильно з газом, оскільки він дуже легко запалюється. Кожен раз закривайте клапан на газовому балоні після використання. Час від часу перевіряйте всі клапани, труби і з’єднання, щоб переконається в їх справності, але ніколи самі не ремонтуйте, викликайте фахівців. Завжди тримайте під наглядом працюючі газові прилади, особливо, якщо поруч діти.\nЯкщо ви відчули запах газу, одразу перекрийте газопровідний кран і влаштуйте протяг. Ні в якому разі не включайте електроприлади і не запалюйте вогонь. Відразу викличте аварійну службу.\nЛегкозаймисті рідини (бензин, гас, денатурат) зберігайте в недоступному для дітей місці, не використовуйте їх для розпалювання багаття або вогню в каміні.\nЩоб підвищити пожежну безпеку в своєму будинку, купіть вогнегасник і встановіть димову сигналізацію. Навчіть користуватися вогнегасником всіх членів сім’ї, включаючи дітей.