Не ображається на це Паршек\n1982.04.26 – 1982.09.29\n1. Я – чоловік нашої цієї землі, прийшов на неї для того, щоб нашому чоловікові помогти в житті своєму позбавитися від його тяжкого життя. Ми діждались такого часу, наше прийшло, у цьому всьому змінилась атмосфера. На це прийшли інші люди, визнали матір рідну, її як таку попросили словами, щоб вона нас за це пожаліла, усьому народові, усім людям науку загартування-тренування ввела. Учені згодились ідею в теорію протягнути, щоби став на арену Паршек. Він своїм досвідом, своєю любов’ю на нашій землі піввіку ходив та зустрічався з усіма людьми, усім своє знайдене пропонував, просив, говорив про це саме.\n2. Ніхто на це ось згоди не дав, крім одного-єдиного Паршека. Він намислив це ось таке діло, як буде треба чоловікові себе загартувати, щоб він у природі зостався таким чоловіком, котрого в природі не було. А Паршек ні з ким не згодився, від свого не відступився, нікому любов до неї не віддав. А їм їхнє залишив, сказав: живіть як хочете, я й сам від вас не піду. Мені хочеться на волю самому вийти, а ви, люди, мене не пускаєте. Я вам поганого не робив, а хороше залишив – це вам особисте здоров’я. Таке знайшов у житті нашому місце одне з усіх, воно райське, чоловікові слава безсмертна.\n3. Це життя ніколи в цьому не було, а тепер буде воно. Чоловік я, Паршек, один на білому світі таким народжений. Він не побоявся природної смерті, йому довелось завоювати це безсмертя, котре його оточило. Йому як такому далось право добитись від природи. Вона прислала матір-убивцю свого дитя. А я не для того прийшов на землю, щоб убивати людей. Я добився від голови Лутугинського райвиконкому слова, він від цього народження не відмовився. Ми з ним договорились це дитя народити. А час ішов, робилось для цього, люди цьому вірили, про це знали, ждали, вважали це все істиною.\n4. Тільки вони часу цього не бачили. Він ішов по путі, по дорозі тій, по котрій ступав Паршек. Він разом із вами йшов, говорив, говорить. І буде в природі робити, він - помічник нашому ображеному, хворому, за що його обдарувала в цьому природа. Вона його обдарувала життям, указала путь-доріженьку, по котрій доводилось іти. Я робив пошуки по природі такого чоловіка, котрий зміг би оточити себе заслугами в природі. Вона його навчила, як буде треба в ній зробитись таким чоловіком корисним у житті в природі, у горі й біді помагати. У природі є для цього всі умови. Лише б чоловік у своєму ділі попросив, він тут же цю допомогу чоловікові зробив, вона стала служити користю, невидиме в житті стало помагати.\n5. Природа є природа, вона все дасть йому. Він випросив у неї, вона йому в усьому помагає. Він зостався задоволений нею. Чоловік, який би він не був, де б він не був, куди б він не йшов, він без Учителя не зоставався, а завжди його просив. Це – саме щастя. Воно таке ось було колись, і тепер воно є. А коли ти як чоловік придивишся до цього ось діла, а воно робилось якимсь іншим порядком. А він будувався людьми так, як це треба в природі. Ми з вами це ось бачимо, хочемо спільними силами сказати про це діло. А скільки років нам доводилось про це все думати, і врешті-решт ми до цього всього прийшли, згодились, дали своє таке слово. Це все ми вирішили зробити. Роки пройшли, а все ж наша така бадьорість, вона в природі довго готувалась.\n6. Які були в ній перешкоди життєві – значить цьому бути. Природа в цьому всьому сама старалась, сили свої клала на цьому фронті. Їй треба був чоловік. Як це в людях на білому світі вводилась приватна власність? Вона бралась індивідуально, їй доводилось народжуватись на цьому місці. Вона заводилась із одного початкового такого чоловіка, його в життя представили живою клітиною без усякого такого чужого. Він про це саме задумав, довго він міркував, поки йому в голову влізло: йому в житті своєму для розвитку треба щоби був такий чоловік, як він. А йому на його таку утворену мисль природа пішла назустріч: прислала чоловіка живого характеру. Вони з нею договорились один одному помагати в похоті.\n7. Стали вважатись у цьому всьому хазяї природи. Це їхнє було своє добро. Вони стали вчитись робити все, їх примусила необхідність їхніх потреб. Вони зробили в себе голку, шило, ніж, сокиру, молоток, пилку, ножиці, словом, їм це давалось. Вони в себе народили маленького чоловіка. А він народився для того, щоб цю місцевість зайняти й там завести початкове життя. Воно починалось із першого маленького діла. Це таке місце, воно облюбоване нами самими. Ми навколо нього весь час кочували, на ньому були, цього ось не думали зробити. Ця ідея нам так даремно в житті не дається.\nА тепер треба заслужити в природі, щоб у ній довелось це місце знайти й ним огородитись, щоби були всі умови. Вони повинні дати свою можливість будь-якому й кожному нашому чоловікові зостатися без усякої потреби.\n8. Цьому чоловікові це є дорога, вона для всіх одна. Ми, усі люди, своєю дорогою йшли, але своєї мети в своєму житті ніколи не досягали: ми зустрічались із стихією. Нас із вами мучило в природі наше незнання того, що знає природа. Вона хотіла, щоб ми як такі за це ось брались, а в нас до цього всього велика лінь. Це так у житті чоловіком у процесі робилось, як одного часу йому доводилось на гору саночки тягнути, а вони дуже тяжкі. Це не те для нашого чоловіка. Близько доведеться, разом бути, дружити з повітрям; також із водою близько, пробуджуватись; а земля наша така, вона в нас під ногами. Це не наша є в природі звичка, у нас у нашій кишені грошей нема, а близькі в цьому, любимі, вічно живущі, ніколи не вмираючі друзі. Це є не якась фізична така робота.\n9. У нас для цього всього – свідоме терпіння, щоб не їсти, не одягатись у наш фасонний красивий одяг, яким нам не нахвалитись. А дім ми з вами на куті ставимо. Питається, для чого ця картина нами робиться? Це все не фунт родзинок поїдати. Де б ти не жив й як би ти не жив, а твоє – це пряма помилка. Ти сильно сам помилився зі самого дитинства. Ми в житті годувались, нас батьки водою поїли, у нас зручності були хороші. А от люди на цей весь розвиток дивились як на бездушну, зовсім неживу таку штуку. Вона мертва ця одиниця.\n10. У цьому домі жив якийсь хазяїн, якогось діла підприємець. Для всіх людей він зовсім чужий чоловік. Він – наймач людської сили. Йому ці ось люди своїм трудом дали розвиток. Це все вчинки, за що платяться гроші, а за них купляється все необхідне в своєму сімейному житті. У нього діти ростуть, піднімаються на свої ноги, їм треба непогане взуття й одяг належний. А там треба що-небудь купити із закусок. Перед іншими хвалитись треба не одним прикрашеним домом, треба на вулиці хвалитись нарядом, багатством. Батько не жаліє синові купити те, що краще. Це таке введено в природі право: одному за одним гнатись, доганяти, переганяти. А щоб йому в цьому ділі прийшлось жити так, як хотілось!\n11. Він у процесі свого життя хиріє, утрачає своє особисте здоров’я. У нього нема того, що треба. Чоловік у житті живе один раз. Учений чи невчений, у нього мозок сохне, знищується геть. Ми звикли жити в хуторі, у селі, у місті в своєму домі індивідуально. Мислимо самі про те, що треба. У нас – своя земля. Що ми хочемо, те на ній робимо. Хочемо – оремо для якої-небудь прибуткової рослини. Ми сіємо пшеницю, ми сіємо ячмінь, жито. Сіємо під зиму. Усе це буде треба. Ми цим харчуємось, хліб печемо, життя наше таке всюди продовжується. Ми живемо за рахунок цього ось діла. Воно до нас приходить у рік один раз. Ми його довго ждемо, а коли воно до нас приходить, ми тоді спішимо, рано ми стаємо, пізно лягаємо.\n12. Сонечко, воно рано піднімається, усю площу променями обігріває. Воно є наше. Ми всім світом його як таке бережемо. Воно нами такими живе, царство його є над нами. Воно нас народило в цьому, воно нас захоронило в землю. Тепер ми знайшли свій вихід у цьому ось ділі: це наше таке ось місце. Ми його знайшли, ним таким оточили себе. Воно в нас є, таке діло зосталось із одними умовами, вони треба нам усім. А раз це нам треба, то ми повинні це зробити: землю глибоко зорати, її покласти під сніг, щоб у грядку зерно посадити для врожаю. Ми в цьому самі себе вважаємо за трударів, без своєї мислі не збирались діло таке робити. Для цього всього прийшли наші дні, а люди для цього всього позасукували рукава.\n13. Вони самі це в житті зробили вміло й хороше. Приватна власність, індивідуальність роками вводилась через це ось таке діло. За стіл усім треба сідати. Їх запросили їсти гарячий борщ, а його варила одна в цьому довірена. Вона – наша мати рідна, усіх нас таких ось жаліє. А без цього нам не зоставатись. А от щоб пожаліти, слово про це кому-небудь сказати.\nЩо ми з вами в цьому не робили й не робимо, воно нас не задовольнило – у цьому наша така помилка. Ми з вами не нажились, а втратили своє здоров’я. Це було, воно є в цьому ділі, й буде. Вони цього зробити не змогли. У них це ось не увінчалось, не вийшло.\n14. Люди всі двинули зі села в місто в погоні за грошима. У них один був такий вихід. Вони на все життя від землі пішли, стали жити в нового хазяїна. Стали економічно багатіти, вони послухались учених, стали будувати в природі соціалізм. Усе відбувалось за гроші. Якби це в житті була така правда, то Ленін так скоро не забрався б із життя. Йому перешкодила в природі його мисль, у нього одне розвивалось – це нова економічна політика. Люди його примусили забратись із життя. Ленін довго не пожив, як це хотілось людям. Ідея не оправдала його це життя. Вони пішли, можна сказати, не по тій путі, по котрій слід. У життя кинули залізо, сталь. Стали робити із землі машину як таку.\n15. Я був у житті всієї природи свідок цього діла, бачив усе, як люди вмирали. Їх люди закопували. Наше діло таке – гроші. А щоб нам жити, ми цього права не добивались. Ми хотіли жити тільки хороше й тепло. Це наше невміння й небажання це робити. А діло є яке чудесне й потрібне. Ми, усі такі ось люди, бачимо цю правду, а самі мовчимо. Що нам треба в житті? Одне таке задоволення в житті нашому. За що взявся сам Паршек? Це Чувілкін бугор. Не треба буде говорити про це – треба нам так ось робити. У нас для цього є сила, наша воля. Це ми, усі такі люди, якщо за це візьмемось, ми цього доб’ємось. Це буде наше в усьому діло.\nА це не діло є Англії, що вона силою себе об’явила на воді. Вона сміливо туди пробралась, це їхній був у цьому ділі козир. Хороше їм це буде? А от навпаки. Англія не пробувала це зробити. За сильного й сильний заступиться. А найголовніше – це буде ображений, бідний, хворий, неімущий сил для цього. А раз написано, що гроші такі є ніщо. Ось що нам пише Паршек. Він торкається всього нашого цього початкового розвитку. Це в житті велике несправедливе діло є в всьому. І Красна площа відіграє таку роль. Люди веселяться, вони співають народні пісні. Це сьогодні Перше травня 1982 року.\n17. Треба нам, живим людям, так веселитись та й слово про це сказати. От що-небудь погане не придумають, а от хороше. Краще Чарлі про свою таку для всіх викладену в своїй місцевості роботу. За що мене як комсомольця вибрали на з’їзд делегатом. А як поет вірменського народу зможу я вірш прочитати. Здавалось, мені не до цього діла, я цього торкнувся, особливо говорити, читати, нам розуміти: як це треба зробити, щоб у цьому ділі вийшов живий факт. Якби ми такими не були, на нас не звертали такої уваги.\nЧому це так у житті в природі вийшло, адже я цього в людях не зміг зробити? Хто такого мене в цьому так примусив? Ніхто, крім великої Природи.\n18. Годинник кам’яного діла – непоганий подарунок один з усіх. Анатолій із Ленінграда хотів, щоб його прийняв як такого. І от я, оскільки цьому ділу виявився ділок, мислитель, думаю про це діло. Раніше, при царі-батюшці нашому, ми жили власниками, індивідуалістами. Тяжко доводилось цьому праву підкорятись. Люди над людьми чинили беззаконня. Їх вони купляли, продавали, міняли на те, що хотіли. Не по нутру їм доводилось жити. Та із цього видерлись, а все ж вони цим учинком життям у природі не задовольнили себе. Вони були ображені природою. Як ледь щось таке, на нього або неї накидався нежить, якась ангіна з кашлем, словом, якийсь нестаток здоров’я. А щоб на це виявились засоби в природі, або був такий чоловік.\n19. Чоловік у цьому ділі лише б захворів, він скоро з життя забирався. Про це люди не мовчали, але мріяли. Їх мучило таке право політичне, їм не хотілось, щоб ними якийсь мужик розпоряджався. Їм не доходило, що це робилось природою. Вони не вважали природним: пожив один час, а потім умер – так це й треба. А царя як такого люди прогнали. На допомогу цьому прийшов теоретик Ленін із своїм таким розвитком, увів Радянську владу. Чоловік став усьому хазяїн, його як такого стали вчити грамоті, щоб він був учений дипломований. Це йому помогло зробитись таким, що вмів читати, розв’язувати. Йому це в природі не помогло від природи позбавитись. Вона його як накривала, так і до сих пір накриває.\n20. Умирав чоловік, і тепер він умирає, і буде він так умирати. Люди в цьому не задовольнили себе. Дійшло це діло до Паршека. Він зустрівся з природою із загартуванням-тренуванням. Вона його зупинила, спитала як такого про цих ось людей. Чому це так виходить у людях, чоловік народився в природі для життя, а він не живе, а вмирає? Як же так виходить у житті, чоловік народився в житті щоб жити, а йому цього життя не дали? Він застудився, захворів, похворів і вмер на віки-віків. Його в житті не стало. Це не життя в природі є, а веслом по воді удар. Це міф. Паршекові прийшло в голову: щось у житті нашому відбувається не так, як треба. Люди народжуються природою, а чому це так вони її бояться?\n21. Їм як таким стало холодно, вони стали шукати в природі порятунок. Стали робити з неї їжу, одяг, житловий дім. Здавалося б, жити, жити, а от природа не дала. У неї є своє те, що треба. А ми з вами як були? Такими ось людьми: звикли здобувати ці наші гроші. У нас таке є в природі життя: без грошей нічого такого не робиться. А як би ми з вами не жили, не багатіли за ці гроші, ми ними так не задовольнили себе. Що тільки ми не одержували. Нас за це природа не пожаліла, а навпаки, вона нас таких покарала. Ми в ній ображені стали, сильно захворіли, зостались у нестатку. А ми ж хазяї робились. Нам це не помогло, а перешкодило. Це все не зробило Паршекові. Зробила те, що треба буде в житті: його нам взяла підіслала.\n22. Не треба буде цього робити, що роблять усі люди. Їх не примирити, вони національно злі люди. Треба їм для цього діла народити чоловіка в житті, чоловіка початкового, тобто безсмертного. Його треба загартувати шляхом цього місця, де піввіку проходити своїми ногами. Це було в житті в природі, це діло було Паршека. Він цю дорогу вибрав сам один такий чоловік. Він полюбив таку природу, таке холодне й погане діло. Ми з вами так не хотіли й не вміємо. Тут такого в житті нема, що є в природі. Твоє діло – лише б почати. А цьому початку кінця не видно. Це є природа така, вона одна з усіх таку дорогу має. Її так не видно й не знайти, а вона сама в цьому знайдеться, її природа прислала.\n23. Так що бачити доводилось такому чоловікові, як я був тоді. Хіба такому простому чоловікові не дано це все зробити? А коли ти як такий чоловік почнеш робити, у тебе це все вийде. Ти йдеш по дорозі, а з тобою зустрічаються такі небувалі умови. З тобою зустрілось те, що ти в житті не зустрічав. Це було таке діло, треба буде навчитись знати. Це радість – наше життя, воно таке ось є. Ми, усі люди, є такі: не любимо зустрічати зимовий такий час. Він до нас прийшов, з нами хоче разом жити. Хоч і не хочеться, а зробити нічого не зможеш. Робиться холодно й дуже сильно – гіршого, ніж це, не буває.\n24. Наше таке ось рідне місце, ми його облюбували, із цим усім згодились. Усі в один голос сказали: це місце буде наше. Ми будемо жити й будуватись. Яка можливість? Подумаємо й те ми зробимо. У нас під руками все для цього діла є. Вічна матерія скеля, камінь. Ми його ламали, кидали в таку кучу, а потім під’їжджали підводою, його клали. Усе робилось руками, а возилось биками з ярмом на шиї.\nПаршек уже 50 літ у своєму дослідному житті в природі босими ногами по землі, по снігу проходив, та про це саме продумав: як бути в житті чоловікові, щоб йому так тяжко не жити. Як він сам себе примусив зоставатись із простудою й захворюванням. Він хворіє, лежить у постелі, стогне, він мучиться до тих пір, поки силами знеможе.\n25. А з безсиллям жити не довелось. А в Паршека проявилась любов до природи: до холоду, до голоду. Він це свідомо терпів для свого здоров’я такого, котре треба було будь-якому й кожному чоловікові. Це сама природа зробила, вона дала свій урок цього діла. Доводилось учитись, практично на чоловікові це все випробувати. Люди із цим мене, нешкідливого, зустріли, моїм дослідам довірились, ішли на свій порятунок. Я поступово акуратно й точно з природою: повітрям, водою, землею – підходив так, щоб їм було приємне це діло. Мені в цьому ділі помагали повітря, вода й земля. У цьому мені в людях довелось мати дари, я як такий чоловік легке одержував.\n26. А раз легко, хороше стало, то в цьому ділі чоловік відчув легко, хороше. А раз чоловікові від цього зробилось легко, хороше, то це – моє хороше; більшого, ніж це, не буває. А погане з холодним, воно не живе довго, але не кожен на це все кидається. Утягується вперед у це все хороше й тепле. Це природне діло, є на чоловікові його заслуги. Ми попали в умови, а їх на білому світі дуже багато, і вони різні. Треба їх мати, щоб вони дали таку можливість нашому будь-якому й кожному чоловікові зостатись без усякої потреби. Це таке місце, воно райське. Слава чоловікові безсмертна. Паршек – за це ось. Він нам усім так говорить. Якщо ми це діло візьмемось робити, то ми цього ось обов’язково через це все доб’ємось.\n27. У нас на арені стоїть 234 дні, ми ними користуємось без усякої потреби, бо це, що ми робимо в нашому такому житті, ми вводимо еволюцію. Вона росте щодня. 108 годин у тиждень, а 234 дні в році не вживати їжу - це ж є у цьому еволюція – не вживати їжу. Вона – це живий невмираючий факт у природі. Вона ж від нас не терпить, а вільно живе в цьому ділі. Це спільне наше діло в житті нашому. Ми з вами так ось живемо, не розвиваємо свою цю техніку або цей природний прибуток.\nА от ті люди, котрі ставляться до їжі як вірного діла. Воно є таким розвитком, такою історією, котра робиться безповоротно: сьогодні дай і завтра дай. Цьому кінця-краю не видно. Час такий, він без нічого до нас таким приходить.\n28. А ми його таким ось ждемо, а він до нас приходить не таким, щоб із собою принести за нас. Ми його так ось у процесі цього всього робимо, наперед заготовляємо. Це діло, котре буде нам треба, ми його таким бережемо. Це буде треба нам кожен день. У нас, таких ось людей, усі дні підряд на обліку. Ми про них знаємо, ми про них щохвилини й щосекунди думаємо. Цього дня, котрий до нас таким прийшов, у нас такого не було б, якби не ми в цьому ділі. А то ми є в цьому ділі живі такі люди. Сьогодні ми з вами живі енергійні, живемо, що-небудь таке робимо, у нас виходить. Ми про це, що робимо сьогодні, ніколи не забуваємо. Ми робимо діло те, що й у цей день робили.\n29. Без цього сніданку ми не зостаємось. У нас, таких людей, є дещо приготовлене за багато часу. А коли воно до нас таке приходить на нашу арену, ми до нього такого приготувались на ньому робити. Ми знаємо це найголовніше місце, воно нас жде, ми про нього не забули, що треба буде для цього діла. Воно так, без нічого не виходить. Треба цю земельку знати як таку, до неї треба свої руки прикласти, за нею доглядати. Миле твоє серце в цьому створеному ділі. Ми його так діждались. Стало надворі тепло, розв’язними почуваємо. У тебе до цього часу треба якесь зернятко приготовлене. А йому треба умови зробити, треба для цього зрити цю землю, щоб це зернятко в землю закопати.\n30. А земля - така ось мати, вона все приймає, будь-яке таке зернятко. Лише б туди попало, воно починає корінець заводити, воно лізе зі землі, зеленню росте до пори. Потім сили відходять, живе в мертве переходить, у негожу рослину. І так само що-небудь живе життєрадісне, воно живе зимою іншим порядком. Це відмирає, а вмерлому вже вороття нема. А щоб таке, живуще на білому світі, не вмирало – цього нема. Є сама мати наша земля, у неї - атмосфера повітря, вода, - що найголовніше для життя. Вона народжує в себе чоловікові життя вічного характеру. Ми повинні мати це в житті. Чоловік повинен у природі між землею, водою й повітрям народитись. Він таким не був, як він має бути.\n31. Час у житті приходить один раз на це місце, щоб жити так, як живе природа сама таким появленням. Чоловік повинен умови природні полюбити. Так воно робилось, воно робиться тепер і так буде робитись без цього всього. Ми чоловіка народжуємо тілом живим, енергійним, а потім ми умови створюємо, його як чоловіка чимось огороджуємо – це наш є спосіб. Ми його зробили як такі, ми його так ось у житті робимо, щоб вийшло в цьому.\nВесна цього року проходить дуже холодна, діла не дає, а навпаки, тепліше одягає. Ми такого в житті ніколи не мали та й не будемо такого мати. Тепло не приходить. Ми повинні цього не дожидатись. Риба по воді пливе, а люди спосіб знайшли та її ловлять як таку, з неї роблять страви.\n32. Чоловік у житті своєму зробив, що він одержав енну кількість свого прибутку. А цьому прибутку є в людях базар, де це все продається й купляється. Люди з людьми торгуються, за гроші життя творять. В одного є, а в іншого нема. У кого є, той хазяїн цьому добру, він ним розпоряджається. Сказав своє таке слово – його від нього не відбереш. Хазяїн є цьому добру той, котрий його має, він його як таке добро в себе береже. А той, у котрого його нема, той у кишені не має грошей. Вони рятують все живе й мертве. А гроші теж, вони не живі, а мертві створюють цінності. За них повинна бути така можливість це діло творити. Хто залишився в житті без усяких грошей, той іде до людей, щоб у них за свій труд одержати гроші: без них нема ніякого життя.\n33. Це ось новонароджена потреба, вона веде сама себе до Святого Духа, до еволюції. Вона своє місце займе до істини. Чоловік оточить себе в природі безсмертям. З нічого щось вийде. А те, що є, воно вмре як ніколи. Ми зі своїм місцем, своєю власністю, котра веде всіх людей до відмирання. Ця історія тягнеться від самого початкового життя, такого діла в природі, такого нічого не було, а потім це діло. Де воно взялось? Ми це намислили, а потім поставили в житті потрібним, і вирішили це зробити. Приготувались, найшли такі ось умови, з чого доводилось цю штуку зробити. Ми цього права в цьому ділі добивались, нам природа дала матеріальність, і ми своїми руками зробили.\n34. А коли ми в житті своєму добились, у нас це ось вийшло. Із самого одного гвіздка, сильного удару – наша така дорога в житті своєму. Це діло не треба, а з нічого треба буде зробити щось. У нас нема ніякого такого діла, а ми робимо діло. Перше – це чоловік, він мислитель. Раз він намітив своє таке місце, щоб цьому місцю були всі умови, котрі там потрібні. Ми через них будемо мати можливість нашому будь-якому кожному чоловікові в природі зоставатись без усякої потреби. Це діло здійсниться, люди це побачать. Ми не теорію пустимо в життя, а ми пустимо в життя практику. Вона не буде читати, не буде вона розуміти, а буде вона в цьому робити. Таїну ми в природі розкриємо, засоби для цього ось у природі знайдемо для життя.\n35. А життя треба нашому практичному чоловікові. І от ми всі в цьому просимо цю природу для того, щоб вона – Учителеві в усьому. А коли тільки вона йому поможе? Це діло вирішується людьми, вони роблять усе. А коли це діло назріває, тоді в цьому всьому реально виходить. Ми, люди, цього доб’ємось одного. Учені люди стали про цей дослід писати. Це є невмираюча правда. Вона робилась для того, щоб люди своє здоров’я берегли в себе, як око своє. Паршек їх так просить, щоб вони природи так не боялись, ішли в неї правильно. Вона всередині енергійна така, як ніколи, це атмосферні умови, вони ж природного характеру.\n36. Із цією статтею розбирались ми, усі люди, її читав Ігор Хващевський, а я як Учитель її слухав, з кожним словом розбирався, виводив висновок усього життя. А кому ця стаття не треба буде? Вона треба всім тим людям, котрі не хворіють. А в нас у природі нема людей, щоб вони не хворіли. У цій статті є всі засоби нашому всякому кожному чоловікові. Він повинен її читати й розуміти кожне слово. А найголовніше – усім треба робити. У нас є ініціатор ватажок для цього діла, від кого ця ідея залежить. Він нам усе сам зробить, йому як такому природа поможе. Вона нас усіх таких грішних за це все помилує. Нам треба братись за це діло так, щоб нам відігнати від людей їх захворювання, щоб ми як такі їх позбавились.\n37. Ці ось існуючі хвороби щезнуть, їх у цьому не стане. Треба вміти, як треба чоловікові в цьому всьому помагати. Це не те, що робиться всіма нами. Це робить чоловік не для себе особисто, а для всіх нас. Ця історія, вона робилась одна для всіх, зробили дослідним шляхом, вийшло. Ми через це живемо, і будемо ми так жити. Це ж природа, вона таке право в житті дає нашому чоловікові за його справедливість. Що він у цьому зробив? Він пішов у природу шукати невмираюче здоров’я. Це все зробила в цьому ділі природа. Вона побачила цього чоловіка, йому довірилась і дала свої сили. Що він хотів від неї одержати, те вона йому передала, доручила, тільки треба буде робити здоров’я. Природа, як мати, його дала, тепер це здоров’я треба передати йому.\n38. Цього я не зможу зробити, щоб йому не дати. А він як такий повинен одержати поміч, вона повинна врятувати від цього. Людям бояться не треба, особливо повітря, води, землі, – треба любити. Паршек із своїм таким загартуванням тренуванням з таким дослідом треба будь-якому кожному нашому чоловікові в хуторі, у селі чи в місті. Він у нас як людей питає: для чого ви, такі люди, живете на білому світі? Ми йому як Учителеві повинні правду сказати. Ми з вами повинні діждатись завтрашнього дня, і у день свого життя три рази поїсти та води попити. А потім одягнутись тепліше та красивіше, чим треба похвалитись. А в дім свій заходити треба, щоб з усіма вигодами пожити та спати.\n39. Це моя така система, нам говорить чоловік, це так я роблю щодня, кінця свого я не бачу. Моє життя проходить без кінця й краю. Щоб гарантія була, я не маю. Я – чоловік, як і всі люди. Живуть, а потім вони хворіють і вмирають, як і всі, з життя вони йдуть. Це не наше з вами таке життя, котрим ми з вами повинні задовольнити себе. Ми без діла не буваємо, завжди ділом своїм зайняті, і так із цим ділом умираємо. Це не наше з вами таке життя, котре ми маємо, ми ним не задовольнили себе. Нам треба життя інше, не таке, котре ми з вами маємо. У нас є ватажок Учитель, він хоче, щоб ми взялися за його діло. У «Вогнику», №8 за 1982 рік 20 лютого стаття «Експеримент відстанню піввіку» написана вченими, щоб ми її читали, розуміли. Найголовніше в житті – ми робили.\n40. Це стаття наша, вона нас учить, щоби ми з вами в житті робили те, від чого буде нам продовження в природі. Люди повернуться до життя через це. Паршек усім говорить про любов свою до природи. Вона – найголовніше в житті. Що захоче, те вона зробить. Це її сили Паршека статтею оточили. Вона з ним 50 літ так живе, вона йому в усьому помагає. Він не зазнає ніяких захворювань, він не простуджується, що найголовніше в житті. Він – для всіх людей Учитель, своє наявне здоров’я не жаліє всім віддати, учить усіх, щоб вони вчились у Паршека, загартовувались, водою холодною обливались, менше їли, води не пили, без одягу ходили, повітрям дихали. Словом, вони робили в житті те, що треба. Спиртне не пили та не палили, це найголовніше, у чому проходить усе наше таке життя.\n41. Паршек кричить на весь світ на всю природу: треба нам усім цю статтю читати, розуміти, а потім, найголовніше, у житті робити. Тоді ми з вами в природі доб’ємось через це вчення безсмертя. У нас для цього є, найголовніше, чоловік, йому є місце. А тепер умови треба мати. А коли умови будуть, то тоді й буде можливість для цього всього життя таке оточить. Ми доб’ємось безсмертя, якщо ми про цю статтю не забудемо, щоби читати, розуміти, а потім треба всім робити. А в ділі є життя, воно оточить істиною. А істина – порятунок усіх. Це природа нам дасть усе, лише б тільки виконувати це, що треба. Боятись природи не треба, а треба любити природу.\n42. Якщо ми тільки забудемо цю статтю, то ми втратимо життя. Там є вся сила природи, вона нас оточує своїми силами, щоб ми про це знали, що вона нас за наше все сильно карає. Ми в ній грішимо. Вона нас не милує – карає.\nУчора, 4 травня 1982 року, з Ворошиловграда приїжджали до мене пацієнти здорові хлопці. Я їх як таких прийняв, їм дав здоров’я. Вони медичні фізкультурники. Їх примусило життя їхнє мене такого відшукати. Я їм став потрібним через їхню незадоволеність. Вони цього в житті в себе ніколи не одержували, їм хотілось кращого мати. У них була така віра добитись через цю ось статтю. Їх це примусило це зробити. Коли вони прийнялись, у них зародилось нове небувале в житті.\n43. Це була така зустріч, одна з усіх, вона нам любов у житті показала, такого не було в житті. Ми дружили не для чого-небудь, а наше життя нас примусило проявити між собою таку любов, котра нас зблизила з життям для всього людства. Ми з вами довго це шукали, це в природі знайшли, зробили таку небувалу дружбу. Вона має зробити між молоддю в природі таку любов, де люди стануть один одному в усьому ділі помагати. Ми по-старому жити не будемо, візьмемось за новий у природі потік. Якщо треба буде нам це діло робити, ми з вами будемо робити небагато. У нас у природі є таке, котрого в житті не було. А ми як молодь така візьмемось і будемо для цього діла робити, у нас вийде.\n44. Це зробить Паршек, він своє здоров’я не пожаліє всім віддати через поцілунок. Ми з вами не будемо так хворіти й простуджуватись, у нас буде гарантія до нашого життя. Ми будемо любити природу своїм тілом, холоду не будемо боятись. Ось до чого ідея Іванова веде – до життя, але не до смерті.\n9 травня відзначається Перемога. А де ж моя зосталась Перемога, котра помагає ображеному хворому чоловікові? А йому як такому треба обов’язково помогти. Я як такий повинен цьому чоловікові помогти, він горем, бідою оточений. А тепер у нас є Учитель, він Переможець природи. Читайте, розумійте, а найголовніше – робіть. Не одному це діло робити – усім людям, живущим на білому світі, треба дружити з холодною водою, людей не забувати, свою ввічливість представляти. Жодного чоловіка не проходити, йому треба низько головку поклонити й сказати свої слова: здрастуйте, дідусь, бабуся, дядя, тьотя та молодий чоловік.\nМи з вами не повинні на землю харкати й плювати. Також ми з вами не повинні пити алкогольне й палити. Словом, наша ця стаття. Я є Учитель, учу вас здоров’ю. Я хочу, щоб люди всі цю статтю прочитали, хороше її так зрозуміли, щоб її виконати. Найголовніше – це треба нам робити.\nЯ ні в кого не вчився. Ні в кого спитати.\n46. Природа – багата, у ній для цього все є. Для життя нашого треба атмосфера, у котрій чоловік наш перебуває. Він не повинен боятись природи: повітря, води, землі – це найголовніше є. Чоловік, його живе тіло, має в ній жити так, як йому бажається. Нема кого йому боятись. У зв’язку із цим усім ділом, він є хазяїн. Берегти її, як око своє. Це є ми, усі люди, їм треба воля. Якщо це місце огородимо умовами, то нам буде дана ця можливість. Ми будемо сильні все це зробити. Нас природа за це все обдарує. Ми будемо робити, це діло – нам. Читайте, розумійте, а найголовніше – це робити.\nВам стаття говорить про Карла Маркса як політика й теоретика. А також не забула сказати про Павлова й сучасного письменника, він написав книгу «Створи добро». Також фізик, математик Ігор Хващевський історію пише про праве моє таке життя.\n47. Люди мертвому наслідують, як живому, але те, що вмираюче, жити не зможе. Треба жаліти, цінити живе. А ми самі це діло зробили, у нас вийшло, тепер нам треба держати історію, щоб вона в нас була такою, яка вона є. Ми знаємо добре, що ніяке багатство не дає чоловікові реального. Він як був злий і ненависний до чужого, так він ненавидить те, що є в іншого. А історія в людях була така, вона є підходяща до цього ось діла. Ми звикли це робити від самої копієчки до самого рубля. Їх дуже багато в себе так збирають і їх багато мають. Це сторона для природи, а її багато. Вона готує чоловікові своє діло, котре треба буде нашому земному чоловікові. А він не стоїть на одному місці, а рухається з одного такого місця в інше.\n48. Я такий ось автор своїх слів ні з ким ніколи ніяк не згоджусь, щоб ця ось ідея мого життя так ось не пройшла в людях, котрим написана ця ось стаття в нашому видавництві. Це ж є у людях правда, а її не всі сприйняли. Нема листів, нема кому про це ось діло відповідати. Я ж у природі є практик, перший початковий чоловік. Для того я розвинув на собі це здоров’я для всіх. Це здоров’я нам не треба, щоб валяти якого-небудь рогатого вола. Це здоров’я – усього світу свідомість. А її не кожен чоловік має. Він до цієї ось статті байдужий, не читав, не розумів і робити не хоче – ось тому цю ідею діло гальмує. Люди наші позвикали в житті так тяжко жити. Вони як умирали, так вони вмирають, і будуть так умирати. Їх не відвернути від цього ось діла.\n49. Я ж народився не для цього діла. Я – помічник у цьому ділі. Учусь у природі, як треба буде жити, свої сили берегти – це моє діло, воно примусило бути таким, як є. Люди пишуть, а читати не хочуть, навіть не розуміють, а робити не роблять. Що може в цьому вийти? Ми ж живі, учимось у цьому ділі, робимо, у нас виходить. А якби ми з вами не вчились і не робили, у нас нічого не було. Соціалізм ученими створювався, а еволюція практично робиться чоловіком. Він знайшов собі для цього діла місце, а тепер умови, котрі дадуть кожному й усякому чоловікові мати можливість зоставатись у природі без усякої потреби. Усе це зроблять своїми силами ці ось люди, вони скажуть свої гучні слова: це наше райське місце, чоловікові слава безсмертна.\n50. А в людях – уся природа. Понеділок, вівторок, середа, четвер, п’ятниця, субота, неділя. Голка, шило, ніж, сокира, пилка, молоток, рубанок, щипці. Корова, кінь, вівця, коза, верблюд. Драги, бричка, плуг, борона, лопата, сковорода, рогачі. Курка, качка, гуска, індичка. Грак, ворона, сорока, горобець, шпак, соловейко, щиголь, синичка. Вишні, сливи, груші, яблука, терен і все те, що є в нашій матері природі. Вона нам дає в житті те, що треба, лише б тільки чоловік захотів. Його мисль примусила в це діло втягнутись. Природа – така матір, вона чоловікові все дасть. Це його таке бажання в дворі в себе мати дворову собаку або домашню кішечку. Вона його як такого огороджує своїм добром. Чоловікові цього ось мало, він корівку став мати та до того ж конячку для запрягання.\n51. В одного хазяїна є кінь, корова, а в іншого два коня є і пара бичків. Є і дві пари волів. Самий багач - це три пари волів. Живуть в одному селі, але різні. В одного – достаток, а в іншого його нема. Ось це людська біда й горе. А цьому ось горю є вчення загартування-тренування, воно бореться за діло істинно. Воно написано у «Вогнику» людям для того, щоб люди цю статтю читали, з нею розбирались, розуміли, а найголовніше – робили. Ця історія для всіх однаково говорить. Нам усім відходити від природи не треба, вважати її ворогом не треба. Раз любиш її, уже вона є твоїм близьким другом. Її в себе любити як свою близьку, вона – твій близький друг в житті твоєму. Це діло твоєї істинної любові до неї, вона тебе ніяк не покарає, а тебе в цьому пожаліє.\n52. Я, як ви мене такого знаєте, у вас, у таких людей, запитую. Що ви робите, щоби бути в природі здоровими, щоб не стояти й не ждати завтрашнього дня так, як ми його щодня ждемо? Ми з вами не думаємо й не хочемо хворіти, а природа сама цим керує; як у полі квіткою, так вона нами, людьми. Вона інтересується, з ними на відстані веде розмову, вона їхню хитрість знає. За це ось їх не жаліє. У них їхня мисль її так примушує. А потім у людях таке явище є: залишилась минулого Христа віра. Вони йому дуже сильно вірять. А от від них потребується виконання – вони цього діла не роблять. Вони не оправдані люди в цьому. Їх Дух Святий не прийме як таких.\n53. Якщо це так буде, мене люди визнають таким бути, як він. Я ваше не визнаю. Ви весь час свого життя своїм учинком обманювали природу, її як таку примушували, від неї потребували своїм бажанням. Вона від нас таких терпіла. За це все своє не жаліла, вона самих себе своїми силами карала, усіх нас прибирала до своїх рук. Ми – її по кусочках, а вона – нас поодинці. Ми – вогнем, а вона – природним. Вона була права своїм ділом. Жити чужим було не можна, а треба своїм хвалитись. А ми з вами в житті робимо те, від чого нам самим робиться погано. Ми в цьому ділі втрачаємо своє здоров’я. А щоб його так знайти, ми таких сил не маємо: нам природа цього в житті не дає. Вона любить істину, справедливість.\n54. А ми в ній є злодії, ми вбивці її здоров’я. Вона не хоче, щоб ми це ось робили. Це наша велика помилка. Землю ми оремо, кладемо її під сніг, про неї ми не забуваємо, думаємо, готуємось чимось догодити, зі цього місця прибуток узяти. Вона нам давала по можливості, вона цим збагачувала, вона нас утягувала. Ми лізли на рожен. У нас мисль така: сьогодні взяв, а завтра треба більше взяти. А в природі є інше, вона на твою думку так ось не йде: у неї є своє. Те, що не думали, приходить, а задумане відходить. Здоров’я в житті раз дається, а в другий - відбирається. Вона не питається, а сама все робить у житті, адже в неї живе невмираюче: повітря, вода, земля, - із чого ми зробили все. У нас весь прибуток, і село, і місто – без цього ми жити не зможемо. А коли ми подружимо з природою, то вона нам через любов, через близьку таку любов.\n55. А коли любов і дружба, то не треба нічого в цьому. А тіло й природа – це таке в житті діло. А в ділі нашому є все. Ми робимо між своїм тілом і природою стержень, його держимо.\nЗаслухав промову Брежнєва на XIX з’їзді комсомолу. Я виявив статтю «Експеримент відстанню піввіку». Це мої кроки по землі цим чоловіком. А йому місце найшлось для життя, найшлось діло всієї нашої молоді, усіх наших людей. А ми слухали цю ось промову, але не слухали промову нашого чоловіка, загартованого тренуванням, хто п’ятдесят літ проходив та продумав. Для цього діло знайшов, місце залишилось з умовами, щоб мати можливість. Вона веде нас до життя будь-якого нашого чоловіка, щоб зостатись на цьому бугрі без усякої потреби. Щоб люди на цьому бугрі сказали своє слово: це є наше райське місце, чоловікові слава безсмертна.\n56. Ось що нам, нашій молоді всього світу, усім людям знайшов у природі Паршек. Він для цього діла загартувався тренуванням, нам усім себе показував. Ми його як такого бачили. Він – наш ніколи ніяк не вмираючий чоловік. Він поможе нам своїми знайденими в природі засобами. А найголовніше в цьому ділі – не теорія. Пишуть свої слова. Треба приїхати до самого діяча, до Учителя, він усіх приймає через свої руки, він так нам передає свої наявні сили. Учить усно всіх однаково, щоб розуміли, а найголовніше – робили.\nДорогому товаришеві Брежнєву. Я пишу вам із турботою про молодь. Ви сказали про неї хороші слова на з’їзді комсомолу. Ви також сказали, що коли мова йде про здоров’я радянських людей, тут дрібних діл нема – усі вони важливі. Я провів 50-літній експеримент на самому собі, загартував себе в суворих якостях природи.\n57. Про це написав недавно у «Вогнику», № 8. І от я хочу віддати від усього серця весь свій досвід нашій молоді й усім людям нашої країни. Хочу сказати всім нашим людям, що треба робити, щоби бути здоровим у людях, навіть у найсуворіших умовах життя, як терпіння без їжі, щоби зберегти своє здоров’я. Від цього всім буде добре, тому що й сам свідомо зміцниш своє здоров’я, а державі поможеш. Тоді й буде рости здоровою й сильною наша молодь і всі радянські люди: і робітники, і селяни, і воїни. На їх плечах лежить задача приблизити світлий день комунізму. І багато тут залежить від здорового нашого покоління. Кому це треба? Це треба всім. Тому що це не тільки особисте здоров’я й щастя – це здоров’я всієї нашої країни.\n58. Бажаю вам, дорогий товариш Брежнєв, здоров’я, щастя хорошого й довгих літ життя на благо всього радянського народу. Моя адреса: 349200, Ворошиловградська область, Свердловський р-н, п/в Должанське, хутір Верхній Кондрючий, Садова, 58.\nЦей лист висилаю із цією статтею, написаною нам, усім людям. Ми читаємо, ми розуміємо, а найголовніше – робити треба в своєму житті. Треба любити природу, цінити її, берегти, як матір рідну, просити, молити її, щоб вона нас так пожаліла й перестала нас карати. У неї десь візьметься своя милість, вона пожаліє, усім нам простить. Ми з вами робити більше не станемо те, що робили, а візьмемось за наше спільне таке діло життя.\n59. У нас для цього вже є віха чоловік. Він для цього діла народився, щоб помагати нашому хворому нужденному чоловікові, щоб він тяжко не жив і не простуджувався, і не хворів. У нас для цього є в природі знайдені засоби. А їх ніхто не пробував відшукувати в природі так, як відшукав на самому собі Паршек. Він це все ввів людям, на них доказав, дослідом зробив своє здоров’я. А здоров’я нам усім необхідно треба. Ми це діло робимо, усе для цього діла, щоб у нас воно вийшло в житті. За нас тепер природа своїми силами. Це теж треба. А раз це треба, значить доводиться так ось робити. Без цього діла чоловік не знайшов шляхів. Він повинен це місце облюбувати і сам на ньому визначитись жити так, як йому не доводилось жити.\n60. Його примусила так жити сваволя, він вибрав таке ось місце, на котрому йому доводиться робити те, що в житті треба буде. Йому в житті треба їжа всякого роду, вона його так годує, вона його поїть. Він робить одяг хороший, зручний для своїх умов життя, він одягається до тепла, ним хвалиться. І ставить для себе дім з усіма вигодами, у якому він живе один раз у житті. А приходить до нього такий тяжкий час – він своє здоров’я втрачає, а його ніякими шляхами не дістати. Це все зробила в житті природа, вона не хоче, щоби чоловік цими правами розпоряджався. У нього є все для його такого ось життя, але воно все чуже природне. Вона не хотіла б цього, щоби чоловік так тяжко ним жив, але така ним введена система.\n61. Він повинен для цього всього щось робити, у нього для цього руки є, він ними робить усе що попало. У нього є очі, він ними далеко бачить, старається це ось зробити. А ми для свого здоров’я в цьому нічого не робимо, крім одного – ми з природою як ніколи боремось. Ми беремо хитрістю, вона – нас справедливістю. Ми гинемо, як мухи, нема порятунку в усьому.\nНі буржуазія, ніяка революція не поможе, а більше примусить чоловіка в його такому здоров’ї. Ми через це діло в своєму житті простуджувались, хворіли й умирали на віки-віків. А Паршек прийде з любов’ю, він оточить себе своїм здоров’ям Святого Духа, повною еволюцією, котра всьому світові доведе правоту свого безсмертя, що ми в природі обов’язково доб’ємось, і ми вічно будемо жити. Якщо ми всі до одного чоловіка за це візьмемось, наше діло праве.\n62. Які раніше були такі люди, така їх назва була. Він жив у природі такій, у нього було для життя все чуже природне. За що не візьмись, воно не його, а він ним, як своїм, хвалиться, говорить: це моє таке добро. Я його таким у житті виходив, тепер ним розпоряджаюсь. Хочу – за гроші продам: це моє таке діло. Я – хазяїн цього всього, вважаюсь на все це село багатим мужиком. У мене є своя власна така земля, котра дає щорічно прибуток. Вона в себе має свій догляд, її доводиться орати як таку. Ми це все перед зимою готуємо як таке. Потім ждемо теплої пори, щоб із цього зробити грядку й посадити в неї зерно, щоб це зерно оточило себе вологою.\n63. Щоб це місце зазеленіло сходами, чим хазяїн не нарадується, цим багатим сходом. Таке явище рідко, але буває. Щастя дається в природі один раз у житті. Вона дає мужику свій урожай, він його весь рік вирощує, він його збирає, робить його чистим зерном, його зберігає так, як це треба. А потім його реалізує за гроші. Він цим ось багатіє. У нього одне не буває, а до одного інше наближається, і робиться в нього багато. Він не силах за ним доглядати як за таким добром. Для цього йому треба тяжко трудитись, щоб це все забезпечити. Адже воно живе енергійне як таке, доводиться годувати, поїти й чистити, словом, робити там те, як самому в домі; так робиться в своєму хазяйстві.\n64. Жити на білому світі треба вміти, це ж єство є власне індивідуальне. Ми живемо в своєму селі або місті та там ми думаємо про своє багатство, його бережемо, як око. Чужого не хочемо бачити, щоб не було близько. А своє не упускає, говорить: це моє, я його нікому не дам як таке. Воно саме так відійде, ти його не побачиш. Це все робить сама природа. Вона це все народжує – вона сама це умертвляє. Люди в природі народжуються для життя, а фактично вони вмирають. Це сторона нехороша, вона приходить сама в життя. Один раз – народжується, другий раз – вона вмирає. І це буває в природі: одне ніколи не буває. Щось таке цьому завадить, хорошому знайдеться погане, воно прожене це ось із дороги. Смачне, приємне не завжди так створюється; гірке, смердюче десь візьметься.\n65. Треба буде писати, треба розуміти це діло. А в ділі є життя наше, ним треба хвалитись. Ми це все робили, старались ще краще зробити. А діло одне рівно не буває, одне дає в цьому користь, а інше – ні. А робити в цьому треба: така введена наша система, така путь. Пожив та сваволив – це його було життя, воно оточувало здоров’ям, що найголовніше. Нам не треба нічого в житті, як одне власне здоров’я, воно треба кожному такому чоловікові. Він із своїм здоров’ям не боїться залишатись один у житті. Це його таке буде діло. Він до нього пробрався для того, щоб на цьому місці що-небудь таке корисне в житті зробити. Він діждався цього часу, приготувався. У нього для цього самого діла є приладдя, і це сам змайстрував, є жива сила.\n66. А коли чоловік здоровий, він на будь-яку гору буде лізти, це його таке в цьому діло. Він цього не боїться, а жити він хоче. Йому, такому чоловікові, цього діла хочеться. У нього одне – продовжувати за рахунок цього вміння. Він – чоловік життя, його діло одне – таке робити. А що зі цього вийде? Він нічого не знає. Його діло одне – сьогодні пожив хороше, а завтра, він думає, від цього всього краще пожити. У нього щодо цього є для життя все. Він нічого не потребує, він є хазяїн. А природа таким молодцям мстить, бере своїми силами на них накидається, їм болячку, грибок саджає. А вони тоді хворіють, від цього в них великий нестаток.\n67. А коли люди в природі хочуть жити, то глибоко прокладають мисль. Вони лізли в гору, хотіли про щось таке сказати, але цьому ділу щось таке перешкодило. Я йшов по дорозі, бачив дуже багато простору, де нічого не було, крім одного місця, на котрому була така ось можливість людська своєю думкою розташуватись. А це було можливо накреслити на папері такі небувалі плани, їх можна своїми силами виконати. Ми це почали робити, у нас це вийшло силою своєю. Брали на одному місці те, що нам треба для цього ось діла. Ми його так робили. У нас це ось у житті вийшло. Ми спільними силами зробили те, що нам треба було. Це ми самі зробили для свого життя.\n68. Я – цьому ділу ініціатор, знав цю місцевість, на котрій не було нічого, крім одного повітря. І там була вода, вона в цьому багато так помогла. Я – чоловік, знав про це все, нам потрібне. Ми до нього так готувались. У нас народились для цього всього ці люди, вони на ноги свої ставали, їм хотілось так жити. Ми на свій розум надіялись. У нас є план, він нами побудований. Село пустіє, а місто рідшає. Якби в природі не творилось людьми чуже, воно не було б мертве. А раз на арені в природі є це, то життя чоловікові живому не буде. Він недолюблює живе природне, він старається від цього всього піти. Йому треба те, що потребує. А йому треба в житті їжа, йому треба одяг і житловий дім. А все це дається трудом, а в труді копається чоловік.\n69. Він із природи сам робить їжу, шиє одяг і ставить дім – усе це робиться в житті людьми. Вони не хочуть, щоби природа була спокійна, щоб її ніхто не тривожив.\nЗ природою дружити треба, любов проявити. А любов життя створює. А в житті є повітря, вода, земля.\nМи, усі люди, не бажаємо, щоб до нас приходила ця холодна енергійна зима. У нас велике небажання, ми це діло не любимо. Нас, таких людей, примушує природа досита наїдатись, а до тепла одягатись, жити в домі з усіма вигодами. Ми йдемо від неї подалі, щоб нас цей холод не турбував. Він нас цим лякає, ми його так боїмось, стараємось уникнути. Це наша така звичка. Тепло нам – тоді ми роздягаємось до гола. А воно буває багато цього часу.\n70. Діло створюється художником, він повинен зробити те, що буде корисне всім людям усього світу. Нам треба людьми оформити це ось місце. Ми як такі повинні там побувати й там закласти портрету фундамент життя, що я від людей ждав. Він це діло в себе одержить. Раз написано пером ці слова, то це обов’язково буде. Природа це даремно не починала. Вона вибрала одного мене, вона мене в цьому примусила мислити про те, що треба зробити. Хлопці Михайло, Борис, Юхим; у них був намір щось для Учителя зробити, вони хотіли моє тіло представити з художньої сторони. Це діло було людям направлено, щоб вони знали це діло, як потрібне для життя вічного характеру. Я так їм розмалював, від чого не відмовитись.\n71. А раз вони зі мною згодились це діло в житті зробити, нам треба буде цей перший початок від найменших дітей, вони бідні страждаючі від усіх захворювань. А тепер прийшло таке, ніколи воно не було таким, як самі вчені про цього чоловіка розмалювали, його такий досвід. Він для цього діла проходив своїми босими ногами та зустрічався з усіма новими небувалими днями. Ми його бачили, але не знали, хто він такий є. Вважали: він це робить ненормально. Йому як такому життя не давали. А він своє діло знав і робив те, що людям треба буде. А людям треба було здоров’я, воно залежить від самого себе. У природі жити – природу треба любити як друга свого. А вона тобі не пожаліє своє добро, вона тебе, такого чоловіка, нагородить.\n72. Життя мертве проганяє, а життєрадісне у славу входить. Треба буде жити так, як належить. Ми, усі люди, маленьке дитя так народжуємо: уперед йому технічне життя в природі готуємо. Це буде наше таке діло, а ми його робимо. Чоловік не народився, він знаходиться в матері в череві. Ми його ждемо, ось-ось він народиться. А для нього вже приготували, що йому їсти досита. А одяг зшили хороший і теплий, а дім побудували з усіма вигодами. Живи ти так, як живуть вони всі. Якщо тільки йому захочеться їсти, йому тут же готують, нагодують. А коли йому робиться холодно, його одягають тепліше, бережуть його тіло. А в дім він заходить і живе він так, як і всі. Ця процедура його не оправдала. Вони шукають вихід, від цього всього такого треба позбавитись: це не те, що нам треба. Ми знайшли негоже.\n73. Це є наше облюбоване таке місце, ми з вами в ньому такому народились, ми в ньому так живемо. Від такого місця відриваємось, їдемо туди на заробітки. Знаємо хороше цю місцевість, вона виробнича, там викопні багатства, де треба людські руки. А про це місце знають хороше, що там робиться людьми, їм за це гроші платять. А людям на білому світі це життя таке треба. Вони його так побудували: один одного примушує, один одному підкоряється, живуть так, як і всі живуть. Вони трудяться, їх діло одне – у житті мати прибуток. Ось це такий природний прибуток власного облюбованого місця, там де поклади є всяких надр. А там указано таке місце, воно позначено якимсь Донбасом з яким-небудь вугіллям або нафтою.\n74. А ліс – це є вічні умови життя. Ми його так робили, робимо й будемо так робити. Ми навчились розпізнавати. А ось це таке місце, воно робиться нами самими. Це місце знайдено в цих умовах, а умови дають нашому чоловікові можливості від малого до великого. Діло він зобов’язаний трудом робити. Йому доводиться в цих умовах жити, своє щоденне турботливе діло знати. Йому треба буде, щоб його сьогодні нагодували, води дали попити за його улюблену роботу. Він хазяїну годить. А хазяїн про це не забув, він цим живе. Його є це все, ці ось люди йому створюють багатство. Він ними розпоряджається, цим росте, звеличується. У нього в цьому армія людей, вони його держать в умовах його діла.\n75. Він є всьому цьому ділу хазяїн, у нього є земля вічного характеру. На ній як на своїй землі він відкриває наявне добро, воно лежить у надрах глибоко в землі, там, де треба лопата, там треба повітря, там треба світло й особлива сила. Вона дається природою, вона все це дає чоловікові для цього діла. Ми без нього не творці. Це ось діло нас необхідно зустріло, з ним чоловік став жити. Йому цього місця стало мало, він пішов у пошуки, щось у житті шукати. Він відчуває: у природі щось таке є, його треба знайти й як своїм скористатись. Приватна така власність індивідуально росла, старалась укоренитись. Вона втягувала в це, чоловік робився упевненим в це.\n76. Йому треба була курочка або ягнятко. А раз йому цього мало, він хоче багато, то йому природа не жаліє дати те, що буде треба в його житті. Чоловік живе один раз. Його наявне місце за ним числиться, люди всі оточуючі знають як такого, він по закону через діло відомий. Це його ім’я, він ним козиряє, як своїм. У нього є для цього діла все, ним це здобувається, це його така хазяйська цінність. Він вважається нею багатий. Він – цієї місцевості хлібороб, землею займається, хліб сіє, він розводить скот, тварин. Чого в нього в дворі тільки нема? Все таке живе й мертве. Є плуг, котрим землю орати, та борона скородити оранку.\n77. А драги чи бричка вантаж возити. Це не все. А є птиця. Навколо його життя чуже, усе воно лежить. За що не візьмешся, треба буде право. А хто тобі його дасть? Чоловік іде на злочин, він і на це ловкач – чуже собі присвоювати, своїм ім’ям називати: це, мовляв, моє діло. Живу в селі так, як усі люди. Куди ти поїдеш, крім свого рідного села: ти знаєш його хороше. А в чужому селі ти – чужий чоловік із своїм наміром, зможеш тільки просити або можеш красти. І хазяйнувати тобі не дадуть. Усі – свої, а ти – чужий. Чужому життя нема. Місце твоє рідне, тобі його дала спадщина. Ти живеш по предковому напряму. Ти відомий у своєму цьому селі, як таку особу тебе знають усі.\n78. Люди, якщо не змінять свій потік, у своєму житті за це не візьмуться. Найосновніше й найголовніше – це всіх нас здоров’я. А його ніяке добро, ні золото, ні срібло не замінить. А його має в себе Паршек. Він це здоров’я в природі знайшов не для самого себе особисто, а для всього народу в світі. Це історія є така в житті своєму. Ми з вами повинні це зробити, ми ж є такі люди. А в житті дуже багато таких ось діл, про які нам, таким людям, треба подумати, щоб у цьому всьому нам не прорахуватись, а попасти прямо в цю ціль, щоб зоставатись цим самим задоволеним. Що не день ми з вами це діло робимо, а щоб одержати в житті що треба, ми не одержуємо.\n79. Чоловік у цьому прорахувався, він прибутку такого не одержав, у нього збиток появився. А раз збиток, це вже недостача. Наша хвороба - велике незнання, далі дороги нема. А життя потребує, щоб нове було, а природа не дає. Ми без діла не можемо жити.\nПрисвячується Учителеві Іванову. У двадцятому віці люди досягають космічних висот, галактик, планет, і в той же час про душу забувають, не розуміючи Учителя нараду. А Ви в цей неспокійний час факел добра й здоров’я запалили, щоб наше земне плем’я побачило світло людської любові. Людям дивно, не зрозуміло, як Ви можете так жити: без хвороби, страху, ліні, не пити горілку, не палити. Вам хочеться усім живущим дати пораду, радість і спокій, щоб люди жили в майбутньому без хвороби, трудячись на ниві золотій.\n80. Вас бурі земні не зломлять, вам чужа слава. Вас сили природи бережуть. Вам присвячую цю пісню. Учень Іванов. Це у віршах такі слова написані мені, моєму життю й усім нашим людям у природі. Це є для всіх нас Гімн, котрому треба поклонитись і сказати природі спасибі за її вихід. Вона це діло сама вирішила, смерть як таку вижене, а життя у славу введе. Ми, усі люди, де взялись, гучно сказали слово: це наше райське місце, чоловікові слава безсмертна.\nЯ жду в природі білий сніг, холодну пору, морозні дні. Люблю природу. Ними я радуюсь як своїм тілом, дихаю душею й серцем, духом святим. Жду еволюцію. З усіх днів усім живущим на білому світі я низько кланяюсь, як матері рідній, радуюсь. Я цим хочу сказати всім свої слова: жити треба нам, а вмирати нам не треба – така моя ідея.\n81. Ця пісня написана нами всіма для того, щоб ми читали, розуміли, а найголовніше – ми робили все. Цього Паршек хоче в своєму такому житті. Краще й легше вмерти в один час, ніж ми вмираємо поодинці. Люди так не в силах жити, вони індивідуальних сил своїх не мають, у них безсилля породжується, від чого вони легко вмирають так. Їм так жити не треба – жити треба спільними силами так, як ми не жили. А доводиться спільними, складними силами жити. Це не бувало, по-новому, за рахунок природи, за рахунок нового потоку. А Паршек у нас є такий ватажок, він жде свого такого ось часу. Тоді, коли людям усім зробиться холодно, і мені буде в цьому холодно. Буде потрібний самозахист.\n82. Це місце мною знайдено для нашого такого життя, щоб ми з вами жили там вічно, ніколи й ніяк не вмирали. Це місце Чувілкін бугор – в Оріхівському селі, де я народився. Це село моє, де я в свої молоді роки виростав. Я в ньому був спочатку пустун чоловік, я знав: де своє, де чуже. Старався своїми силами присвоїти, на це я був спритний. Фізично мені в житті так везло. Я будував приватну власність, самовільно все робив, я крав разом з іншими, такими, як я. Нас як хлопців ображати не треба було. Ми такі були люди малого покрою, лише б тільки захотіли, а зробити нас не вчити. У нас у цьому була така бадьорість, лише б узнали про це діло.\n83. Наше діло таке, лише б тільки ніч така до нас прийшла. А зимою великі ночі бувають, люди звикли спати, вони просипали в цьому, а наше діло – пустувати. В офіцерському домі міста Ростова я з ними здороваюсь: «Здрастуйте». Вони в один голос відповідають: «Здрастуй». Це було так. Я в них питаю: як ви поживаєте? Вони відповідають: «Добре ми живемо». А я їм говорю: «Де ж ви живете добре, якщо ви не хочете й не вмієте так загартовуватись, щоб не хворіти й не простуджуватись? Ви боїтесь умов життя, вам страшна вода й повітря та земля, ви до цього ставитесь, як боягузи, не вояки». Цього діла нам усім треба вчитись у природі як у любимого друга. А в нього можна багато чого навчитись хорошого, він, як друг, цьому поможе.\n84. А ось це діло наше непідходяще, не хочемо робити й не вміємо. А жити хочеться та ще як, але ми з вами на черзі стоїмо ждемо завтрашнього дня, ми в цьому ділі захворіємо та ще якою хворобою.\nЗдоров’я. Я, природа мати рідна, всіх наших таких людей обдарувала щастям і ввела їм здоров’я на віки-віків. Нам його знайшов Паршек, тепер ми його одержуємо у вічному житті на віки-віків. Це діло зроблено ним людям без усяких таких грошей. Здоров’я ніким не купляється й не продається, а з любов’ю всім людям дається свідомо. Ми природу через це ось полюбили, разом з нею на арені живемо й користуємось її правами. У нас, у таких людей, у природі ворог щезнув зовсім, його в житті не стало й не буде. Ми його із землі так проженемо.\n85. А раз він у нас не буде прогресувати, ми без нього легко будемо жити. Це наша є слава, наша така дорога. Вона викладена в цьому. Ми через Паршека цього діла добились, йому треба сказати спасибі. А природа так матір’ю зосталась, ми її, таку матір, ніколи не забудемо, будемо шанувати у віках. Ворог був, він викорінений тепер. А тепер уведена любов у життя в природі. Ми хворіти більше не будемо, простуджуватись теж. Яка на білому світі стане любов, один одному така довіра як ніколи. Вона була, вона є, вона й буде з нами вічно. Ми ж є такі ось люди заслужені в цьому. Ми самі це заслужили, тепер нас вона жаліє, карати більше не буде в житті.\n86. Це ж є велика правда, вона невмираюча. Жила вона, живе, і буде жити вічно в житті в природі від найменшого хлопчика до найстарішого старика. Це ж є наше людське таке життя, воно має в себе здоров’я. Це не те здоров’я, котре було до цього діла раніше. Це здоров’я теперішнє, знайдене Паршеком, оточено ним. Він своїм голосом кричить на весь світ, на всю природу. Хоче він сказати про свою істину. Як нам, людям, на білому світі так набридло вмирати. Ми так тяжко навчили себе вмирати. Як умирали ми раніше до цього ось діла, так ми й до сих пір умираємо, і будемо ми так ось умирати. Це наша така в світі неприємність: то давала нам жити, а то взяла вона умертвила.\n87. Радість одна – це здоров’я, ми його найшли, ним таким оточили себе. Це наше таке ось діло, воно примусило нас, усіх людей, жити. Ми навчились так робити. Устаємо з постелі – про обличчя своє не забуваємо. А те, що буде в житті. Це є загартування-тренування – наука людська. Вона нас учить життя, смерть як таку проганяє, вона нам таким не треба. Ми як такі люди свій час у природі прожили та продумали, та прошукали, такий час ждали. До нього вони готувались із своїми силами. У них для цього діла було приготовлене приладдя, їм доводилось доглядати за землею як за якоюсь дівчиною.\n88. Вона для людей родила по умовах хороший урожай для їхнього життя. Вони цим добром багатіли, росли, угору піднімались як такі. Вони не рахувались ні з якими особливостями.\nМи тепер робимо. У нас із вами є для цього все. Ми природою розпоряджаємось як своєю матір’ю. Вона зобов’язана нам усім давати те, що треба буде. Ми з вами шукаємо те, що треба буде. Вона нам не жаліє давати, ми від неї одержуємо, стараємось у себе мати. А в природі чого тільки нема. Вона нам усе дає, лише б тільки захотіла. Вона сама себе не жаліє давати. Усе вона дає, і так вона дасть. Наше діло одне й друге, ми це все одержуємо, чим ми один час живемо та сильно ми про це думаємо. У нас найголовніше – це діло. Так воно виходить, це нам треба, й обов’язково треба.\n89. Сонечко рано сходило часто, кожен раз воно свої промені так розміщувало на всій покриваючій землі. Так уважно оточило природне сонце. Воно до нас, людей, недаремно прийшло. Ми такі ось люди в житті є, за цю ідею не хочемо ми братись, вважаємо її самим шкідливим ворогом, вона простуджує чоловіка. Він у ній хворіє, це не життя в природі чоловікові, він у ній так умирає на віки-віків через його один для неї вчинок. Він її в житті не любить так, як це треба, він капризно до неї ставиться. Вона – до нього, а він – від неї. Це така є їхня нелюбов для їхнього життя. Вони є чужими, капризно в житті ставляться. Ніякої такої ось жалості.\n90. Я є в житті чоловік маленька крихітка. Я цьому всьому – чоловік найменшого такого значення, але початкового. Я перший у цьому ділі. Мене природа такого зустріла, вона вибрала з усіх одного, як я оточив себе її силами. Вона не пожаліла своє все передати через мою таку любов, котра виявилась між нами всіма такими людьми, котрі діждались одного цього в житті своєму. Ми в природі одержали благо, нас оточила для того, щоб ми з вами від неї одержали нове небувале. Чоловік у його житті не буде простуджуватись і не буде хворіти. Цьому ось чоловікові треба буде в природі місце таке з усіма умовами, щоби була можливість нашому земному чоловікові зоставатись у природі без усякої потреби.\n91. Цього діла ми доб’ємось усіма людьми, вони гучно скажуть своє слово: це місце наше райське, чоловікові слава безсмертна.\nПро це все узнало центральне видавництво «Правда». «Вогник» своїми словами написав статтю «Експеримент відстанню піввіку». Людям довелось читати, розуміти, а найголовніше – цим людям доводилось робити те, що зробив Учитель. Паршек своїм ділом показав усьому світові всіх людей, що це діло дає життя, а смерть проганяє. Для цього всього діла сама природа підсумує, вона зробить це діло й скаже нам усім: жити так.\n92. Ми перестанемо так умирати. Хвороба наша є нестаток у житті, біда, горе всьому ділу. А здоров’я моє – це досвід мій, 50 літ прожити та продумати, та зробити. За цей час можна було тисячу раз умерти. А я жив, я живу, і буду жити так, як сьогодні. Узялась за це діло теорія, орган видавництва «Правда». «Вогник» написав статтю за 1982 рік 20 лютого, № 8. «Експеримент відстанню піввіку». Це є правда, вона була, вона є, вона й буде в людях. Вони одержали це діло, прочитали, зрозуміли, на адресу пишуть листи. Називають по імені, по батькові. Усі за це саме – горою, проти ніхто не зміг слова сказати. А за це все всі, як один чоловік, схвалюють, хочуть побувати в самого ініціатора цього діла.\n93. «Вогник» усіх як одного зобов’язав, щоб люди про це діло знали. Вони одержали «Дитинку», котра сповіщає всіма силами й розумом. А в природі це діло вчені заморозили, вони цього діла в житті не хочуть, щоб це в ньому було. Я свою роботу робив на людях. Це шахта 1-2 Свердловського району, Ворошиловградської області. Люди потребували здоров’я, я їм його давав своїм умінням. Хотілось це все людям передати, а лікарі цього району пішли назустріч цьому ділу разом з міліцією, вони мене, як психічно хворого, одягнули в брезентовий костюм, етапом з проводжатим відправили в Сватове в дім божевільних. Я був бадьорий цього всього позбавитись, на ходу проїжджаючого поїзда зіскочив у Кадіївці.\n94. Я тут треба чоловікові хворому, а найголовніше – мій досвід треба чоловікові здорового характеру. Він стоїть на черзі, жде завтрашнього дня. А яким він до нього має прийти? Це ж таке діло небувале, а чоловік цього діждався. Йому не хочеться так хворіти, і нема можливості від цього чимось відгородитись. Усі люди так живуть до одного випадку. Як ледь щось таке, уже він захворів, застудився, його природа покарала. А тепер як такий чоловік у природі він народився, його природа нагородила цим добром. Він навчився показувати себе так, як ніхто ніяк. Він між людьми заслужив бути таким чоловіком, котрого не було.\n95. Він для цього діла загартувався, став у природі загартованим.\nШановний «Вогник»! Ви написали про це правду. Це є наука людська всього світу людей життя. Вона трудиться на благо всіх нас, учиться в природі, вона хвалиться в усьому світі. Хоче істинно вам сказати про самозбереження своєї клітини. Серце моє молоде, загартоване – серце 25-літнього чоловіка. Вихід мій у світлі. Я не боюсь ніякого ворога в житті, навіть своєї смерті. Якби цього не було, я б давно вмер. Я – чоловік землі, дихаю дуже сильно, а різко говорю не про яке-небудь чудо – про природу, про фізичне, про практичне явище. А найголовніше – чисте повітря, вдих і видих, снігове пробудження, миттєве оздоровлення центральної нервової частини мозку.\n96. Я люблю хворого, знаю його душу й серце, йому хочу помогти, через руки струмом убиваю біль. Це не слова нам говорять, а все це робиться ділом. Рука пише, вона Володар, дуже справедливо. Яка правда! Мене треба просити – будеш здоровим. Кому це не треба буде, юнаку молодому? Та ні. Шановні ви, це – світове значення. Нам любити треба матір-природу, берегти, як око своє. Хвороба не відіграє ролі в цьому – відіграє роль сам чоловік. Нам треба вчитись учення Іванова, щоб не сідати в тюрму, не лягати в лікарню. Не лізти на рожен. Яка буде слава, якщо ми головку низько поклонимо й скажемо дідусеві, бабусі, дядеві й тьоті, молодому чоловікові: «Здрастуйте». Ех, життя моє таке. Воно просить нас усіх, щоб ми свої серця загартували.\n97. Милі ви наші люди, гляньте на сонце – своє оздоровлення. Бути таким, як я – Переможець природи, Учитель народу.\nМи його діло в природі заморозили, не дали йому життя. А тепер після друку кинулись усі зі своїми листами. Називають Порфирій Корнійович. Жодного чоловіка не знайшлося сказати проти цього всього, а всі з великим захопленням поставились і хочуть сказати про небувалий такий момент, дякують за таку зроблену штуку, котра всіх нас посвятила хорошим. Це життя наше таке невмираюче. А ми, люди початкові в цьому всьому темного характеру, пішли слідом за розумними людьми, стали ми робити те, що нас примусило легко вмирати, через що ми стали так ось умирати. Не до того, щоб не вмирати, а ми вмирали на віки-віків у цьому ось ділі.\n98. Про це ось люди узнали, вони схвалили як якесь небувале діло, у котрому доводилось 50 літ щодня поклонятись і просити її як таку. Вона ж мати наша, її треба просити, благати, щоб вона простила нам таким. Ми ж – люди двох покроїв: одні панують над іншими, а інші виконують свій обов’язок. Вона жаліє чоловіка, а він у ній живе, він у ній думає та робить усі свої діла, котрі в житті були. Вони треба чоловікові, він без них жити не міг. У нього – одне, у нього – друге й третє. Цьому людському початку кінця не видно. Це ж людське таке ось діло. Ми навчились спершу про це думати, ми про це думаємо. Так, щоби без усякого зостатись, ми не змогли.\n99. А раз у нас життя таке в цьому зав’язалось, ми стали в цьому всьому жити. Нас це ось не задовольнило. Нас у природі за це все, зроблене нами, зустріла стихія, вона нанесла на наші тіла хворобу. Чоловік захворів, чоловікові стало в житті погано. Він у цьому всьому мучився. Він через хворобу знемагав, знесилювався, він утрачав свої сили. Йому не до життя було, до нього приходила в цьому смерть. Він умирав на віки-віків.\nДовго ходив по природі босими ногами: по землі, по снігу – він обкутався в цьому холоді. Паршек старався знайти в природі життя одне для всіх, сам себе в цьому ділі готував, шукав у природі ці ось життєві якості, ними загартувався. Я з ними бував всюди, старався людям доказати правоту. А тепер це діло прийшло до життя вічного характеру. Паршек на собі це ось випробував.\n100. Він ставив на людях живих, на бідних, на нужденних, на хворих живий факт – помагав їм. Паршека умови держали. Люди вважали його через форму попом, це зробили люди. Йому доводилось довго в цьому розбиратись. Люди були в цьому сильні, вони робили, від чого вони були безсильні. Я робив на людях практику, мені таку роботу дали. Я був у зоні уповноважений децентралізованих заготовок від Ростовського ОРС ім. Ворошиловської залізниці в Невиномиському районі. Мій пункт був в Овечкіному. Я там роботу свою проводив удень, а вночі приймав людей. Вони були задоволені мною, я їм давав здоров’я, а здоров’я треба всім нам. Я його не жалів, а робив у людях. А люди мовчали, вони це діло морозили, і до сих пір це діло в людях мерзне. Це потрібне діло, здоров’я – найголовніше треба чоловікові здорового характеру.\n101. А хворого чоловіка покарала природа, він хворіє цією хворобою. Лікарі за його умовами повинні його лікувати. А хворобі мають лікарі помагати. А хворобу будь-яку трудно вилікувати. Ця хвороба могла сама від чоловіка піти за заслугами. Усьому діло – є природа. Вона ж є наша мати, що народжує. Усіх нас держить на арені черги того, щоб гарантія була. Її дає Паршек, він для цього народився, його такого природа народила. Просити її треба – буде хороше всім. А ми навчили себе так: як ледь щось таке, говорять: треба лікар. Він для цього діла вчився, навчився володіти штучним, хімію вводити – це діло може. А природне створює на чоловікові Паршек, і видаляє всяке таке захворювання. Це є життя Паршека. Він збагатився природним добром, загартувався в ній так, як це треба в природі, щоби цим самим помагати бідним, хворим людям.\n102. За це ось найголовніше природа дає славу, вона чоловіка вчить, вона посилає в путь. Як мене вона направила в Ростов щодо сина Якова в комісію ВТЕК. Я – на Гуревича, автомобілем «Волгою» туди ми поїхали – я, Валя й Ганна. Ми приїхали в обласний відділ здоров’я. Нас зустріли небувало, як слід. Дали в обласний ВТЕК направлення, і там нас зустріли, як свого. Що треба для Гуковського районного ВТЕК, написали, щоб голова своєю комісією прийняв. Так воно й вийшло. Ми разом із сином 28 червня в понеділок приїхали в Гукове, а голови не було. А ми приїхали в хутір Іванівку, але сперш Гукове, де я своє життя для цього діла. Я був приватний власник, уповноважений по переселенню з Оріхівки в Гукове, де й зустрівся щодо закупки хліба робітниками.\n103. Я й тут не відстав, був у цих закупках ділок, помагав у цьому ділі, за що мене в партію прийняли. Я зі цього рідного хутора перебрався в торгівлю, вона мене примусила чистку службовців проходити, у ній брати участь. Вона мене відновила як свого більшовика. Ми приїхали на машині в цей рідний хутір, а там нам не узнати, усе, як у місті. По прізвищу я своїх людей понаходив і те, що було треба. Я їм розказував свою ідею, вони мене з дітьми там, на вулиці, слухали. Я їм «Вогник» дав, вони статтю прочитали «Експеримент відстанню піввіку». Проспівав Гімн свій. Словом, за цей час я зробив те, чого не ждали хуторяни. Їм доводилось бачити історію Паршека й слова його прослухати та бути в цю хвилину, у цей час. Про те не забути ні мені, ні їм. Ми згадали про все життя-буття, як ми колись у молодості творили чуже.\n104. А тепер наш усіх такий жалісний спогад про самих себе. Я їм сказав те, що було треба. Ми ж, я їм сказав, - злодії; першим я був, а ви - другі. Ми – убивці природи, фарисеї, лицеміри. Усі ми нехороші такі ось люди були. Годину я з ними побалакав, а потім довелось їхати у ВТЕК. Там голова ВТЕК прийшов, до нього як жінки звертаюсь, а вона була зайнята іншими хворими, веліла мені почекати. Я тут зустрівся з каліками випадково через діло сина. У них як ображених, хворих людей спитав: «Вогник» ви читали? Усі мовчать. А там стаття, вам вона написана, а ви як такі повинні знати про це діло, воно для вас усіх. Хворі та ще які люди у вас є, хвороба на вас прогресує, пощади нема, гірше й гірше стає. Життя наше таке проходить у цьому. Ви ж є живущі на білому світі люди, живете в природі один біля одного одиноко, вмираєте в житті своєму.\n105. Ми – умираючі такі ось люди, ідемо з життя. Ми, усі люди, такі є в своєму житті, вважаємось хворими, нужденними. Ми всім цим ось незадоволені. Ми не хотіли в цьому жити так, як ми живемо. Цього ось хотілось мати, а його нема де взяти, його нема й природа нам не дає. Ми через це хворіємо, страждаємо, терпимо нужду. Усі сили кладемо ми, а одержати в цьому не одержуємо. Наш біль у цьому, адже хочеться це мати. Але наше таке бажання, воно усно тримається як таке. Вона зустрічає й вона проводжає. В одного чоловіка своє таке ось місце, він на ньому огородився як якийсь король, гордий і ненависний до всіх. Його це місце свого ім’я, він його нікому не дасть, береже, як своє таке око, і на ньому старається в житті своєму поставити.\n106. Це його діло, він цим багатіє. У нього прибавляється сім’я й росте хазяйство. Він за ним як за таким доглядає. Це є його в усьому таке життєве в природі діло. Природа йому як такому дає все, він росте, він живе. А щоб його таке зберегти, це не можна. Колись прийде цьому всьому крах. Ми його не вдержимо в руках, воно відійде в природі як не бувало. Ми цим як своїм добром оточили себе. Це перша складена хата. Вона задумана отцем, він свою сім’ю ввів, там усі умови поставив, у цьому всьому народив живого чоловіка. Він там ріс і піднімався. Він робив те, що його вчили. Він розумів, він робив те, що треба.\n107. Йому доводилось учитись їсти, він одягався. Він дивився, він бачив ту дорогу, котра вела по умовах. Він її робив своєю дорогою, старався туди із своїм табором попасти. Це було його таке складне в природі діло. Він туди збирався попасти, він хотів там щось нове найти й ним як таким скористатись. Це діло робилось не одним, а багатьма. Люди на місці не сиділи, їх примушувало щось. Він побачив, він почув – він став цього досягати. У нього була одна хата, він придумав щось інше. Він мав хутір, у нього стало село, селище, містечко, місто. Він цим не задовольнив себе так жити, як він не жив, достатньо багато. А чогось у нього такого не вистачало. Він думав, він гадав, він старався це придбати.\n108. Він свої всі сили на це ось клав, старався їх такими дістати. Його мисль примушувала, вона йому спокою не давала. Це все робила природа: вона йому в один час дасть, а в інший час не дасть. А чоловікові треба про це думати, цього в житті ждати. Рік довгий із своїми такими днями, їх у ньому 366, а прибуток приходить один раз. Його треба ждати. Таке тяжке терпіння. Нема, і взяти нема де – горе одне з бідою. А природа, як на гріх, це в житті робить, вона сама дає стихію, люди залишаються ображені нею. Вона нападає в усіх життєвих умовах. Не знаєш, де візьметься. Вона не питає, у неї сили природні, їх не знайти. Вона живе у вогні, вона живе у воді, у повітрі, на землі. Словом, для чоловіка це є горе неждане в природі в житті.\n109. Чоловік багато думає й багато робить, а в ділі своєму він помиляється й на віки-віків гине. Діло він почав робити маленьке, а довелось робити величезне. Ми в житті самі не знаємо, що таке робимо. Дім ставили на куті свого місця й недобудували: самі вмерли. І цей весь початок, що ми робимо, - це буде наша смерть. Ми для цього всього почали робити, ми зробили, у нас є, чим хвалитись. Воно в нас усе – чуже й мертве, вона нам не дає живого життя. Ми не живемо, а вмираємо через це саме. Нас природа за це ось не жаліє, а карає своїм шляхом. У неї є все, що хочеш. Вона стоїть своїми силами за себе. Це не природного характеру – технічне, штучне, хімічне – зовсім неживого характеру. Ми не звикли до цього початку, котрого не було. А от живе ми не бачили.\n110. Ось які діла в житті відбуваються, люди звикли в цьому вмирати. Якби не це ось діло, котре в житті нам заважає! Ми через це ось гинемо, ми не знаємо, що ми робимо й будемо це ось робити. У нас діло виходило. Ми так живемо, як жили всі. Ми такі ось живущі на білому світі люди від самого початку самовільно захопили це місце, як своє таке добро. Усе життя живемо на ньому. Чого тільки на ньому не було? Таке діло, ми в себе – ім’я отця. Він нами такими розпоряджався. Треба було йому в цьому – він це: такий був введений закон рідного отця. Він хотів продати – він ні в кого не питав, його було таке слово. Пожив він, сваволив, його діти слухали, а врешті-решт його сили в цьому ділі впали, він їх утратив. А щоб їх знову знайти, не довелось.\n111. Таке діло отця так ось проходило, сім’я свою форму міняла. Як це виходило.\nЗ Москви запрошує Наумов, він іменини робить, про це все скаже усно. Він за ділом своїм є самородок. А джерело життя нашого – це загартування-тренування. Він – трудівник усього світу всіх наших людей. Він учиться в природи, він хвалиться нею. Істинно хоче сказати про самозбереження особистої клітини. Його серце молоде, загартоване, здорове – серце-25 літнього чоловіка. Його вихід – у світлі. Він не боїться ніякого ворога, навіть своєї смерті. Якби цього не було в житті, він би давно вмер. Він – чоловік землі, дихає сильно, а різко говорить, не про якесь чудо, а про природу, про практичне, про фізичне явище.\n112. А найголовніше – це чисте повітря, вдих і видих, снігове пробудження – миттєве оздоровлення центральної нервової частини мозку. Він любить хворого, душу й серце його знає, йому хоче помогти, через руки струмом убиває біль. Це не слова нам говорять, а все робиться ділом. Рука пише Володар, ніколи про це не забути, дуже справедливо. А яка буде просьба? Його треба просити, то будеш здоровий. Кому це не треба буде, юнаку молодому? То ні. Шановні ви всі люди, це світове значення. Нам треба любити матір природу, берегти, як око. Хвороба не відіграє ролі проти чоловіка, а відіграє чоловік проти хвороби. Нам треба вчитись учення Іванова, щоб не сідати в тюрму, у лікарню не лягати. Не лізти на рожен, жити вільно.\n113. Яка буде слава, якщо ми головку низько поклонимо дідусеві, бабусі, дядеві з тьотею, молодому чоловікові й скажемо: «Здрастуйте». Ех, і життя його тяжке, його зрозумійте, свої серця загартуйте. Милі люди, гляньте на сонце й на своє оздоровлення. Бути таким, як він – Переможець природи, Учитель народу, Бог землі.\nКапіталісти – отці, революція – сини, а еволюція - Дух Святий, вона нам принесе безсмертного чоловіка. Це буде він, йому створено Гімн:\nЛюди Господу вірять, як Богу, а він Сам на землю прийшов. Смерть як таку вижене, а життя у славу введе. Де люди візьмуться? На цьому бугрі. Вони гучно скажуть: це наше райське місце, чоловікові слава безсмертна.\nХіба люди хочуть умирати, вони хочуть жити, вони це хотіли, їм природа дає все.\n114. Це сама є велика природа, вона й у маленькому чоловікові, і теж у великому чоловікові. Вона – й у воді, вона – у землі, у повітрі. Словом, природа – це є всі ми, живущі на білому світі, народились для цього діла. Ми почали робити те, що треба. Це їхнє перше найпростіше діло. Він узявся за нього, за таке надумане діло. Ця фізична сторона чоловікові дала можливість руки свої направити й мозку мислити, він же – найголовніше. Наш земний чоловік це діло облюбував самовільно, став це місце освоювати, тобто вчитись. Перше слово – це мама. А по рахунку всьому. Раз стуком молотком ударяти або рубати по дереву сокирою, молотком по гвіздках ударяти, обзивається чоловік до чоловіка. Слова – це знак цьому ось такому.\n115. Ми рукою робимо те, що буде треба. А коли чоловік спершу щось робить, його вважають ділком. Він уміє жити, він і має в цьому жити. Люди шукають вихід у цьому ділі, у цьому – щастя.\nА коли ці люди цього діла доб’ються, у них виявиться безсмертя. Їм як таким природа відчинить ворота, вони найдуть своє місце. Залишиться одні умови в житті мати, щоби була можливість, котра треба буде всякому й кожному чоловікові, зоставатись без усякої потреби, щоби жити в природі вічно. Цього люди доб’ються. Це для нас усіх буде райське місце. Слава чоловікові безсмертна. Основа вся лежить на Паршекові, він усьому такому ініціатор.\n116. Це буде чоловік нового характеру, його зустріла наша природа, вона його оточила своїми силами. А в ній поля великі й кінця не видно. Від самого початку північної холодної сторони й від півдня теплого, від заходу й сходу – всюди утворюються сили життя людського як таких усіх людей. Вони по землі такій ходять, рахунок свій у природі такій вони роблять. Їх труд зобов’язує як таких робити. Треба устати з постелі, своє обличчя умити, а потім братись за їжу, треба її готувати. Перша страва – сніданок. А в житті все буває, про що ніяк не забути. Мисль так влучно щодо цього пливе як така одиниця, вона в себе творить чудеса.\n117. Сини в отців були різні. Вони себе показали так, як ніколи. В одного був отець, він багатий був своїм селянським добром. Він своєму сину не пожалів своє належне віддати. Його добро нажите зміг витратити, а потім він повернувся до отця назад. Отець є отець, свого рідного не забув прийняти, як бешкетника, став йому бенкет робити. А в другого отця син був теоретик, він свого отця не послухався, а пішов політично проти царя й добився він мети цьому цареві голову зняти. Сам став усьому цьому ділу революціонером, узяв на себе все наявне таке народне право. Він став у цьому помагати бідним людям і відмовився від усього цього, що мають вони. Він розумом у природі з нею разом жив, по ній проходив роззутим.\n118. За цей час мені доводилось між людьми свою ініціативу завоювати. Мені була довіра. Я їздив без усяких квитків на поїздах, люди в цьому помагали. Я сідав на своїй станції Сулін, старався попасти туди, куди це було треба. Я не їхав на базар що-небудь купляти – я їхав до чоловіка нужденного, хворого, він мене там ждав. Я відвідував хворого, йому давав я здоров’я, він мені за це все дякував. Я тоді брав за це діло гроші, вважав сам себе в цьому ділі правим. Але коли люди такі знайшлись у цьому підказали, я це діло припинив, не став гроші брати. Це природа, вона давала все це. Так здоров’я не продавалось, не куплялось – легко воно губилось.\n119. А щоб його знайти, я був між людьми такий один. Називали мене Переможцем природи. Я не боявся холоду, свідомо терпів голод для здоров’я.\n1898 року 20 лютого я був народжений в житті, мене природа своїми силами зустріла. Я так у житті своєму в природі не став бушувати, те робити. Вона мені створила розум і мислення, що в цьому ділі робити. Він учитись став, він став батькам своїм умінням помагати. Став на вулиці зустрічатись із своїми ровесниками, йому хотілось так показати себе в цьому, особливо в пустощах. Їх робили ці діти. Вони в житті що хотіли, те старались робити. Хорошого їх не навчити, їм прищеплювалось те, що не треба було так робити.\n120. Їх зустрічала школа, кожен ішов від іншого; їм не хотілось учитись так, як хотілось усім. Від цих дітей життя людське стало розвиватись за рахунок природного добра. Вона йому як чоловікові стала щодня відраховувати потрібне для життя такого. Він у ній став полювати, пішов їй назустріч, став із нею так ось боротись, від неї відбирати її якості. Вона стала йому давати, він від неї став так одержувати. Учитись йому довелось в єдиновірній школі парафії всього чотири роки руській мові, математики та чистописанню. Для всього цього треба було знання. Він до цього всього мову слов’янську розумів.\n121. Йому це все не помагало, а заважало. Церква не одна була в цьому селі. Люди не знали, кого зі самого ранку слухати, кому вони вірили? У цих церквах дзвони гуділи, вони давали знати про життя. Люди свій день не пропускали, його святом простим називали. Були такі річні, проходили по землі, їм церква дзвонила в три дзвони, душу їх обдаровувала. Люди жили, веселились, а після цього всього вони вмирали. Їх сили падали в цьому, їм доводилось розставатись із білим світом. Вони тепер усі на своїх місцях у праху лежать як такі. Вони ждуть свого часу, коли прийде чоловік один з усіх – це буде Паршек.\n122. Він для цього всього свого досвіду за 50 літ свого життя зробив експеримент. Йому доводилось це все свідомо зробити в людях, щоб вони про це ось таке діло знали. Їх усіх таких мерців підніме й спитає в них: що ви для цього діла робили? Жили в селах та тяжко трудились. Їм хотілось жити хороше, вони мали свою приватну власність. Що хотіли вони, те робили: продавали, купляли, міняли – це така була їхня в природі турбота. Їм це давалось у житті. Вони крали, вони вбивали, зжирали. Їм здавалось, це спритно в цьому. Вони це самі робили, старались це зробити самі в цьому всьому.\n123. Паршек учився цьому всьому ділу, він був видним, його люди держали в думці. Люди природного такого характеру вони всі хочуть жити на білому світі. Ми в житті тільки хвалимось своїм складеним таким життям, котре нас усіх своїм ділом оточило. Вона нас усіх примушує так жити хороше, а самі в цьому хорошому помираємо. Які ж ми є в цьому ділі люди: нам не дає природа життя. Це нам, усім людям, нехороше, ми – незаслужені в цьому ділі люди. Ми в природі гинемо, як мухи. Паршек цього в житті не хоче, він знайшов засоби, ними оточив себе, говорить усім нам.\n124. Для чого нам жити так, як ми в цьому живемо. Наше діло таке: сьогодні живемо, а завтра повинні жити від цього краще – це таке наше бажання. Воно не виходить, ми вмираємо в такому режимному потоці. Це наше таке ось діло, ми його так зі самого початку стали робити найменшим таким ось ділом. Ми без нічого так не обійшлись, із мислі першої ми стали це діло робити. Це наш такий початок. Ми задумали це ось у житті робити. Це людські руки зробили це маленьке таке діло. Узялись робити руками – прийшли до того, щоб землю копати, у неї сіяти зерно для прибутку.\n125. А коли ми одержали в природі прибуток, ми в цьому заінтересувались, стали це робити. Без цього люди не привчились так жити. Вони спершу про це діло думають, а потім вони роблять. Дивляться очами, а роблять руками. Без лопати – нікуди. Сокира з молотком треба, пилка теж треба. Без нічого не обходишся: усякий такий матеріал треба. Чоловік на ходу його одержує й точно його розуміє, до чого його треба прикласти. Чоловік на ходу все робить, як це треба. Природа підказує, ледь не говорить їм. Не треба буде довго в постелі спати. Сон – нехороша така одиниця, вона нас так губить, як ніколи.\n126. Чоловік учиться, він робиться ученим, він відходить своїм знанням від людей, його ця цивілізованість губить як такого. У природі є все. Все, що є в ній, вона народжує чоловікові, як би не було в житті такому. Це діло примусило відходити від природи – вона нас не пожаліла за наше діло. Ми його так зробили, не одне воно було. Таке перше початкове діло – із самого першого початку, до нього прибавилось друге. Це математика починалась із першої цифри, руської мови – з одного слова родилась фраза, вона багато слів у себе мала. Цьому кінця-краю не видно. Ці слова теорія ставить у ній. А раз це діло робилось, то буде робитись інше яке-небудь.\n127. Це ідея спільного основного. Такого розвитку в житті в природі нема й не було, а є в цьому розвиток один – життя нове небувале безсмертного в житті чоловіка. Треба ним народитись, щоб це місце в природі зайняти й добитись своїх таких умов. Буква це слово зберігає цій фразі. Вона написана чоловіком, свого роду спеціалістом, щоб люди знали, як вони історію всього життя зробили. Це діло оточило себе технічним, штучним, хімією, введеною для того, щоб нам на це ось дивитись і бачити в житті те, чого ми з вами ніколи не бачили. А його зробив наш руський практичний чоловік, він цим експериментом себе оточив піввіку роззутим, в одних трусах.\n128. Та зустрічався з природою, з людьми, нікого в своєму житті не боявся своїм учинком, своєю ввічливістю. Це його один приклад. Він довго про це діло думав, вирішив це все зробити людям, щоб вони в цьому задовольнили себе своїм життям, щоб їх природа полюбила за їхнє таке діло.\nЛюди наші, живущі на білому світі, мають у себе все те, що є в нас у природі. Ми його маємо як таке, ним оточуємось. Це наше в природі добро, вона дає нам, таким людям, сировиною. Ми її трудом здобуваємо, із цього всього робимо деталь, складаємо машину всякого характеру. Нею робимо все, що побажаємо. У природі цього добра вистачить, ми його бережемо, як око своє.\n129. Воно в нас є, як матерія, ми ним один час задовольняємось, живемо один раз за рахунок цього хороше й тепло. У нас для цього всього є все. Ми пожили, помислили, повеселились, а упевненості в житті нема, гарантії – ніякої. Усі ми стоїмо на черзі. Ми не загартовані тренуванням. Люди багатого характеру – горді, ми не хочемо один на одного дивитись – це ненависть наша. Ідемо ми один від одного. Дуже не хочемо один з одним здороватись. Цього навчила нас теорія, вона веде нашого брата по своєму жорстокому путі. Це їхнє таке жорстке життя, ними зроблене. Ми, учені всі люди, узялись за це діло, самі стали будувати в людях соціалізм на началах нового небувалого режиму.\n130. Ми як люди нового покрою узялись по-новому це діло будувати, по-ленінськи. Він ввів таку політику берегти свою власність, як око своє. Цього хотів Ленін. Він не хотів цього всього старого, зробленого людьми, він не любив трударя-мужика власника, що робить приватну власність. А сам увів нову економічну таку політику. Йому як такому треба були гроші, без котрих жити не зможе чоловік. У природі введене шалене за цим ділом життя. За гроші робить чоловік, він їх любить сильно.\nЗагартування є наука чоловіка. За ділом він самородок. Він – трудівник усього світу всіх людей. Він учиться в природі, він хвалиться перед світом, він хоче істинно сказати про своє особисте здорове тіло.\n131. Він має серце молоде, здорове, загартоване. Він має вихід у світлі. Він не боїться всякого ворога, навіть своєї смерті. Якби в нього не було цього, він би вмер давно. Він – чоловік землі, він дихає сильно, він говорить різко не про якесь чудо, він говорить про природу, про фізичне, про практичне явище. Найголовніше – чисте повітря, вдих і видих, снігове пробудження – миттєве оздоровлення центральної нервової частини мозку. Він любить хворого, помагає йому, знає його серце, душу, хоче помогти. Через руки свої струмом убиває біль. Це не слова нам говорять, а робиться все це ділом.\n132. Рука пише Владика дуже справедливо. А яка буде просьба? Мене треба просити – будеш здоровий. Кому це не треба буде, юнаку нашому молодому? Та ні. Шановні ви, це світове значення. Нам треба природу любити, цінити, берегти, як око своє. Хвороба не відіграє проти чоловіка, а відіграє чоловік проти хвороби. Нам треба вчитися в Іванова, щоби не попадати в тюрму й не лягати в лікарню. Жити вільно, не лізти не рожен. Яка буде слава, якщо ми чоловіку низько поклонимось й скажемо дідусеві й бабусі, дядеві й тьоті, молодому чоловікові: «Здрастуйте». Ех, і життя моє тяжке. Нам треба свої серця загартувати. Милі мої люди, гляньте ви на сонечко, на своє оздоровлення. Бути таким, як він - Переможець природи, Учитель народу, Бог землі.\n133. Ми, усі люди живущі на білому світі, на своєму місті стоїмо в черзі. На своєму самовільному місці ми ждемо свого дня. А він приходить, щоби чим-небудь стихійно покарати. Він свого образу так не кидає, щоб на нього чоловік залишився ображений. У природі є все для цього діла. Вона може тебе як такого чим-небудь образити й може збагатити – це її таке діло. Вона щодо цього ні в кого не питає, а своє робить у житті.\n134. У неї для життя все є, лише б вона захотіла. Вона є для цього діла мати на все. Вона народжує щасливцем. У неї є все те, що чоловікові в житті треба буде. Ми в природі звикли щось в житті робити. Ми його робимо один раз, а другий раз у цьому чоловік простуджується й занедужує. Він хворіє дуже сильно до тих пір, до того часу, поки сили свої втратить. А коли сил уже не стане, то й життя чоловікові не буде. Він умирає на віки-віків. А раз чоловік не буде жити в природі, то що може бути в цьому. Чоловіка в житті не стане – це є така неприємність, котру сама природа в житті зробила.\n135. А ми з вами це загартування не визнали як таке, не хотіли знати, особливо читати у «Вогнику» не хотіли. Їхнє діло – про це ось діло думати. Ми зробили це діло, щоб воно в цьому було як таке. Ним ми скористались, жили ним один час. Ми жили так, веселились, це було в них. Вони знали це діло, старались зробити. У них мисль одна – збагатитись природним добром. Мене як такого чоловіка мисль оточила: це чуже природне може бути, може не бути. А свідоме терпіння примушує робити, цю мисль не призупиниш. Вона була, вона є, вона й буде така. За нас інші люди старались своєю політикою, економікою всіма шляхами купити. Вони хотіли в цьому ділі змінити все наявне, а своє таке людям віддати.\n136. Це їхнє міркування врятувати весь світ. Це є така життєва ідея чоловіка. Вона в природі була, вона до сих пір є, і вона буде завжди. Ми повинні її так ось зберегти – це є наша наука загартування-тренування. У людях вона повинна зробитись нами, усіма любителями цього діла. Нам у житті в природі не треба буде для цього нічого такого, це наші індивідуальні тіла. За нас буде заступатись сама природа. Вона нас оточить своїми силами й скаже нам усім у цьому свої слова. Ви, вона говорить, мої рідні в житті такі тіла. Між мною й вами нема ніякої різниці.\n137. Я жива й ви живі. Умирати ми з вами ніколи не будемо, а жити ми з вами будемо на цьому ось місці. Ми в житті одержимо право для того, щоб з нами були всі умови, котрі дадуть можливість кожному нашому чоловіку бути без потреба. Вона повинна оточити нас своїми силами, вони дадуть право користуватись такими ділами. Ми поки що про це діло не знаємо, не хочемо навіть про це діло знати. Це – діло наше, воно має в природі так ось жити. Наші люди повинні самі за це ось все таке діло взятись і робити те, що треба. Ми повинні про це все знати.\n138. Люди звикли гроші так наживати. У них щодо цього є велика хвороба, вони ними хворіють. За них хазяйство розвивається.\nЯкби не загартування-тренування, люди б про це не знали. А тепер їхнє діло стало на арені. Вони провідника одного мали, щоб самим довелось займатись. Це не яка-небудь приватна торгівля – це є великого звання природа. Вона прислала нам такого ось чоловіка, хто до нас прийшов на землю для того, щоб із життя зігнати смерть, а ввести життя. Люди цього в природі ждали. На цьому бугрі, цьому місці вони гучно сказали слово своє: це є наше райське місце, чоловікові слава безсмертна.\n139. Люди жили на білому світі по-історичному, вони оточувались приватною власністю. Вони жили, кочували, їх це не задовольнило. Вони застосували в житті своє свавілля.\nМісце облюбували й ним скористались як своїм місцем. Вони на ньому жили так, як їм підказувала природа в цьому. Вони жили в рідного отця, самодержавного царя. Обраному чоловікові всі люди підкорялись – такий предковий закон. Отець у домі хазяйнував. Що він хотів у своїх людях, те він робив. Його слухались усі, він наказував – таке було в житті діло. Сім’я створювала в себе все, їм була дана приватна власність, своя земля. На ній вони так ось трудились, їх таке діло.\n140. Цей режим запроваджувався багато літ. Таке діло прийшло. Люди жили, вони цим огороджувались, їх історія вчила. Вони не знали іншого діла, крім одного діла зробленого. Ми вставали з постелі рано вранці, брались за це ось діло. А цих діл не перелічити, їх дуже багато, і всякі вони. Ми люди всякого такого покрою, по-різному жили. Старались у природі жити краще від цього всього. Приходили на зміну цьому люди ученого характеру зі своїми ідеями. Вони на всяких з’їздах підпільно виступали, своє нове вирішували в житті, хотіли своїм ділом змінити на що-небудь інше самодержавну сторону, нікуди не гожу в житті.\n141. Вони шукали такий ось вихід, інше в себе таке мати. Хотіли краще ввести, але довго не давалось. Знайшовся зі своїм новим, ніколи це не було, щоби бідний, неімущий чоловік із своїм розвитком прийшов на арену й узявся за ніколи не бувале діло, щоби будувати в людях соціалізм. Були запрошені в життя учені люди із своїм поняттям. Вони шукали новий вихід, їм хотілось у житті свободу мати. Що вони не робили в цьому, але від того, що було, не пішли. Землю в приватника забрали, взяли її в державу. До неї прийшли люди кланятись, вона стала служити суспільству джерелом діла. Нею стали робити для обробітку машину, щоби було легше від цього всього. Вихід такий у цьому соціалізмі: не сидіти, а робити.\n142. Ось що люди в житті шукали, не те, що було нове небувале в житті: нічого не робити, а жити багато. А за цими двома йшла в історії Святого Духу еволюція, тихо, з підходом, із свідомим терпінням. Ніхто нічого такого в житті не зробить, а тільки одна в природі еволюція Святого Духу.\nМи їхали автобусом, на котрому 51 пасажир. На ньому водій 30 літ їздить, а зараз він везе 51 пасажира. Він їде цим автобусом, задає питання всім людям: «Чому так виходить, що легко їду?» А йому говорять: «Кого ти везеш?» Він не знає. Ти везеш Святого Духа.\nВи є наші всі люди живі від неприємних умов самовільно оволоділи своїм складеним таким місцем, його, як своє, огородили. Що хотіли, те самі й робили.\n143. Це таке було наше діло. Ми цьому всьому є власного характеру, індивідуального хазяї. Цього права ніхто нікому не давав, самі люди це зробили. Камінь на камінь поклали самі, у них виявилось свавілля. Ми живемо на чужому місці: свого місця нема. Це ось діло так визнали. Це він є той чоловік, та одиниця, котра має в природі жити. Ми про нього знати не хотіли. А ось 29 серпня свято шахтаря, це свято нами введено. Для цього ми про це діло знали, це діло ми завжди самі робили, життя наше в цьому було соціалістичне.\n144. У чоловіка є один напрям жити так на землі, цьому ось вірити й робити те, що роблять усі люди. Вони без Бога не залишаються, про нього говорять. Бачити його не доводиться, а знати знають, що він у них є такий. У всьому просять, з ним на відстані про що-небудь говорять. Без нього такого нічого не робиться. Якщо що-небудь намислив у житті, завжди ти як чоловік повинен про це спитати нібито якогось дозволу – це в людях такий є закон. Ніби чоловікові щось у цьому помагає, руку свою таку піднімаєш, говориш свої такі слова, вони тобі в цьому ось ділі помагають: «Господи, благослови ти це зробити».\n145. А раз ти про це сказав, значить треба похвалитись. А я став це діло робити з найменшого такого початку. Люди облюбували таке зручне, хороше місце для свого життя. Вони робили на ньому те, що слід. Їм доводилось на цьому місці весь рік, весь час думати про це діло. Їх примушує час ждати. А коли він до нас таких прийде? Ми його ждали, до нього готувались. Із чогось доводилось нам починати. Сонечко ще не сходило, а ми збирались. Те нам треба було, ми його брали. Дуже сильно в цьому ділі спішили, вважали себе в цьому в програші, якщо ми спізнимось. Наше діло в цьому.\n146. А сонечко своє брало, воно не стояло на одному місці. Ми за ним гнались і спішили на землі зробити це наше діло. А земля топталась ногами, вона робилась дорого, ми знали як свого. Доводилось її орати, доглядати за нею так, як це нам треба. День рік годував. Без нічого жити не доводилось. А люди завжди так помирали з куском хліба. Була вода, він із цим помирав, нічого його в цьому не рятувало – ніяке багатство, ніяка бідність. А як був одягнутий у чуже, чужим наїдався й у чужому жив. А чуже – не своє живе. Воно між чоловіком і природою - мертве. Через це все наявне чоловік умирає.\n147. Він у чужому перебуває. Чуже – це є мертве, у чому живе чоловік. Його природа, як не свого, жене з колії з життя. Паршек це все не визнав своїм, видалив це все як чуже, а своє – світові він усім показав, як природа мати прийняла його, як свого рідного сина. Вона своїми силами полюбила, і дала йому життя вічного характеру. Він у нас один такий, своє таке місце зайняв, ним володіє, хоче сказати людям. Це місце не моє, а ваше. Ви не хочете вважати його своїм місцем. Воно було, воно є, воно буде, якщо ми за нього так візьмемось і станемо робити так, як це буде треба для життя.\nЯ, Паршек, піввіку проходив та про це ось продумав, та проробив людям те, що треба. Це здоров’я, котре дав людям. Ось що треба буде людям – вічного характеру життя треба, знайти в природі таке місце. Воно буде райське, не вмираюча, а безсмертна чоловікові слава. Його завоював у житті своєму Паршек. Він цим жив, він цим живе, і буде він цим ось жити. Якщо ми, усі люди, за це діло візьмемось і станемо робити, не для самих себе діло робити, для всього світу всіх наших людей.\n149. Це ось його загартування-тренування – наука всіх людей. Паршек проходив піввіку, у нього для цього народились сили, він ними оточив себе. У природі є все для життя чоловіка, а за це все діло треба нам, усім людям, братись і шукати. А ми з вами це ось повинні знайти.\nЯка історія. Отець розпоряджався сином, а потім син став розпоряджатись отцем, як зумів він. Це та сама одиниця. Вона йому стала відома, як їй доводилось так розвиватись шляхом цього вміння. Задовольнити себе ті й інші не змогли, так як їм природа не помогла, а перешкодила своїм ділом. Вона примусила їх тяжко в цьому ось умирати. Вони не жили, а вмирали на віки-віків.\n150. Для цього нового не дала й не дасть, а як був у житті старий потік, так він і залишився. Люди один час жили, а інший вони вмирали. І будуть вони так умирати через чуже. Земля – чужа, повітря – чуже, вода – чужа, приладдя – чуже, тварина – чужа для них, сам чоловік оточив себе чужим. А природа людей народила, дала їм такий ось урожай, примусила збирати його все літо. Косили руками, в’язали, снопи клали в копни на городі, усе це в одинак складали. Молотили щодня, віяли для чистого такого зерна. Словом, збирали все це на зиму. Вона приходила за цим чужим добром. Усю зиму люди сиділи, вирішували своє діло. День за днем приходив, нас усіх таких людей примушував трудитись.\n151. А потім із цього всього сніданок готуй. Обід приходив і вечір наставав. Словом, таке життя в кожному селі було. Люди уставали й бігли хто куди. Для чого? А це добро пішло по всіх куточках. А мішок зерна набираємо, веземо молоти на муку, а потім хліб печемо нам. Ми, усі люди, такі є на білому світі. Хочемо, щоб у нас було все, що треба. Це є наша дорога, вона нас прямо так веде, хоче, щоб ми по ній досягли мети. Це все пройшли й зробили в ній те, що в житті треба. Ми в природі жити хочемо й довго – це діло наше невмираюче. Ще раз хочеться так довго жити, умирати не хочемо.\n152. Такого часу ніколи не було в цьому. Я задумав було проститись із любимим другом, він мені в усьому ділі так прощав. Ми обидва в цьому всьому винуваті, за це все таке діло взялись, простили один одному. Не стали мати зла, а стали мати свою в природі таку дружбу. Вона нас стала вчити, як треба буде вчитись, щоб навчитись на білому світі по снігу, по холоду ходити роззутим. Це були такі в природі для мене заслуги, я їх у себе мав. Вони мені, моєму життю дали своє процвітання. Довго ходив по землі та все так думав про це дружнє діло.\n153. А діл у наших людей дуже багато, їх нам не переробити. А про це ось треба думати, це є таке велике діло. Коли це діло між нами зародилось, то ми тут стали робити. А в ділі – життя людське, воно таке в природі. А природа є такий у цьому друг, він є не якісь у людях гроші. А коли люди це ось у житті зробили, у них вийшов живий факт, він невмираючий у природі. Це наші могили, там у гробах лежать тіла в праху. Ця картина розвивається нами із самого першого початку усього нашого життя. Ми – убивці її, злодії чужого діла. Ми з вами не схотіли слухатись, а пішли на злочин усього природного життя. Ми – убивці, ми – злодії.\n154. Як тільки нам, усім людям, хотілось у природі так жити. Щоб не хворіти, не простуджуватись, загартування-тренування в людях нема. Ми його не знали й не робили. У природі це спільне таке всесвітнє діло. Ми не вчились життя в природі, не хотіли ждати тієї істини. А вона берегла наше таке фізичне тіло, щоб ми в себе мали серце молоде, загартоване, здорове – серце 25-літнього чоловіка. Таке моє серце тепер, воно в мене 85 літ оточується, усім, нам людям, говорить про своє таке природне місце. Я, Паршек, його в житті найшов і з ним разом оточив себе живим життям. Я повинен заслужити в природі умови ті, котрі дадуть можливість.\n155. Наше таке діло в природі – не собакою приз брати, вона перегнала всіх собак. Я за це все розціловував, за таке діло, котре нами в природі зроблене. А тепер таке в природі діло – холод іде. Зима до нас так тихо приходить, і хоче нас усіх оточити як таких.\nПро мене, про такого чоловіка, я був у той час молодий. Мені було 35 літ. Уже я був таким сильним. Я тоді вже ходив між людьми живим, бачив на них чуже, старався їм про це ось сказати як про неправду, вона їх таких мучила. Тоді я вже був на арені цього діла, робив на людях живі в світі такі чудеса.\n156. Жінка їхала в поїзді, літній такий час, усім жарко було, вікна відчинені. Я йшов по вагонах, дивився на них, а вони – на мене, такого підкорювача природи, загартованого чоловіка, самородка, трудівника всього світу нас людей. Він шукав це по природі й тоді вчився він у природи. Говорив усім людям про самого себе: він Спаситель усього світу, Господь Бог усьому живому. А мертве не визнає – це не життя є чоловіка. Я його не визнав. А живе, енергійне в природі визнаю, сію на них це все живе. І тоді помагав я людям, і тепер помагаю всім людям.\n157. Чуже й мертве знімаю з тіла. Золото із сріблом не треба, а треба чисте енергійне тіло, я його люблю. Прості істини говорять про це. Це голод, він застосовується всіма людьми. Свідоме терпіння в житті – легке лікування. Воно застосовується самим Івановим. 234 дня на рік не їм, 132 - їм. Так жити, як жив і розвивався на селі мужик, неможлива штука. Від писклятка, від ягнятка, від телятка, від конячини. І від земельки кусочка, він її так брав, за нею, як за дівчиною, доглядав, ждав від неї прибутку. А природа не давала; вона рік дає, а рік не дає. Мужику не вигода, він психічно терпить.\n158. А капіталісти, вони історичні предки. Вони були, вони є графи – люди іншого покрою. А от мужик бідолаха за ним так гнався, не зміг його догнати як такого. Це ось була їхня така в житті гра. Один жив, а другий умирав.\nПаршек – це я, чоловік, прийшов на цю планету, на нашу землю за місцем, за умовами, за можливістю кожному нашому чоловікові зоставатись у природі без усякої потреби. Це місце райське невмираюче, слава чоловікові безсмертя. Ось для чого він до нас, таких людей, прийшов. Його сили – це наші людські сили. Ми хочемо бути в житті здоровими такими людьми.\n159. Як вони є. Нам, усім людям, треба в житті в природі чоловіку зробити повну революцію, котра має зробити з мертвого живого. Для цього діла треба в людях такий живий природний чоловік будь-якого характеру, йому треба в природі в житті місце з усіма умовами, щоб у цьому всьому виявилась можливість нашому чоловікові всякому зоставатись у житті без усякої потреби. Це – місце райське чоловікові, невмираюче, йому слава безсмертна. Це вносить свою пропозицію людям Паршек. Він ці ось якості в природі найшов засобами, їх на людях сіє.\n160. Вони нашому хворому чоловікові помагають у житті своєму бути здоровим чоловіком. А здоров’я не купляється, не продається, а тільки нам доводиться його легко втрачати. А от повернути назад – у нас засобів нема й нема такого чоловіка, котрий би цьому хворому поміг. Якщо ми так ось за це діло самі візьмемось і будемо спільними силами робити, то в нас це вийде. Ми ж є люди ті, котрі зробили самі в природі діло мертвого характеру, а живе з життя забрали. Це ми самі зробили в житті своєму, а тепер нам доводиться відшукувати в природі те, що буде нам треба. Ми з вами в цьому ділі капризували, нас природа за це ось таке наше діло карала своїми такими силами.\n161. Вона холодом простуджувала, наносила нестаток. Чоловік став хворіти, він простудився, кашляє. Словом, оточив себе хворобою. За твоє таке ось діло, зроблене тобою, ти одержуєш в житті покарання.\nНачальнику головного управління лікувально-профілактичної допомоги А. М. Москвичову. Спасибі вам за ваше все. З подякою й повагою за мої висновки й рекомендації по збереженню здоров’я всіх наших малих і старих людей. А його як таке ніде ніяк нікому не купити й не продати. Ми його в природі в житті в ділі фізичному й розумовому легко втрачаємо, швидко хиріємо й сходимо з колії.\n162. Нас природа зустрічає в нестатку, вона нас простуджує, ми в ній хворіємо, на віки-віків ідемо в землю, у праху лежимо вічно. Я як Паршек у цьому початку загартувався в природі, засоби найшов у холоді й голоді, свідомо терпимо ради свого здоров’я й усього світу людей. Хочу сказати. Мені як такому треба таке місце з умовами, а вони дадуть мені можливість навчити будь-якого нашого чоловіка в природі зоставатись без усякої потреби. Це буде наше райське місце, чоловікові слава безсмертна. Не мені одному, а всім нам таке діло в житті треба буде. Це діло Паршек прошукав у природі 50 літ та продумав про таке діло. Його нам усім треба робити спільними силами всіх людей.\n163. Загартування-тренування є наука чоловіка. А з нею піввіку проходив. Можна було в цьому 1000 разів умерти. Я жив, і буду жити за це все вічно. Бажаю щастя, здоров’я хорошого людям. 1982 рік 15 жовтня.\nПрошу Вас як хорошого гостя відвідати своїм візитом.\nЦей ось лист примусить усіх людей по-розумному розмовляти й робити людям те, що треба буде в житті. Це – поміч людям у нужді й хворобі. Вона треба була, вона й буде нам треба, бо це ось робилось, воно робиться тепер. Люди спішать більше це діло розвинути. Це діло чуже, воно зробилось на землі нами. Ми місто поставили, а багато старого негодящого прибрали геть. Це негодне в природі таке село нам не треба буде старе.\n164. Нам треба нове. Що є у нас таке, ми повинні зжити.\nОсінь близька наступає, ось-ось сніг прийде, а люди будуть ховатись так. А людям треба буде наша тепла весна, вона нас піднімає на ноги, ми по ній біжимо, хочемо сказати: це не зима, а діло йде до тепла, до літа. Людям треба в житті здоров’я, а здоров’я дається природою. Вона народила для цього ось такого чоловіка боязливим, він когось із усіх боїться. Йому як такому доводиться про що-небудь таке ось думати, він не зміг у житті без цього бути. Для цього всього природа в себе рано підняла це ось сяюче в променях сонечко, воно розбудило нас усіх. Ми так себе привчили вставати на наші ноги.\n165. Дорога така лежить, по ній доводиться йти від села. От якби так воно вийшло з усіх: він або вона що-небудь таке загубив – я це ось у житті своєму знайшов і ним би так скористався. Це чужа знахідка, вона багатьом у житті помагає. Я – мисливець, давно про це ось у себе думав. Купив я рушницю, зарядив і пішов у степ що-небудь з усього такого в природі побачити. А лисиця зайця піймала й доїдає його. Я на це з рушниці без усякої такої мислі став цілитись. Це ось діло: курок надавив, рушниця стріляє, куди дріб посипалась. Лисиця це почула, на мене, такого мисливця, вона подивилась, як чоловіка побоялась, узяла й пішла із цього місця.\n166. Я до нього підхожу, а заєць теплий лежить – значить, здобич моя. Є, чим похвалитись. Я цю знахідку сам найшов, вона мені випадково дісталась. Лисиця дурна була, у той самий час вона злякалась і пішла. Їй доводилось іти, а я скористався зайцем.\nУведено свідомо революція в нашій технічній медицині для того, щоб нашому здоровому новонародженому чоловікові зустрітись із чоловіком по-новому, спитати в Учителя. А він нам таким розкаже, що треба зробити в житті. Життя в природі – любов до неї. Не підкорятись своїй похоті. Завжди бути свідомим, у новому ділі розбирайся й виводь свій підсумок новий.\n167. Люби себе, як іншого – перше діло. Один з одним у парі як жити? Без усякої похоті зоставатись – чиста вона душа до життя. Ми в природі самі робимо для того, щоб жити. Це наше діло, обране для життя нашого, що дає користь. А як може проходити десь війна, убивство. Треба найти таке діло, щоб чоловікові було здоров’я. Воно є в чоловіка, він його так став мати, щоб у себе мати й ним так розпоряджатись як своїм. Його присвоювати й нікому не давати – природа цього не хоче. Вона зовсім не любить гроші. Якби вона хотіла по-своєму жити, вона б робила те, що роблять люди. Вони живуть по-старому.\n168. Усе старе, негоже до життя треба видалити з людського життя: армію генеральську й міліцію, усю юстицію, а це закон, прокурора, суддю й медицину, школи, інститути. Стати на усвідомлення природної мудрості. Усе чуже й мертве з життя забрати геть, а народити своє живе, невмираюче тіло, котре примусить жити в природі вічно. Це буде й обов’язково це ось буде. Революція щодо цього здійсниться. Старе відійде, а нове народиться. Еволюція цього діла прозвучить по всій землі. Люди переродяться на новий лад. Вони перестануть простуджуватись, вони хворіти так не стануть, а будуть вони жити в природі так вічно.\n169. Еволюції не було. Люди до цього непідготовлені зі цим ділом зустрічатись, бо це є сторона природна, нова небувала, характерна. Бути чоловікові в усьому живому, у своєму, там де це треба для нас, усіх людей. Ми з вами не брались цьому вчитись і не хотіли це мати. Для нас це тяжка картина. Таким треба в природі зоставатись, як зостається на цей час Паршек. Він не боїться такої природи, вона є найголовніше в усьому. Схоче обдарувати – зробить чоловіком життя живого характеру. А живим ти нікуди таким не дінешся. Він жив, він живе, він і буде жити як це хоче мати велика природа. Вона обрала цю ось дорогу.\n170. Це буде одне те, що треба буде нам. Ми по природі багато літ лазили, шукали. А щоб довелось найти в житті те, що слід. Ми з вами для цього поклали все, а природа нам так і не дала, що треба. Ми до сих пір такого в житті не добились, нам природа не дала. Люди як жили, так вони й залишились у своєму такому ділі, так вони й зостались у своєму такому житті. Вони простуджувались, хворіли, хворіють. Умирали вони, так вони й будуть умирати на віки-віків. А природа ждала цього від людей, щоб люди так змінили своє таке ось життя. Воно треба буде нам. Це є життя таке, котре люди мають. Їм хочеться, щоб воно в них було. 8209-170\n171. А природа взялась за це ось діло, їй таке життя гниле набридло – людям терпіти від цього діла. І вода чиста, вона так ось бурує, а повітря себе щохвилини міняє, а землю орють із місця в інше. Люди це робили, вони роблять щорічно кожен раз без усякої такої обстановки. Людям треба хліб, його їдять кожен день з їжею. А коноплі вирощують на нитку, їх навивають, полотно тчуть, роблять одяг, рятуються в ньому. Це техніка, штучне на путі. Хімією оточили себе, щоб легше довелось умирати. Так люди самі себе заставили робити, у цьому ось легко довелось умирати. Смерть як таку ми самі так собі розвинули. Ми це робили те, що треба в житті. Коли здорові, ми танцювали, а коли хиріли, ми плакали.\n172. Це ж така в природі мисль, вона так себе створила. Я не якийсь медичний лікар, я не знахар, я загартований тренуванням чоловік. Моя така людська наука. Я один чоловік на благо всього світу труджусь, учусь у природі, перед світом хвалюсь, істинно хочу сказати про своє органічне таке тіло. Моє серце, молоде, загартоване, здорове - серце 25-літнього чоловіка. Мій такий вихід у світлі. Я не боюсь ніякого ворога, навіть своєї смерті. Якби цього в мене не було, давно вмер би. Чоловік я землі, дихаю сильно, а різко я говорю не про якесь чудо - про природу, про практичне явище, про фізичне. Про чисте повітря, вдих і видих, снігове пробудження – миттєве оздоровлення центральної нервової системи мозку.\n173. Я люблю хворого, душу його знаю й серце його. Хочу йому помогти, через руку струмом убиваю біль. Не слова це говорять, а все робиться ділом. Рука пише Володар, ніколи про це ось не забути, дуже справедливе. Мене треба просити – будеш здоровий. Кому це не треба буде, нашому юнаку молодому? Та ні. Шановні, це світове значення. Нам треба любити природу, цінити, берегти її, як око. Не хвороба грає роль над чоловіком, а грає роль чоловік над хворобою. Нам треба вчитись учення Іванова, щоби в тюрму не сідати, а в лікарню не лягати. Не лізти на рожен, жити вільно. Яка слава буде, якщо ми низько головку поклонимо дідусеві, бабусі та тьоті й дядеві, молодому чоловікові скажемо: «Здрастуйте».\n174. Ех і життя тяжке моє в цьому. Зрозумійте моє таке в людях терпіння свідоме - своє серце ви загартуйте. Милі мої ви люди, гляньте на сонце, на своє оздоровлення. Бути таким, як я – Переможець природи, Учитель народу, Бог землі.\nЦе люди нашої землі. Вони жили, вони живуть до сих пір, і будуть вони так вічно жити хороше й погано. Колись народжувались, а потім вони вмирали. Сильний безсильного проводжає на віки-віків свого життя. Це завжди так ось у людях робилось. Це так робилось у природі людьми. Вони жили кожен сам собі чужими людьми, вони один від одного відходили.\n175. Своє добро, придбане ними, у скрині вони берегли. Говорили: це я, мовляв, такий хазяїн. У мене є все, що хочеш. Це моє є таке добро, нікому я його не дам. А природа цього визнання не хотіла, вона це здоров’я викинула вам для всіх людей. Щоби «моє це» – вона не хотіла в себе цього бачити. Загальне надбання всіх наших таких людей. Ми живемо для життя на планеті, цій землі. Огороджуємось технічним ділом, у штучному живемо, хімію маємо. Ми з вами це ось найшли, робимо самі один раз, а другого разу вони вмирають. Найголовніше – це повітря, це вода й земля наша така.\n176. Це ось наше таке діло, ми його так робимо в своєму житті для того, щоб у нас це ось було, як якісь цінності. Вони нас таких ось людей зберігають як таких. Ми в цьому живемо, вважаємо. Словом, у цьому житті стараємось, усі сили кладемо в цьому ділі, а самі своє особисте здоров’я сильно втрачаємо. Нема, щоби було все в цьому нормально, добре. Нам цього природа не дає й вона так не дасть. Це все робить вона, у неї такі ось є сили, ними вона розпоряджається природним порядком. У неї такий розум, така енергія своє показати. Вона все народжує. Що хоче, робить. Вона є велика мати життєрадісна природа. Вона жива енергійна в цьому ось ділі. Лише б захотіла, усе зробить.\n177. Це діло наше таке, нам треба багатіти, жити краще від усіх. А багатство, воно таке в житті є: візьме й збанкрутує, його такого не стане. То ми зробили самі, тільки ми в цьому помилились, хиріємо. Наше таке ось діло робити хороше. А чому так воно вийшло? Нам про це не знати.\nДончак Іван Антонович, учитель вас просить як ватажка в цьому від усіх хворих, нужденних у здоров’ї. Учитель за них просить у Москви.\nМіністерство охорони здоров’я СРСР. Головне управління лікувально-профілактичної допомоги. За їх таку подяку мені, Порфирію Іванову. Зобов’язуюсь усім нужденним, хворим, не рахуючись із своїм трудом, повернути здоров’я назад. Слава нашому народові.\n178. Ця історія продовжується. Місце райське – кожному чоловікові, безсмертя. Учитель це місце в природі найшов для життя. Лежав у постелі, відпочивав у затишку. До мене приїхала з Донецька жінка, котру я приймав і сказав свої слова щодо її нездоров’я. Тільки я тебе таку вилікую. Вона приїхала мене побачити: чи він це буде ця особа, заслужена перед світом? Учителеві не треба їхня хвороба, котра мучить своїми силами чоловіка. Учитель для цього діла проходив у природі піввіку. Він відшукав у природі на собі засоби живі, вони для нього ніколи не вмираючі.\n179. Вічно живуть у природі його любимі незабутні в цьому друзі – це повітря, це вода. Я їх як таких прошу в цьому, щоб вони мені в цьому ось помогли. Вони все це зроблять через мене.\nЛюдям нічого не доведеш, що є між ними Бог, кому це такі права будуть дані, і через це він помагає людям. Він для цього прийшов на землю, щоби світ увесь урятувати. Люди помилились своїм ділом, вони стали робити для життя, а в них вийшла смерть. Їх за це все природа покарала, вона посадила на них грибок, виразку й умертвила їх на віки-віків. Їх не стало, вони лежать у землі в праху вічно. Вони ждуть мого приходу на землю.\n180. Нам таким уже давно треба таке життя в природі знайти, еволюційне. Жити в ній вічно. Це наша така радість усього народу. А в природі є люди ті, котрі створюють життя. Вони зустріли чоловіка такого, як треба в природі в умовах, щоби чоловікові була можливість зоставатись без усякої потреби. Це Чувілкін бугор, де люди візьмуться. Вони скажуть свої слова: безсмертя – це є усе в наших людях. Ми як люди повинні це зробити на самих собі. Повітря нам помагає, воно нас береже своїми силами. Вода нас пробуджує, лякає нашу хворобу. Це є наша з усіх красота.\n181. Це така є людям можливість у природі це право зробити. Це ми зробили самі дуже багато такого нашого діла. Чим ми базуємось у людях? Зробленим ділом. А в ділі є все наше життя природне, воно нас усіх жене в бій для того, щоб ми на це ось учились і робились між собою високими людьми, щоб чоловік чоловіка в ділі своїм умінням примушував, а він цьому ось підкорявся, як своєму першому такому начальнику. Це все зробила школа, вона його так ось навчила своїм знанням. Він у школі вчився, він своїм умінням примушував за ним гнатись. Природа так робила в цих людях.\n182. Комусь ішло в голову, а хтось рвав сам на кусочки, він не зміг зосередитись, не зміг догнати свого товариша. У нього сил у цьому не вистачало, він був у цьому тупий, нерозвинутий чоловік у цьому. А вчитись треба було всім, ми в цьому вчимось. Один досягав, інший відставав, не зумів сам себе оправдати. Йому довелось у цьому ділі братись за те діло, котре давало користь. Лопата рила яму, вона для чогось треба була хазяїнові – поставити якийсь фундамент для якоїсь будови. Одного цього хазяїнові мало. Він силу в цьому мав, став мати в себе тварину. А йому треба якесь сховище для порятунку самого себе. У природі дуже багато таких днів, що проходять. Вони були хороші, теплі, а були й погані.\n183. А тварина є жива істота, треба її жаліти. І от чоловік надумав у себе зробити сарай або якийсь у цьому закуток. Для цього треба було камінь для стін, його беруть із скелі в кар’єру. По кусочку, по каменю його треба достати, його треба привезти на місце й там спорудити будинок.\nТовариші ви, живущі на білому світі. Ви народжені для життя в природі так само, як я народився на білий світ у природі 1898 року, тоді, коли наша партія була створена. Я народився в житті, щоб жити в природі, не простуджуватись і не хворіти на білому світі. Ці засоби найшов у природі, 50 літ для цього я проходив та про це все продумав. Я вчився в природі, пізнавав її, як друга любові.\n184. У ній знайшов діло, через це зробився самородок. А джерело мого такого життя – загартування-тренування. Я труджусь на благо всього світу всіх людей. Практично вчусь у природі. Хвалюсь перед нею, істинно хочу сказати про своє особисте тіло. Серце моє молоде, загартоване, здорове – серце 25-літнього чоловіка. Мій у цьому вихід у світлі. Я не боюсь ніякого ворога, навіть не боюсь своєї смерті. Я – чоловік нашої землі, дихаю сильно, а різко говорю не про яке-небудь чудо, а про природу, про практичне явище, про фізичне. Найголовніше – це чисте повітря, вдих і видих, снігове пробудження – миттєве оздоровлення центральної нервової частини мозку. Люблю, уболіваю за хворого, але не забуваю про нього.\n185. Душу його знаю, хочу помогти. А поміч моя така: руками струмом убиваю біль. Це не слова нам говорять, а все робиться ділом. Рука пише Владика, ніколи про це не забути, дуже справедливе. А просьба яка? Мене треба просити – будеш здоровий. Кому це не треба буде, нашому юнаку молодому. Та ні. Шановні ви, це – світове значення. Нам треба природу, як матір, любити, жаліти її, як око. Не хвороба відіграє роль проти чоловіка, а відіграє роль чоловік проти хвороби. Нам треба вчитись в Іванова, щоб не сідати в тюрму, у лікарню не лягати. Жити вільно, не лізти на рожен. Яка буде нам слава, якщо ми головку низько поклонимо дідусеві, бабусі, дядеві з тьотею, молодому чоловікові, ми скажемо: «Здрастуйте».\n186. Ви всі мої люди, серця свої загартуйте, на сонце гляньте: правду ви побачите, своє оздоровлення. Бути таким, як я – Переможець природи, Учитель народу, Бог землі.\nЦя історія людьми ждалась весь час, тільки не з того краю, не так воно вийшло, як це зробила сама природа. Вона всі свої сили подала в природному вигляді, у любові умови кожного такого дня, у котрий атмосфера себе так швидко міняла навколо мого такого ось тіла. Вона знала, про такий ось у житті вчинок.\n187. Вона змінювала тепло на холод. Це таке було для мене природне явище. Я ходив босою ногою по снігу, по морозу, по холодній грязі, по воді – усе це давало мені своє таке почуття. Я чув, я бачив і визначав у себе гибель одну з усіх. Я не був кращий від цього всього, а був найменший у природі в житті чоловік; не старався багато захопити, щоб мати. Це все я кидав позаду. Вважав це все не моїм, а вважав природним спільним благом. Воно могло бути моїм на деякий час. А твого чужого нема. А природне живе вічно, воно невмираюче. Воно як жило, так воно й до сих пір вічно живе.\n188. Це є велика мати природа, вона все народжує, вона мене такого в себе народила. Це не історія людського життя й не умови всіх наших людей, а досліди на самому собі 50 літ. Вони проаналізовані в усьому Радянському Союзі, по всіх наших великих містах моє це здоров’я звучало, особливо в місті Жданові. У виконкомі, у районній міліції Паршека держали в себе, не давали йому робити, а вивозили на вокзал до поїзда. Сама міліція говорить: «Ми тебе випроваджуємо». А для тебе перша зупинка, виходь, і на вулицю Торгову, там де Паршекові доводилось приймати людей. Я, говорить він, це мав, як конвеєр.\nТа хіба тільки в Жданові це було. Я весь Донецьк приймав, усіх людей, давав їм здоров’я. У Києві, в Одесі, у Миколаєві, Кірові, Харкові, Херсоні, Дніпропетровську, Сочі.\nЯ вставав із постелі й тут же почав про це все писати. Це є перша в житті картина така наша всіх, вона є середа. Ми, усі люди, цей час зустрічаємо, у нас робиться із сировини, готується самим чоловіком перше діло в житті сніданок. Ми його робимо фізично, самі поїдаємо, у нас для цього приготовлено хліб, кусками він лежить на столі. Ми його поїдаємо, як обжери.\n190. У нас для цього є рот, зуби. Ми його як таке кусаємо, жуємо, як таке ковтаємо, начебто треба це. Ми жодної середи не пропустили, а, як завжди, з апетитом зустрічаємо й проводжаємо. А Паршек у себе має свідомість, без цього всього терпить, не вживати в цей час. Його привела до цього всього свідомість. Він терпить не ради себе, а ради всього світу всіх наших людей. Це не розвиток, а знищення своєї жадності. Будь-який чоловік може це робити, а він психічно не робить і не хоче робити. Він хворий чоловік, йому зупину нема. Йому дай, і дай йому не мало, багато. У нього всі дні такі проходять апетитні.\n191. Він не зможе так без їжі зоставатись, а йому треба вона. Паршек цю середу любить, він природу жаліє цим, не хоче пожирати. 42 години ні води, ні їжі – пекельне є терпіння. І мисль не губиться, і здоров’я не падає, а навпаки, помагаю іншому хворому, він одержує здоров’я. Це є все.\nПрироду треба любити, берегти її, як око. Якби не було цього в природі між нею й Паршеком, то й не було такого в людях. Він прийшов на землю не сам – його прислала сама природа зі своїми силами. Вона його зобов’язала, так він ходив босими ногами по снігу, по морозу, по грязі й нехорошій такій дорозі, по котрій він проходив 50 літ усього.\n192. У цьому житті треба було вмерти тисячу разів, а я жив, я живу, і буду я так між природою й людьми жити. Хазяйнувати як своїм добром – такого права нікому не давалось і не дається. А жити так вічно за його діло дозволяється. Природа піде назустріч цьому всьому, і йому як чоловікові в цьому поможе. Вона його веде до себе близько для того, щоб жити безсмертним. Бажаю щастя, здоров’я хорошого.\n1982 рік 29 вересня\n8209.29 Тематичний покажчик\nУчитель просьба 5\nУчитель історія 17, 120, 156,188\nПочаток дороги 20,119\nУчитель ідея 80.90,158,159,162,167,179\nПерший чоловік 7,33\nСпільні сили 81\nЖиття незадоволення 13,18,20\nОтець і син 149\nЗдоровє 78,84, 101,118,164\nЧувілкін бугор 8,15,46, 82,90\nСтаття у Вогнику 25,36,39,42,51,58\nУмови райські 27\nТри Бога 113\nЖиття без потреб 34,137\nПрирода любов 38,51,69,71,80,85,101,\nЖиття наше 126\nНаука загартування 46,47,51,87,95,130,149,162\nСвоє чуже 143,146,147\nМісце райське Учителя 147\nЕволюція святого духа 27,33,34,49,61,113,