Як діяти у випадку ДТП? - kk-auto.com.ua - 1\nЯк діяти у випадку ДТП?\nСьогодні хочемо поставити проблематику, на жаль, актуальну для нашої країни – як унеможливити і зробити все, щоб вижити в умовах ДТП. Найгірше те, що найменша помилка чи вагання може коштувати дуже багато – як безпосередньо перед аварією, так і одразу після неї… якщо, ви залишилися живим, звісно. Всесвітня організація охорони здоров’я повідомляє, що з початку винаходу автомобіля, щороку в середньому в автопригодах гине близько мільйона людей по всьому світі.\nУ різних автожурналах пишуть про те, що досвідчені водії (читай, більш обережні) рідше потрапляють в ДТП, передусім за рахунок того ж таки досвіду, уважності, запобігання і передбачення небезпечних ситуацій і вмінню діяти рішуче й адекватно у мить створення аварійнонебезпечної ситуації. Усе це дозволяє також обирати оптимальну швидкість задля постійного контролю над поведінкою автомобіля. При тому, що навички і знання можна здобути як в автошколі, так і на дорозі, набираючись досвіду, певні людські якості, розсуд залежать вже більше від природи водія, від його темпераменту. Наприклад, саме через ставлення автовласника до інших учасників, до правил дорожнього руху залежить наскільки безпечним буде його шлях. Тому серед основних причин ДТП вказують: ігнорування і недотримання правил руху на дорозі; перевищення дозволеної швидкості; керування автомобілем у стані алкогольного сп’яніння; поганий стан доріг (це вже закид до дорожніх служб і влади, яка повинна слідкувати за безпекою громадян); несправність машини (передусім йдеться про гальма, кермове управління, колеса, зокрема, шини).\nУсе перераховане – незмінне ще з часів радянських побутово-навчальних книжечок для водіїв – там зазначали усі ті ж проблеми. Однак завжди знаходиться хтось, хто вважає себе розумнішим або ж безсмертнішим за інших. Зважаючи на те, що досі знаходять ті, які ігнорують правила та “побратимів” з руху на дорозі, проблема та її вирішення – незмінні. Ми вже писали про застосування пасків безпеки, причому неодноразово. Зокрема, вважається, що їхнє використання знижує силу удару лоб в лоб і летальний результат у 2-3 рази, у випадку перекидання – у 5 разів. Слід пам’ятати, що при русі з нікчемною швидкістю у 20 км./год. можна отримати травму при зіткненні з нерухомою (!) перешкодою. Що вже казати про вищі швидкості. Досліджено, що удар на 50 км./год. прирівнюється до стрибка з 4 поверху будівлі. Запобігти поганим наслідкам і покликані паски безпеки.\nНавряд людину, яка заперечує ці факти, можна вважати розумною. Скоріше слід її назвати самовпевненою, невихованою, безпечною. До речі, і в побуті такі особистості не викликають захоплення, лише насмішки. Що ж робити, якщо в останні секунди стає зрозумілою невідворотність ДТП. Ось які поради дає більшість справді досвідчених водіїв:\n− у голівудських фільмах подекуди можна побачити, як черговий супергерой в останню мить вистрибує з автівки, коли вона зіштовхується з чимось іншим. Звісно, ви також можете спробувати це зробити. Один раз точно спробуєте, не певен, чи буде у вас ще колись така можливість після першого разу. Якщо це й можна зробити, то точно маючи неабиякі акробатичні навички і постійне тренування (та й то не в реальній ситуації). Однак чи зможе це зробити типовий водій, що переважно або сидить у офісі, або лежить дома на дивані? Очевидно, що ні;\n− в жодному разі не втрачати самовладання, спрямовувати машину на уникнення від аварії до останнього моменту. Можливо, і не дасться уникнути ДТП, але пом’якшити удар точно можна;\n− пам’ятайте, що лобовий удар з нерухомим предметом легший, ніж із зустрічним автомобілем. Це може бути як придорожній кущ, паркан, так і… дерево! (небезпечно, але все одно краще, ніж ракета, що летить назустріч);\n− лобове зіткнення завжди слід спробувати перевести у бокове, оминаюче;\n− найбільше при лобовому зіткненні може постраждати голова, тож необхідно уникнути переміщення тіла вперед;\n− необхідно якомога сильніше впертися ногами у підлогу, але голову нахилити вперед, пропустивши її між руками. Необхідно максимально напружити усі м’язи, руками впираючись у кермо;\n− пасажир повинен завалитися набік, також прикривши руками голову. Якщо поряд сидить дитина, то її необхідно накрити собою, міцно притиснувши до себе, відповідно завалившись убік. Слід пам’ятати, що діти до 12 років не можуть сидіти на передньому пасажирському сидінні без спеціального крісла, адже це найнебезпечніше місце в автомобілі;\n− після того, як ДТП все ж сталося і ви залишилися живими й відносно неушкодженими, огляньтесь, чи немає точок загоряння в машині, чи не протікає бензин (це важливо при перекиданні). За можливості, спробуйте залишити автомобіль;\n− якщо двері не відкриваються, скоріш за все через деформацію кузова їх заклинило, тож або виламуйте їх, або розбивайте скло (якщо воно залишилося цілим);\n− часто у кінофільмах ми бачимо ситуації, коли автівка потрапляє у глибоку воду. Такі випадки рідкісні, але також бувають. Необхідно пам’ятати, що машина як корабель з пробоїною тоне не одразу, а поступово, наповнюючись водою через щілини. Відкривати двері не варто, через утворений отвір вода швидко наповнить автомобіль і він різко піде на дно;\n− якщо машина вже тоне, але із закритими дверима і вікнами, повітря в салоні вистачить на кілька хвилин. Попри все, цього достатньо, щоб оцінити обстановку. Зробіть кілька глибоких вдохів і видихів, що дозволить провентилювати легені та насичити кров киснем у достатній кількості, зніміть зайвий одяг і, можливо, захопіть потрібні документи;\n− чітко уявляйте собі свій шлях нагору. За можливості, через опущене вікно (або розбите) виберіться назовні, і відштовхнувшись від даху машини, надайте собі прискорення й пливіть вгору.\nПри відкритті вікна або дверей ви не одразу зможете вийти назовні. Спершу машина повинна наповнитися водою і повинен зрівнятися тиск. Після цього буде легше вистрибнути з авто у воду. Вважається, що коли машина заповнена наполовину легше її залишити. Не розкривайте двері рвучко. потік води може вас збити і ви ще й наковтаєтеся води натомість.\nУ вас буде близько 30-40 секунд, щоб виплисти нагору. Цього вистачає, щоб вибратися з 30-метрової глибини. Глибше – набагато небезпечніше. У більшості річкових потоків, що є в Україні такої глибини немає. Таке може трапитися хіба на морі.\nЗважаючи на такі труднощі після аварії, порада буде одна – не призводьте до ДТП і не доведеться діяти в екстремальних ситуаціях.


27 жовт. 2016 р., 20:20\nДженсон Баттон вже не може дочекатися фінальної гонки сезону в Абу-Дабі, аби насолоджуватися життям поза Формулою 1.\nУ Баттона залишилося три гонки перед початком академвідпустки, під час якої він буде консультантом і послом McLaren.\n«Вже не можу дочекатися! – сказав він Motorsport.com. – Я вже розпочав зворотній відлік. Хочеться, аби вони пройшли поспіль одна за одною».\nНа запитання, чи не бажає він повалятися на пляжі: «Ні, пляж не кличе. Поза цим є багато інших речей, якими хочеться зайнятися. Ніяких пляжів, хіба що пробіжка по ньому біля моря! Наступний рік буде дуже цікавим».\nУ Баттона немає відчуття останньої гонки у Формулі 1: «Ні, це, як не дивно, не так. Я полюбляю керувати болідом, це приносить задоволення. Не так, як колись, адже вже роблю це доволі довго, до того ж, спорт дещо змінився зараз.\nАле, як і раніше, насолоджуюся тим, коли стою на стартовій решітці в Остіні і слухаю національний гімн. Неймовірна атмосфера.\nТак само буде тут, і це чудово. Так буде і у найближчих гонках, а потім і у останній в Абу-Дабі, де будуть друзі і родина. Я, насправді, з нетерпінням чекаю на це».\nБаттон бере творчу відпустку, Вандорн займе його місце\nБаттон наголосив, думки щодо повернення у 2018 році не змінились після оголошення про академвідпустку у Монці – двері для нього відкриті.\n«Ні, тому що моя мета – не брати участь у перегонах наступного року. Немає цілі не повертатися у гонки. Але за шість місяців я можу вирішити повернутися у перегони. Я поговорив з Роном у Спа і він переконав мене залишитись».\nВін наголосив, що можлива відставка Денніса не впливатиме на повернення: «Це все чутки. Тому побачимо, чи буде це правдою. Угоду укладена не з конкретною людиною. Останнє слово за Радою директорів».


Хроніка коронавірусу на 18 жовтня: останні новини України і світу\nНові "червоні" регіони в Україні та п'ята COVID-хвиля в Грузії. Хроніка коронавірусу на 18 жовтня\n18.10.2021 05:44 18.10.2021 22:04\nСтаном на понеділок, 18 жовтня, коронавірусом в Україні та світі заразилися понад 241,4 млн осіб. За минулий день виявили 301 738 нових інфікованих, померли ще 4235. Усього від хвороби померли більш ніж 4,9 млн пацієнтів.\nВодночас одужали понад 218 млн. За добу найбільше нових заражених COVID-19 виявили у Великобританії (45 тис.), Росії (34 тис.) і Туреччині (24 тис.).\nХерсонщина, яка першою в Україні стала "червоною", тепер потребує набагато більшої кількості кисню (в 2-4 рази) для пацієнтів із COVID-19.\nЄвропейський Союз до 24 жовтня може виключити Україну із "зеленого" списку, куди входять країни з низьким рівнем поширення COVID-19. У переліку містяться держави, для чиїх громадян ЄС рекомендує знімати обмеження на в'їзд.\nПрем'єр-міністр Латвії заявив, що країна вводить жорсткий локдаун через спалах коронавірусу. Він триватиме чотири тижні.\nНаціональна поліція буде перевіряти сертифікати про вакцинацію від коронавірусу за QR-кодами. Це відбуватиметься у місцях масового скупчення людей, повідомив перший заступник начальника Департаменту патрульної поліції України Олексій Білошицький.\nЄвропейське агентство лікарських засобів узялося до розгляду заявки на застосування вакцини від коронавірусу компанії Pfizer і BioNTech серед дітей віком 5-11 років. Згідно з даними EMA, результат оцінки препарату "очікується через кілька місяців".\nУ МОЗ повідомили, що вакцинація від коронавірусу в Україні не призвела ні до одного летального результату за весь період щеплення. Ризик отримати серйозне ускладнення для здоров'я після ін'єкції вкрай низький.\nГоловний санлікар Ігор Кузін заявив, що в Україні пік захворюваності на COVID-19 очікують наприкінці жовтня і до середини листопада.\nЄвросоюз експортував у різні країни за 10 місяців поточного року понад 1 млрд доз вакцини.\nМайже 600 випадків зараження новим коронавірусом виявили в окупованому Криму за минулу добу. Це максимальна кількість заражень з початку пандемії.\nУ Єгипті з 15 листопада вимагатимуть від нещеплених держслужбовців негативний ПЛР-тест для того, щоб потрапити на робоче місце.\nНа Кіпрі особи, щеплені однією дозою COVID-вакцини, тепер прирівнюються до невакцинованої частини населення. З 18 жовтня антиковідні перепустки, які надають доступ у громадські приміщення і простори, включно із супермаркетами, офісними приміщеннями та ресторанами, зможуть отримати тільки ті громадяни, які завершили повний курс вакцинації.\nГенсек ООН Антоніу Гутерріш заявив, що нерівномірний розподіл вакцин від коронавірусу в світі призводить до розвитку нових штамів і продовження економічного спаду.\nОдеса з 18 жовтня переходить у "червону" зону карантину у зв'язку з ростом захворюваності, оголосив мер міста Геннадій Труханов. Нагадаємо, що з вказаної дати карантинні обмеження посилено в Одеській, Запорізькій, Донецькій та Дніпропетровській областях.\nГлава Національного центру з контролю над захворюваннями Грузії заявив про початок п'ятої хвилі коронавірусу в країні.\nУ Харкові бригади швидкої допомоги відмовлялися госпіталізувати жінку, яка вмирала від ускладнень коронавірусу. Медики пояснили, що місць у медзакладах немає.


Українська переможниця | Вікна-Новини\nВона щодня по кілька годин вдосконалює свою майстерність гри на фортепіано. І буквально “живе” за інструментом. Христині Михайличенко усього 10 років, а вона вже переможниця багатьох міжнародних музичних конкурсів. Кілька днів тому дівчинка повернулася з престижного музичного змагання у Брюсселі, а вчора отримала нагороду за перемогу в міжнародному українському музичному конкурсі імені Горовиця.\nVideo: Українська переможниця\nВона щодня по кілька годин вдосконалює свою майстерність гри на фортепіано. І буквально "живе" за інструментом.


Історія 19255 переглядів\nДРУГИЙ ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ВІЙСЬКОВИЙ ЗЇЗД. ПЕРШИЙ УНІВЕРСАЛ\nЩе в Катеринославі довідався я про те, що Керенський заборонив зїзд. Тому то й виїхав на нього, не питаючися дозволу начальства.\nСпочатку все йшло, як слід. Документів ніхто не перевіряв. Я не встрявав у політичну діскусію, яку мляво провадили поміж собою представники "мислящей Россії", що їхали зі мною у ваґоні першої кляси. Темою діскусії були все ті ж протоки, про які ніяк не забувала навіть "революціонная демократія", не зважаючи на проголошене гасло "без анексій''...\nНазагал настрій був досить бадьорий, хоч иноді особливо при згадці про революцію, почувалася певна нервовість. Почалося зі ст. Бобринської. Командант двірця зарядив перевірку документів у військових осіб, що їхали в нашому потязі. "Безправних" знайшлося чимало, їх примушували висідати з потяга.\nПотяг мав стояти цілу годину. "Безправні" зробили віче. Зібралася юрба залізничників, солдатів, селян та инших випадкових людей. Провід вічем захопили українці. "Безправні" держалися купи; навіть не-українці підтримували думку, що Керенський "не по закону зробив", забороняючи зїзд.\nВ часі віча "безправні" знайшли собі провідників і тепер уже не могло бути двох думок про те, чи поїдуть делєґати на зїзд, чи будуть чекати відповіди з штабу округи. Наказ Керенського про заборону зїзду (я потвердив, що такий є) касувався постановою випадкового віча на ст. Бобринській, як контрреволюційний. Право революції перемогло.\nВ Білій Церкві я зійшов до буфету. Не завважив, що потяг рушив і вспів причепитися тільки до задного ваґона третої кляси. Ся кляса виглядала зовсім инакше, ніж перша.\nТут ніхто з присутних не спав. Дехто сидів, але більшість стояла. Просунутися через ваґон коштувало би ледви чи не всіх ґудзів. Тут їхали селяни, селянки, солдати, бідні жидки, де-не-де було видно вчительський кашкет або кепку залізничника. Та що мене здивувало, тут же їхало до десятка молодих офіцерів. Потім довідався, що то були делєґати на наш зїзд, які рішили їхати вкупі з делєґованими на зїзд козаками, щоби гуртом боронитися на випадок інцідентів, подібних до того, що трапився на ст. Бобринській.\nВсім було тісно. Зате настрій був он який. У ваґоні кипіло. В кождому кутку і посередині міркували про великі справи. У всіх обличя напружені, червоні. Всякий спішить "висловитись". В одному кутку козак-делєґат викладає перед авдіторією дядьків і тіток прінціпи автономії для України.\n— Україна повинна мати автономію, — з притиском говорив козак, — таку автономію, щоби ніхто до нас не ліз. Наперед усього поміщикам — геть од землі! бо то ж наше українське, народне... Друге — чужинцям до влади зась! де вони взялися? Трете — Москві дулю, а не податки; свою скарбницю заведем, бо треба ж буде грошей на все: і на школи, й на шляхи, і на армію свою та фльоту. Без війська свого народ нікуди — треба відбиватись. Найголовніше, щоб носа свого ніхто до нас не тикав, тоді всі сусіди приятелями були би. Та де вже тобі обійдеться без війни? Коли всякий народ матиме свою державу, тоді вже й буде автономія...\n— А що, бач! — гукнув дядько в чамарці. — Говорили ж на селянському зїзді, що наше військо скаже, якої нам автономії треба. Значить, не зачіпай, що не твоє. Працюй у себе дома всякий. А то тобі всі по нас їздять, а ти не знаєш, чого тобі бракує. Військо скаже...\nМені рішуче подобалася "автономія", про яку так завзято оповідав козак і якою захоплювався дядько та все його оточення.\nВ иншому кутку инша балачка. Центр балачки біля освітної справи. Говорить невисокий чоловічок коло трицяти років. У вимові чимало виразів, по яких можна пізнати галичанина, чи буковинця. Пізнійше знайомимося і довідуюся, що то учитель музики про кирилівській Просвіті, на прізвище Паньківський. Він з полонених "австріяків".\n3 Паньківським їде ціла делєґація. Кирилівська громада постановила заснувати в свойому селі українську ґімназію імени свого великого сина Тараса Шевченка. Має сяке-таке помешкання і тепер його ремонтує. Всі видатки утримання ґімназії громада приймає на себе. Делєґація їде до Центральної Ради просити, щоби ся затвердила ґімназію і призначила директора і вчителів.\nБіля справи з помешканням завязується діскусія.\nЩе хтось тут же преться з прикладом:\n— Он Козацька постановила в палаці у баронші*) універсітет відчинити...\nПри слові універсітет у декого помітно усмішку на губах. Дядько продовжує:\n— І всім так можна. Де помешкання мале, добудувати, дещо переробити і є! Ге-ге, потроху та помалу влаштуємся. Швидше би тільки з тею охтономією кінчали. А то балакають, та й балакають. Кому не подобаються закони, які Центральна Рада видає, в шию його. Ще говорити з ними... наше військо їм покаже! — кінчає дядько погрозою по адресі тих, кому не до вподоби "оxтомомія".\nЙого підтримує дід Шаповал зі Звенигородщини, що їде делєґатом на зїзд від Вільного Козацтва.\n— Товариство! — гукає Шаповал таким голосом, що в цілому ваґоні затихає балачка. — Товариство! наше військо покаже, але й нам байдаки нічого бить. Одному військови тяжко. Помагати треба.\n— Ось! — піднімає він над головою руду шапку з довжезним шликом. — Вільне козацтво й собі не попустить. Ми по згоді хочемо. Ти, москалю, собі, ти, жиде, собі, ти, поляче, собі, а ми теж сами собі. А хто не схоче по згоді, то осісьо! бачите?\nДід Шаповал знову хоче піднести руку до гори, але щось йому перешкоджає. Посмикавши рукою, він нарешті підносить руку. В руці якась кумедна стара шаблюка. Вона крива, майже як серп. Очи всіх звертаються з надією на шаблюку. Мабуть ту шаблюку переховували діди і прадіди і, передаючи нащадкам, говорили: — Ховайте, діти, колись знадобиться...\nЧерез хвилину знов гомонять у ріжних кутках. Справдовуються, сердяться, погоджуються, і знову сердяться, щоби погодитись. Нація хоче жити і вже живе. Стихія клекоче, часом бушує, чекаючи, поки знайдеться людина, що покаже шлях до красшої будуччини. У всьому тому почувалося могутне "я хочу жити і так буде!" В сьому одинокому арґументі життя зникали, як у сяйві сонця зникає світло лямпи, всі міркування про "стратеґію", "культуру", "історичні місії", тощо, якими оперували гнобителі, виправдуючи своє панування над десятками міліонів пригнобленої нації.\nУ Київі ще спали, як ми приїxали. Висипавшися з потягу, делєґати посунули вулицями на Володимирську до Педаґоґічного Музею. Там ще нікого не було. Гуртками розійшлися оглядати свою столицю. Я собі приєднався до тих, що йшли до Богдана та Софії.\nЧастенько траплялися будинки, де повівали червоні прапори. Де-не-де було видно і наш синьо-жовтий прапор. На Софійській площі зібралося до пятисот ріжного люду. Все те люди, що приїхали з провінції до Київа на зїзд або в якій иншій справі. Приїхали вони нічними потягами і, не шукаючи до дня помешкань, зійшлися глянути на Богдана.\nЯ не перший раз бачив сю величаву постать. Та вона раз-враз робила на мене вражіння чогось пориваючого, наказуючого.\n— Отсе, братіку мій, так гетьман! — висловлював уголос своє захоплення делєґат на зїзд, в поганенькій рудій сорочці з наплечниками і в кашкеті зі "солдатськой кокардою".\n— А що, якби він зараз та просто на наш зїзд? Га? Ото штука була би...\n— Штука? — кажете, добродію. — Булавою понад зїздом махнув би і зараз же Україна вільною була б. Хіба не читали про нього? То ж сила. Подивіться лишень в очи йому...\nСотня живих людей заглядала в очи нерухомому велитневі.\nБіля десятої години рано я знову в будинку педаґоґічного музею. Кілька осіб провіряють делєґатські мандати і видають білєти на засідання зїзду. Вся процедура відбувається в першому ж коридорі внизу. Тільки невеличку частину будинку займає Центральна Рада. Решта будинку в руках пануючої "революціонной демократії", що навіть якусь військову частину розмістила в роскішних помешканнях музея, щоби "нє дать развєрнуться" українцям.\nПроте український рух, не маючи навіть порядного помешкання для свого центра у своїй же столиці, розвивається на вільному повітрі. Повітря революції куди красше впливало на розвиток національного руху, аніж штучне повітря помешкань. Виплекана соками місцевого населення паразітна культура чужинців мусіла ховатися в оранжеріях, не зносячи вітрів революції.\nНад вечір того ж таки дня (4 червня ст. ст.) перше побачення представників демосу з своїми провідниками. Всі делєґати зібралися в будинку Троїцького Народного Дому і біля нього, бо в помешканню не всі вміщаються. 3 технічних причин відкриття зїзду відкладається до завтра — треба більшого помешкання. Зїхалося біля 2.500 делєґатів, як представники півтораміліонової узброєної маси українців, що розкидані по ріжних частинах на фронті і в запіллі. Послали своїх представників на зїзд виключно ті, що не зважаючи на всі перешкоди, вспіли зорґанізуватися і хоч сяк-так зформулувати свої вимоги.\nНа сцені зявляється товариш голови Центральної Ради, він же голова Українського Військового Ґенерального Комітету Володимир Винниченко.\nНа хвилину все стихає. Потім, немов раптовий вихор, зривається буря оплесків і крики з тисячів грудей:\n— Слава!! Слава Винниченкові!!...\nТак хвилин пять. Знову стихає. Винниченко оголошує, що відкриття зїзду відбудеться завтра у великому мійському театрі, а сьогодня можна скористати з нагоди і влаштувати віче. Загальна згода. На вічу бажаючі мають оповідати про те, як стрінули на місцях наказ Керенського про заборону зїзду. Знову всі згоджуються.\nВідчиняє віче Винниченко промовою, в якій зясовує погляд Центральної Ради і Військового Ґенерального Комітету на заборону. Факт заборони вважає невідповідаючим офіціяльним заявам і декляраціям про свободу зборів, проголошеним і петербурзьким урядом і радами депутатів. По промові — оплески. Потім розлягаються вигуки:\n— Міхновського! Пана Міхновського! Нехай він скаже свій погляд...\nАле Міхновський не говорить. Більшість Ґенерального Комітету і Центральна Рада доручили діріжерську паличку Винниченкові, що був якраз найбільшим ідеольоґічним ворогом Міхновського. Винниченко ідеольоґ і провідник прихильників "єдінаго революціоннаго фронта" з москалями, а Міхновський тримався цілком протилежної позиції. Міхновський гадав, що український революційний рух мусить розвиватися цілком самостійно, як рух протиросійський. Але про погляди Міхновського маси довідалися пізнійше. Його маси не знали, а Винниченка вже перед революцією знали ширші маси, як письменника.\nОдин по одному виходять делєґати з місць. Наказ Керенського скрізь іґнорували. Заборона зїзду немовби викликала ще більше зацікавлення зїздом. Маси йшли на пролом, не вважаючи на заборони з Петербурга. Промови короткі, ляконічні, повні завзяття і віри в силу нації. То відбивається настрій мас, що стихійно, нестримано пруть в бік незалежности від Росії.\nГоворить, наприклад, делєґат з північного фронту, пор. О. П-ко. Він оповідає про вражіння від заборони зїзду.\n— Про заборону, — говорить він, — довідалися вже в дорозі. Тут же склали телєґраму такого змісту: "Наказ про заборону зїзду читаємо і до Київа відїзджаємо". Телєґраму послали на дві адреси: нашій орґанізації і... панові Керенському!...\nНа салі оплески, сміх і вигуки: — Читатиме суботами! — Гумор, дотепи, іронія, неначе коштовне каміння, виблискують у промовах.\nНа сцені зявляється старшина і повідомляє делєґатів, що Перший Український Полк імени гетьмана Богдана Хмельницького підходить до Троїцького Народного Дому, щоби привитати представників українського війська.\nЗнову могутнє "Слава!!" ворушить будинком. Через хвилину-другу всі делєґати на дворі. Мені повелося примоститися на бальконі, звідкіля видно цілу улицю.\nЗпоза рогу улиці показується голова кольони. Повіває роскішний прапор з образом великого гетьмана. Чудова орxестра.\nПопереду командір полку, полковник Ю. Капкан. Під ним кровний (расовий) кінь каштануватої масти. Кінь грає, поривається.\nПроходять курінь за курінем, сотня за сотнею... Карні, веселі, могутні, горді. Вони перші творці нової історії України.\nПо вік не забуду вражіння від першого українського полку. Першого по століттях ганебної покори, яка навіть знаходила своїх ідеольоґів серед освічених синів України. А вже ж не паради були цілю трох тисяч вояків-Богданівців, коли вони на своїх баґнетах начепляли синьо-жовті відзнаки. Не для оборони "єдінаго революціоннаго фронта" гуртувалися вони.\nНа другий день (5 червня) збираються делєґати біля будинку великого мійського театру. В середину впускають виключно тих, що мають білєти, одержані в педаґоґічному музеї. Перевірка сувора. Біля всіх дверей стоїть варта від полку Богдана Хмельницького.\nСаля театру виповнена вщерть. Хвилини очікування. На сцені зявляється Михайло Грушевський. Роскішна сивина прикрашує голову всіми визнаного "батька". Годі порівнати з чим-небудь вибух оплесків і вигук: "Слава батькови Грушевському!! Слава!!..." Він не тільки "батько", він Бог нації. В ньому всі бачать (бо так хочеться революційний юрбі) наймудрішого з мудрих, відважного, як сама нація. В який бік покаже, всі підуть туди. Не дарма ж біля нього так впадають і "поступовці", і соціяль-демократи, і "есерчики" і всі, кому ходить про те, щоби приліпитися біля центра великого руху.\nМ. Грушевський витає делєґатів від імени Центральної Ради й оголошує зїзд відчиненим.\nПочинаються вибори презідії зїзду. Вже є традіція. Голови зїзду не вибирають, а натомість вибирають кілька осіб, які мають головувати по черзі.**)\nАле кого вибирати і як? Делєґати, що приїхали з ріжних частин фронту і запілля, не знають один одного. Вибирають "відомих осіб": Винниченка та Петлюру. До них додають: М. Левицького (заявився соц.-демократом), Гаврилюка і Курявого (заявилися соц.-революціонерами) і Сивошапку (заявився "безпартійним трудовиком-федералістом"). "Самостійникам" (ґрупа Міхновського, Павелка та инш.) не дали місця в презідії. Та й куди їм, нікому невідомим, було перемогти коаліцію Винниченка, Петлюри, якого зірка щойно сходила, лідера соц.-революціонерів М. Ковалевського та инших, що ставали "відомими"? Над сею коаліцією стояв у сяйві непогрішимого авторітету М. Грушевський. Його вибрали почесним головою зїзду.\nКождий кандідат в члени презідії, по постанові зїзду, повинен був особисто оповідати зїздові, "хто він є і що робив до сьго часу". Винниченко розказав, як він "страждав" за старого режіму та що "в сучасний мент" він є "автономістом-федералістом" по переконанню. Петлюра цілком поділяє погляди свого однопартійника. Він додає, що більше "працював при війську". Соціял-революціонери користуються загальними сімпатіями, бо радикально підходять до вирішення питання про поміщицькі земельні маєтки. "Безпартійний трудовик-федераліст" заявляє, що хоч він "і не соц.-революціонер, але земелька без викупу". Поминувши Винниченка та Петлюру, до складу презідії пройшли люди, що найбільше артистично вміли оповідати про те, як вони "страждали". Думка про перевірку тих "страждань" не виникала на зїзді. В загальному піднесено-святочному настроєві не було місця для недовіря до своїх братів по національности.\nМайже цілого пів дня часу довелося жертвувати, щоб вислухати привітань зїздові від ріжних орґанізацій. В привітаннях висловлювалися надії, що "військо скаже рішуче слово". До тих надій були серіозні підстави.\nУ війську зібралися найактивніші елєменти селянської України; дома залишилися старі, малі та каліки. Українці складали біля 30% загальноросійської армії і уявляли собою першорядний боєвий матеріял, про що одноголосно свідчили всі російські військові авторітети. Більшість підстаршинського складу в цілій армії складалися з українців. Гострий конфлікт поміж російським правительством і українським національним центром цілком зруйнував би армію. Се було би річю, корисною для нас, але страшною для Росії.\nВже перший військовий зїзд так налякав Петербург, що там погодилися на орґанізацію трох українських корпусів, хоч до практичного переведення орґанізації і не приступили. Другий зїзд виглядав куди більш імпозантно. Та і загальна сітуація значно змінилася на нашу користь — Росія розкладалася з середини. Отже були підстави надіятися, і Україна сподівалася від своїх синів, що мали зброю в руках, великих слів і великих діл.\nЧи виправдав зїзд надії України? Не вповні. Залежало те від богатьох причин. Але найперше значіння в напрямку праці і постанов зїзду відограв його склад.\nМасу зїзду складали т. зв. "мартівські українці". Революція зірвала полуду з їх очей і вони побачили всю кривду, яка творилася над ними, як українцями. Які ж почуття повинні були пробудитися наслідком усвідомлення обману і кривди з боку Росії? Тої самої Росії, яку вони боронили завзятіше від самих росіян і якої патріотами були до революції? Любов свою вони вже віддали Україні. Для Росії залишилася одна ненависть.\nЛюбов до України не була ніжною любовю дитини. О, ні! то була горяча, не знаюча компромісу любов молодої істоти до свого ідеалу. Один натяк з боку вождів, що треба загинути в імя досягнення ідеалу, і маси готові були жертвувати своє життя знайденій батьківщині.\nТа понад усім панувала ненависть до Росії. То була ненависть, що виникла наслідком до краю ображеного почуття власної гідности, ненависть наслідком образи найсвятіших, найідеальніших почувань масової душі. В найпідліший спосіб Росія крала у нас почуття любови до батьківщини. Крала, бо ворог усе може одняти, ограбувати, примусити "жертвувати", але любов може тільки вкрасти. Революція зірвала тоґу шляхотности з Росії і замісць ідеала наші очі побачили потвору, яка, навіть не закриваючи гидоти свого тіла, цинічно кинула гасло "самоопрєдєлєнія народов", але "постольку-поскольку" те гасло можна використати проти наших визвольних змагань. Парадокс? Ні. То був опій, яким хотіли приспати інстінктовну чуйність поневолених народів до часу, поки Росія перебуде хоробу революції. По хоробі все мусіло бути розтоптаним. К чорту всі гасла і прінціпи, коли раби перестають бути рабами. І хора, навіть хора, Росія устами свого першого улюбленця Керенського на київському двірці гістерично кричала на "разчлєнітелєй Росії" : "рукі проч!" Для Росії революція потрібна була "постольку-поскольку" вона спасала її від остаточної загибелі, як "велікой" держави, що було виключеним при нашому самовизначенню.\nНаціональна революція набирала титанічного розмаху. Вона зовсім не хотіла рахуватися з будучою долею Росії. "Мартівські українці" з посвятою і навіть із фанатізмом неофітів чекали моменту, коли можна буде увігнати ніж не "в спіну революції", в серце Росії. Інстінктово вони відчували, що те треба зробити.\nУвігнати ніж у серце Росії негайно, навіть не рахуючись із безпосередніми наслідками того для нас, таке було бажання. Хіба можна видобути з людської душі більшу ненависть?\nУ стихійній ненависти до Росії була найбільша внутрішна сила нашої революції. Але в ній же була й наша слабість. Авторітет провідників серед неофітів занадто великий. Він необмежений. Неофіти ніколи не перебільшують свого почуття, не перебільшують своєї волі до чину і сили свого характеру, але неофіт не вірить у силу свого розуму — памятає, що недавно грубо помилявся і служив фальшивим богам.\nТомуто й не диво, що не зважаючи на майже вульканічний характер ненависти до Росії, яка відчувалася на зїзді, вибуху не було. Ми послушно йшли за своїми провідниками. А наші провідники любили Росію! Що се була за протиприродна любов, годі сказати. Чи се була любов старої жінки, що колись молодою з примусу віддалася і цілий вік гиркала на свого чоловіка, не помічаючи, що давно вже його покохала, чи любов льокая до зубожілого пана, чи любов прирученої звірини до дзвоників на ярмі, але залишається фактом, що в наших провідників була таємнича, можливо підсвідома, любов до Росії. Зі своєю любовю провідники дуже ховалися. Але часом се ставало помітним. В такі моменти, здавалося, що маси розтопчуть усе і всіх на свойому шляху до свободи, стихійно кинуться на ворога і вже в самій боротьбі знайдуть собі нових вождів, які не спинятимуть нового життя.\nНайкритичніший момент був, коли зїзд довідався, що командуючий київською військовою округою полк. Оберучев вживав заходів для оборони орґанів російської влади на Україні, боячись атаки на них з боку українців у звязку з мнимою постановою зїзду. То була несвідома провокація.\nЯкі не були б великі запаси революційної енерґії в масах і якого би напруження не досягли настрої юрби, без зовнішного подразнення ніколи не дійде до вибуху. Таким подразненням і були заходи Оберучева.\nДля людини, яка не переживала і не відчувала на собі масової психози, якою і є психоза революції, мабуть буде смішним обурення півтретя тисячі членів зїзду, представників півтораміліонової узброєної маси, на якогось там Оберучева, що завдяки свому кретинізмові, з переляку збирався обороняти від української нації контору державної скарбниці та почту і телєґраф у Київі. Але в Київі тоді ніхто не сміявся. Всі тіпалися: одні з обурення і бажання кровю змити образу, другі тіпалися з переляку, треті й самі не знали, чого вони тіпалися.\nВинниченко В.К. - голова Генерального Секретаріату Української Центральної Ради.\nАвторітет Грушевського, Винниченка, Петлюри та инших довго боровся з безмежним інстінктовним поривом маси зїзду, що рвалася оборонити честь нації. І невідомо, чим кінчився би сей двобій революційної маси з купкою людей, що виступали в невластивій їм ролі вождів революції. Та неждано ся купка людей одержала підтримку... їй допоміг Оберучев.\nСамо собою, що штаб військової округи мав не погані інформації про те, що діється на зїзді. В критичну хвилину в штабі округи рішили підтримати тих, що боролися проти української революції. Оберучев надіслав повідомлення, що його спровокували і що він уже відкликав своє зарядження.\nЩе й по тім зїзд вимагав арешту і покарання Оберучева і заміни його та инших представників російської влади українцями, які підлягали би Центральній Раді. Але безпосередні наслідки зовнішного подразнення минали. Потрохи провідники опановують сітуацію. Зїзд переходить до праці відповідно до принятої проґрами.\nЗвіти з місць. Зпоза найріжнороднійших фактів і фарб, якими ілюструють свої звіти делєґати, досить яскраво видно все те ж нестримно-могутнє: "Я хочу жити і так буде!" Нема інтеліґентних сил до орґанізаційної праці, мало старшин, ніяких інструкцій з центра; перешкоди з боку російського командування, боротьба проти нас пануючої російської демократії — все усувається перед непереможним бажанням самим творити своє життя. І маси дійсно його творять. Свідчать про се кількість делєґатів на зїзд і півтораміліонова маса на місцях, що зі зброєю в руках чекає наказів з Київа, та чи не найкрасший свідок те, що росіяни заборонили зїзд, а тепер бояться про те згадувати і ставлять охорону біля своїх інстітуцій.\nЗвіт Військового Ґенерального Комітету. Працювали, аж пріли. Працювали в якійсь маленькій кімнатці, що відступила "із велікодушія" російська революційна демократія. Прохання, проєкти, попередження, передбачення — все пішло до Петербурга, а наслідки раптом зводяться до нулі. "Глух і нєм" Петербург до розпучливих криків і жестів з Київа. Треба инших заходів, щоби розрушити петербурзьке правительство.\nЗїзд обурюється. Не на петербурзьких панів, розуміється. В головах делєґатів не знаходиться місця для мотивів поведінки Військового Ґенерального Комітету, понижуючої гідність нації.\nЗнову контр-атака провідників. Каяття Ґенерального Комітету. Обіцянки робити так, як накаже зїзд. Скарги на невистарчаючі уповноважнення.\nЗїзд надає Військовому Ґенеральному Комітетові права головної команди військ і вимагає від нього практичної роботи, а не листування з Петербургом.\nПідчас праці зїзду військовий лікар Кекало робить цікаву заяву від ґрупи "самостійників". "Самостійники" вирікаються опозіції до "автономістів-федералістів", при умові, що "так постановить весь народ". В сій заяві ховалося наше рідне "постольку-поскольку". Треба було тільки сили і хисту, щоби його послідовно перевести в практиці.\nЯк звичайно, висліди праці — постанови зїзду є продуктом компромісу. То був компроміс, на який развраз погодиться душа неофіта під впливом своїх провідників, що в його уяві є заступниками Бога на землі.\nТа все ж таки в постановах зїзду є річи, яких однаково лякалися і російська демократія і наші ідеольоґи "єдінаго революціоннаго фронта" з Росією. Поміж иншим зїзд постановляє:\n— Пропонувати Українській Центральній Раді до уряду (російського) більше не звертатися й негайно приступити до твердої орґанізації краю. Дальше зїзд забезпечує найактивнійшу підтримку Центральній Раді в усіх її заходах і кличе весь зорґанізований український народ одностайно і неухильно виконувати всі її постанови. Ще дальше говориться про військо: — Доручає Українському Військовому Ґенеральному Комітетові, як найскорше розробити детальний плян українізації війська й ужити всіх заходів для негайного переведення його в життя... — Щоб усі звертання Українського Військового Ґен. Комітету до висшої російської військової влади визнавалися і виповнювалися нею обовязково...\n— Прикази Українського Військового Ґен. Ком. для всіх українців вояків і українських військових орґанізацій від сьогодня обовязкові.\nВ свому наказі Ґенеральному Комітетові не забув зїзд і про Вільне Козацтво, якого представники були на зїзді. Він доручив Ґен. Ком. орґанізацію і кермування нашою національною ґвардією.\nПеред кінцем зїзду всі задоволені зі своєї праці. Задоволені з того, що довелося переживати великі хвилини пориву нації до нового, вільного життя. В такі моменти людська душа мякшає. Масами опановує великодний настрій, вони прощають гріхи своїм братам і зїзд... "висловлює Ґенеральному Комітетові щиру подяку".\nПідчас виборів до Військ. Ґен. Ком. і виборів Всеукраїнської Ради Військових Депутатів знову відбувається процедура зі "сповідю" кандідатів перед цілим зїздом.\nБули люди, що відмовлялися "від чести" вихваляти самих себе, і за них говорили члени зїзду, що знали кандідатів. Але були й сумні випадки, де люди говорили про себе таке, що вказувало на велике бажання попасти в склад високих інстітуцій і одночасно на повну політичну несвідомість. Один заявлявся "соціял-революціонером самостійником", инший "земельної партії", а ще инший "безпартійним соц.-демократом" і т.п.\nНарешті вибори скінчилися.\nОдними резолюціями та виборами не можна було обмежитися. Не досить того було і членам зїзду, і виборцям, і цілій нації. Україна чекала "рішучого слова".\nПровідники боялися рішучих слів, а ще більше боялися рішучих діл. Центральній Раді по постанові зїзду не можна було звертатися до Петербурга. Тому виконавчий комітет ґуберніяльної ради обєднаних громадських орґанізацій "з відома" Центральної Ради, а може і на її пропозіцію, послав до Петербурга розпучливу телєґраму, прохаючи як найшвидше полагодити українське питання зверху.\nПетербург і на сей раз мовчав. Мав він свої справи і не було в нього ні часу ні бажання "лагодити" немилі йому справи. Відповіди не дочекалися. Та зїзд не дуже то й чекав.\nУ вечері 10 червня ст. ст. в салі великого мійського театру не чути було ні одного віддиху, ні одного руху. Тисячі людей, немов закамяніли. Тільки, тремтячи, шелестів папір в руках чоловіка, що стояв по середині сцени. Залунали слова Першого Універсалу. Не зміст Універсалу творив маґічне вражіння на маси. Змістові можна і треба богато закинути дечого. Але факт оголошення не чого-небудь иншого, а "Універсалу", говорив сам за себе. Україна поривала з Росією, хоч про те й не говорилося в Універсалі, хоч автори Універсалу і боялися того.\n— Народе Український!... докажи, що ти... можеш гордо й достойно стати поруч із кождим... державним народом, як рівний з рівним... Пролунали останні слова Універсалу. Рука з папером опустилася. А тисячі людей ще не віддихали і не ворушилися. Неначе не все сказано в Універсалі. Чогось чекають. І серед абсолютної тиші чудовий барітон тихо, але впевнено починає: — Як умру, то поховайте. Здавалося, що всесвіт співає з нами:\nТо присягався зїзд сповнити заповіт великого учителя революціонера. А в універсалі про те забули згадати, а може й не хотіли.\nЧлен презідії Гаврилюк падає на руки свого оточення. В нього нервовий припадок. Хтось ридає... Хтось сміється...\nЧлени зїзду, люди загартовані в чотирорічних боях, та ніхто не соромиться втерти очі. На другий день Україна почула Перший Універсал.\nПочув його і світ. То був перший оклик українського народа до народів світа. Перший оклик по довгому невільному віковому слові неволі. Світ мусів рахуватися з фактом нашого істнування.\n*). В с. Козацькій маєток баронівни Вранґель.\n**). Ще на першому військовому зїзді соціяль-демократи хотіли мати головою зїзду члена своєї партії Симона Петлюру. Сю кандидатуру висунув В. Винниченко. Зїзд відкинув пропозіцію Винниченка, мотивуючи своє рішення тим, що Петлюра не військовик. Боячись, щоби в голови зїзду не вибрали Міхновського, або кого иншого з ґрупи "самостійників", соц.-демократи переперли другу свою пропозіцію - зовсім не вибирати голови, а вибрати презідію, в склад якої, опріч Міхновського, увійшли прихильники "єдінаго фронта" з Росією.


У національному парку «Синевир» планується будівництво? | Рідна країна\nУ національному парку «Синевир» планується будівництво?\nЕкологи переконані: в Карпатах готується дерибан національного парку «Синевир». Вже сьогодні намічено, які саме землі вилучити із заповідної зони нацпарку.\n«У грудні 2011 року відбулося засідання науково-технічної ради Національного природного парку (НПП) «Синевир». Як і все інше, що відбувається в Україні «під ялиночку», НТР повелась несподівано і з легкістю погодила вивести зі складу заповідної зони парку 37 гектарів і перевести їх до господарської зони», – розповідає заступник голови Національного екологічного центру України Олексій Василюк.\nПри кожному з національних природних парків (НПП) і заповідників працює так звана Науково-технічна рада (НТР). Саме через неї проходять усі рішення стосовно долі нацпарку. Один з останніх прикладів якісної роботи таких науково-технічних рад – недавня загроза будівництва нової дороги до курорту «Буковель» через природний заповідник «Горгани».\nТоді завдяки твердій позиції НТР вдалося відстояти одну з карпатських перлин, навіть попри загрози та звільнення директора заповідника. На жаль, все частіше ради працюють формально, нехтуючи виконанням своїх обов’язків.\nКожен національний парк України має чотири функціональні зони у своєму складі, де заповідна зона це та, в якій заборонено будь-які заходи, а господарська за своїм режимом не відрізняється, по суті, від звичайного лісництва.\nТакож в господарській зоні за умови відповідного цільового призначення земельної ділянки дозволене будівництво. Але сьогодні цільове призначення, на жаль, легко змінюється. Дві інші зони – регульованої та стаціонарної рекреації, що виділяється для туризму на природі.\nЕкологи застерігають: виведення території із заповідної зони нацпарків – небачений для України прецедент і очевидно, що він переслідує зовсім не природоохоронні цілі.\nЯкі причини можуть примусити НТР зробити цей, без слів, несподіваний, крок щодо «Синевиру», лишається незрозумілим.\nЕкологічні організації мають запитання й до виконавців робіт по розробці нового проекту організації та зонування НПП «Синевир» – Державної екологічної академії. Адже саме вони мали б першими стати на заваді вилученню цінних лісів з режиму заповідання. Натомість новий проект зонування якраз і передбачив вилучення 37 гектарів зі складу заповідної зони.\nАби отримати відповіді на «синевирські» питання, природоохоронні організації направили запит до НПП «Синевир» та звернення до Генеральної прокуратури.\nМетробудівники запланували рубку в національному парку «Голосіївський»? Громадянська, Суспільство\n26 липня 2012 о 12:20\nВ Національному заповіднику планують будівництво? (ФОТО) Суспільство


На семінар-навчанні профспілкового активу підрозділів Головного управління Національної поліції у Чернівецькій області представником Управління Держпраці детально роз’яснено питання колективних договорів\nДнями у приміщенні Головного управління Національної поліції у Чернівецькій області проведено семінар-навчання профспілкового активу структурних підрозділів відомства, який організував об’єднаний комітет профспілки поліції Чернівецької області.\nУчасть у роботі семінару взяв начальник відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів Управління Держпраці у Чернівецькій області Юрій Пуріч. У своєму виступі посадовець Управління Держпраці детально роз’яснив питання укладання, реєстрації та виконання колективних договорів, які вважаються одним із основних інститутів трудового права.\nНачальник відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів Управління Держпраці у Чернівецькій області зауважив, що колективний договір укладається відповідно до ст. 10-20 КЗпП України, Закону України "Про колективні договори і угоди" та взятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин.\nДокумент укладається на підприємствах незалежно від форм власності, які використовують найману працю і мають права юридичної особи, є обов'язковим до виконання суб'єктами трудових відносин.\nКолективний договір підлягає реєстрації органами державної виконавчої влади. Він набирає чинності від дня підписання його сторонами або від дня, зазначеного в ньому, і діє до часу укладення нового договору чи перегляду чинного.\nКонтроль за виконанням здійснюється безпосередньо сторонами, які його уклали, або уповноваженими представниками. Щорічно у строки, передбачені колективним договором, сторони звітують про його виконання.\nЮрій Пуріч також наголосив на тому, що головні державні інспектори Управління Держпраці в ході здійснення контролю за дотриманням законодавства про працю перевіряють наявність колективних договорів у суб’єктів господарювання, їх повідомну реєстрацію, відповідність положень колективних договорів чинному законодавству про працю.\nЗначна увага приділяється контролю за дотриманням роботодавцями умов колективних договорів.\nСьогодні в ефірі телеканалу «Чернівецький промінь» - програма «Діалоги» за участю керівника Управління Держпраці у Чернівецькій області Івана Луцака\nАвтор і ведуча програми «Діалоги» - Наталія Гатеж.\nПрограма вийде в ефір, сьогодні, 22 квітня,о 18.30.\nТема розмови – запобігання виробничому травматизму на підприємствах, в установах та організаціях Буковини.\nУ ТОВ «Хутір Тихий» рекомендовано вжити додаткових заходів задля поліпшення стану охорони праці\nФахівці Управління Держпраці у Чернівецькій області в особі начальника відділу нагляду в агропромисловому комплексі та соціально-культурній сфері Миколи Остаповича, завідувача сектором нагляду в машинобудуванні та енергетиці Ігоря Левка, головного державного інспектора відділу нагляду в агропромисловому комплексі та соціально-культурній сфері Володимира Хіврича, старшого інспектора відділу з питань гігієни праці Романа Димнича, завідувач сектору з питань експертизи умов праці Ярослава Савки надали посадовим особам підприємства методичну допомогу з питань дотримання вимог законодавчих та нормативно-правових актів з охорони праці, електробезпеки, гігієни праці та атестації робочих місць.\nЗокрема, відповідальним особам ТОВ «Хутір Тихий» рекомендовано забезпечити утримання, експлуатацію і обслуговування електроустановок, які використовуються на підприємстві відповідно до вимог чинних нормативних актів; необхідно забезпечити у встановлені терміни профілактичні виміри та випробування електрообладнання та провести чергове опосвідчення стану безпеки електроустановок.\nНа підприємстві також рекомендовано організовувати періодичні медичні огляди працівників певних категорій, а за їхніми результатами забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів.\nДля підтвердження працівникам права на пільги і компенсації (додаткові щорічні відпустки, доплати до посадового окладу, скорочена тривалість робочого тижня, спецхарчування) за роботу у шкідливих та важких умовах праці фахівці Управління Держпраці рекомендують провести атестацію робочих місць та погодити з відомством.\n18-19 травня у Києві відбудеться IV Міжнародна науково-практична конференція «Управління ризиками в системах менеджменту охорони праці та промислової безпеки»\nОрганізатори представницького заходу – Державна служба України з питань праці, Міжнародна організація праці, Федерація професійних спілок України, ДУ «Інститут медицини праці НАМН України».\nПід час симпозіуму відбудеться обговорення актуальних питань, що виникають під час євроінтеграційних перетворень в законодавстві України, пов’язаних з ризик-менеджментом на виробництві; – огляд стратегій, методів та інструментів оцінки та управління ризиками; – визначення пріоритетних завдань і шляхів впровадження європейських підходів у системах управління охороною праці.\nТакож у рамках проходження заходу відбудеться традиційне нагородження лідерів у сфері управління ризиками за рейтингом журналу «Охорона праці» у двох номінаціях: серед підприємств та за особистий внесок.\nЗа додатковою інформацією звертатися до організаційного комітету за телефонами - (044) 559-19-51 та (044) 558-74-27.\nПричини виробничого травматизму на буковинських підприємствах детально обговорено у радіопрограмі «Точка дотику»\nГість програми – начальник Управління Держпраці у Чернівецькій області Іван Луцак.\nПід час програми, ведучою якої є старший редактор радіо «Буковина» Елла Волошина, Іван Луцак відповів на запитання щодо того, які галузі народного господарства Буковини є найбільш травмонебезпечними, що найчастіше стає причиною виробничого травматизму на підприємствах, в організаціях та установах краю та як повинні діяти роботодавці, аби убезпечити працівників від можливих ризиків, пов’язаних з виробництвом.\nКерівник також детально розповів про заходи, які організовуються Управлінням Держпраці у Чернівецькій області цього річ у рамках відзначення Дня охорони праці в Україні.\nЗаходи, які пов’язані з відзначенням і Тижня і Дня охорони праці триватимуть під гаслом «Стрес на робочому місці: колективний виклик».\nПрограма «Точка дотику» за участю начальника Управління Держпраці Івана Луцака вийде в ефір двічі: на хвилях «91,8 FM» радіо «Буковина» 26 квітня та з повтором 27 квітня о 8.30 ранку в ефірі радіо «Буковина» на хвилях «Національного радіо».\nНа семінарі на тему: «Європейські підходи в управлінні підприємством» обговорили передовий світовий досвід й можливості його впровадження на вітчизняних підприємствах\nСемінар на тему: «Європейські підходи в управлінні підприємством» відбувався за участю фахівців Управління Держпраці у Чернівецькій області.\nМодерувала на семінарі керівник відділу систем менеджменту якості ТОВ «Навчально-методичний центр «Новатор» (Київ), аудитор ISO 9001 BS ОНSAS Галина Роголь.\nСемінар відбувався за сприяння Чернівецької торгово-промислової палати.\nСеред питань, що жваво обговорювалися на зібранні, питання впровадження та сертифікація систем менеджменту як інструменту підвищення привабливості підприємств для ринку Європи; впровадження європейських директив у сфері охорони праці на прикладі окремих країн, зокрема, Австрії.\nТакож відбулася презентація семінару «Міжнародний досвід у системному управлінні охороною праці. Ризик - менеджмент», який відбувся, за участю української делегації у минулому році, в австрійському місті Фрайнштадт .\nПід час роботи зібрання відбулася жвава дискусія між учасниками.\nОкремими тезами було наведено дані щодо виробничого травматизму, як в Україні, так і в світі.\nКонстатувалося: щорічно у світі на підприємствах стається 270 мільйонів нещасних випадків. Два мільйони людей від травм на виробництві гине.\nУ країнах Європейського Союзі жертвами нещасних випадків на виробництві стають десять мільйонів громадян, вісім тисяч із них помирає.\nФахівцями Управління Держпраці надано методичну допомогу працівникам ТОВ «Путильська молочарня»\nМетодичну допомогу надано за участю начальника віддіду нагляду в агропромисловому комплексі та соціально-культурній сфері Управління Держпраці у Чернівецькій області Миколи Остаповича, завідувача сектором нагляду в машинобудуванні та енергетиці Ігоря Левка, головного державного інспектора відділу нагляду в агропромисловому комплексі та соціально-культурній сфері Володимира Хіврича, старшого інспектора відділу з питань гігієни праці Романа Димнича, завідувача сектору з питань експертизи умов праці Ярослава Савки.\nЗадля поліпшення стану промислової безпеки та охорони праці на підприємстві «Путильська молочарня», фахівці Держпраці виробили низку наступних рекомендацій:\nдопуск до самостійної роботи працівників має оформлятися відповідним наказом по підприємству;\nутримання, експлуатацію і обслуговування електроустановок має забезпечуватися відповідно до вимог чинних нормативних актів;\nна підприємстві має бути призначено відповідальну особу за справний стан і безпечну експлуатацію електрогосподарства та особу, котра буде її заміщувати у разі тривалої відсутності із числа інженерно-технічного персоналу; персонал зобов’язаний мати електротехнічну підготовку і пройти відповідну перевірку знань у встановленому порядку;\nвиробничий процес необхідно забезпечити необхідною кількістю електротехнічних працівників;\nмає бути організовано перевірку знань на групи електробезпеки у відповідності до Правил;\nпосадові особи підприємства мають забезпечити профілактичні виміри та випробування електрообладнання у встановлені терміни, а електроперсонал - випробувальними електрозахисними засобами.\nРоботи в електроустановках понад 1000 В на підприємстві мають проводитися по наряду допуску.\nФахівці Управління рекомендували керівництву ТОВ «Путильська молочарня» організовувати періодичні медичні огляди працівників певних категорій, а за результатами медоглядів забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів.\nНа підприємстві необхідно визначити перелік робочих місць та провести атестацію для підтвердження працівникам прав на пільги і компенсації за роботу у шкідливих та важких умовах праці. Проведена атестація робочих місць має бути погоджена з Управлінням Держпраці у Чернівецькій області.\nУ радіоефірі «Буковини» у програмі «Точка дотику» заступник начальника Управління Держпраці Галина Кушнір розповіла про новації у законодавстві про працю\nСьогодні в одній із студій «Чернівецької регіональної дирекції» Національної телекомпанії України на вулиці Головній 91-А, відбувся запис інтерв’ю на актуальну тему: «Нове у законодавстві про працю».\nУчасником програми «Точка дотику» (автор і ведуча – журналіст Елла Волошина) стала заступник начальника Управління Держпраці у Чернівецькій області Галина Кушнір.\nУ розмові з журналісткою Галина Кушнір детально відповіла на запитання щодо основних завдань, які нині покладено на фахівців Управління, співпраці з роботодавцями Буковини та, власне, про новації у законодавстві про працю, посиленні штрафних санкцій та механізмі їх накладання.\nУ своєму зверненні до роботодавців краю заступник начальника Управління Держпраці наголосила:\n«З усіх питань законодавства про працю, які виникають у когось із роботодавців, керівників підприємств, установ, організацій області, бухгалтерів, кадрових служб та інших посадових осіб просимо звертатися до Управління Держпраці у Чернівецькій області за адресою: м. Чернівці, вулиця Поповича, 2, або контактувати за телефонами: 55 04 08, 55 78 43.\nВідповідні роз’яснення також можна отримати у головних державних інспекторів, котрі закріплені за районами області, а саме у містах Кіцмані, Заставні, Путилі».\nПовний запис інтерв’ю можна буде почути наступного вівторка, 19 квітня, в ефірі радіо «Буковина» та 20 квітня на хвилях Національного радіо о 8.30 ранку.\nНа нараді з керівниками лісогосподарських підприємств області обговорено стан промислової безпеки та охорони праці у галузі\nУчасть у розширеній робочій нараді керівників лісогосподарських підприємств краю взяли представники Управління Держпраці у Чернівецькій області, відділу використання лісових ресурсів та охорони праці Держлісагенства України, уповноважені особи від обкому профспілки працівників лісового господарства, фахівці Чернівецького обласного управління лісового та мисливського господарства, директори держлісгоспів.\nПріоритетне питання порядку денного - стан виробничого травматизму у лісовій галузі.\nНачальник Управління Держпраці у Чернівецькій області Іван Луцак під час свого виступу наголосив на тому, що дана сфера народного господарства залишається однією із найбільш травмонебезпечних: прикладом тому є нещасні випадки, які мали місце у лісгоспах області, зокрема, ДП «СЛАП Карпатський держспецлісгосп», та ДП «Путильський лісгосп».\n«А в останні дні березня у державному підприємстві «Чернівецький лісгосп» мав місце ще один нещасний випадок у результаті якого смертельно травмувався лісоруб.\nТрагедія сталася на території села Топорівці Новоселицького району.\nЧоловік 1985 року народження від отриманих тілесних травм, які отримав при звалюванні дерева, помер в одному із медичних закладів обласного центру. Тобто, ситуація з виробничим травматизмом у лісовій галузі продовжує залишатися достатньо складною», - зазначив керівник Управління Держпраці у Чернівецькій області.\nІван Луцак детально зупинився у своєму виступі на результатах перевірок лісогосподарських підприємств фахівцями Управління Держпраці.\nТак, комплексні перевірки за участю фахівців Управління Держпраці у Чернівецькій області відбулися, зокрема, на державних підприємствах «Путильське лісове господарство», «СЛАП «Карпатський лісгосп», «Заставнівське державне спеціалізоване лісництво АПК» та інших.\nТоді під час роботи комісій на підприємствах лісової галузі краю виявлено низку порушень при експлуатації об’єктів та механізмів підвищеної небезпеки, електроустаткування.\nНе на всіх підприємствах сформовано комісії з перевірки знань з питань охорони праці працівників; не розроблено та не затверджено програми проведення вступних інструктажів з урахуванням особливостей виробництва; в окремих лісгоспах не одержано матеріали дозвільного характеру на виконання робіт підвищеної небезпеки, експлуатацію обладнання та устаткування підвищеної небезпеки.\nДержавними інспекторами також зафіксовано порушення законодавства з питань промислової безпеки, охорони та гігієни праці.\nПро роботу з поліпшення стану промислової безпеки та охорони праці у держлісгоспах на нараді у Чернівецькому обласному управлінні лісового та мисливського господарства відзвітували керівники окремих підприємств, зокрема, ДП «Путильський лісгосп» та «ДП СЛАП «Карпатський держспецлісгосп».\nПід час наради також детально було обговорено питання організації заходів щодо створення працівникам безпечних умов праці і попередження виробничого травматизму; здійснення відомчого контролю за станом охорони праці у лісовій галузі; порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків професійних захворювань і аварій на виробництві.\nМіж Управлінням Держпраці та Чернівецьким обласним комітетом профспілки працівників освіти і науки укладено Угоду про співпрацю\nВід Управління Держпраці Угоду підписав Іван Луцак, від Чернівецького обласного комітету профспілки працівників освіти і науки - голова організації Володимир Дудчак.\nДана Угода укладена про наступне: сторони домовляються координувати свою діяльність і сприяти в реалізації повноважень і прав, визначених для них законодавством, здійснювати обмін інформацією про стан дотримання трудового законодавства, додержання вимог нормативних актів про охорону праці, рівня виробничого травматизму у закладах, в організаціях і установах освіти Чернівецької області, вносити відповідні пропозиції та вжити узгоджених спільних заходів, спрямованих на забезпечення трудових прав педагогічних і науково-педагогічних працівників, створення безпечних умов праці на робочих місцях, підвищення ефективності державного нагляду і громадського контролю, з метою належного захисту законних прав працівників.\nУгода про співпрацю набула чинності з дати її підписання та діятиме до 2018 року.\nНа Обласній координаційній раді керівник Управління Держпраці у Чернівецькій області Іван Луцак вніс низку пропозицій щодо належного забезпечення рівня безпеки дітей під час їхнього перебування влітку у закладах оздоровлення та відпочинку\nНачальник Управління Держпраці у Чернівецькій області Іван Луцак сьогодні взяв участь у засіданні Обласної координаційної ради з питань літнього оздоровлення та відпочинку дітей.\nПід час засідання у своєму виступі він вніс низку пропозицій щодо належної організації безпечного відпочинку.\nІван Луцак наголосив на тому, що Управління проводитиме відповідну роз’яснювальну роботу з актуальних питань у сфері охорони праці з метою недопущення виробничого травматизму, а також належного рівня безпеки дітей під час їхнього перебування у відпочинкових закладах;\nФахівці Управління Держпраці у Чернівецькій області братимуть участь у роботі комісій з перевірки стану готовності дитячих закладів оздоровлення та відпочинку до роботи у літній період.\nУправління Держпраці зобов’язуватиме керівників дитячих закладів оздоровлення виконати наступні пункти:\nвжити заходів щодо проведення навчання та перевірки знань працівників, що зайняті на роботах з підвищеною небезпекою;\nпривести у справний стан спортивні майданчики, атракціони, та інші зони відпочинку, також огородження таборів;\nдемонтувати несправне обладнання.\nВодночас Управління Держпраці у Чернівецькій області рекомендувало керівництву управління молоді і спорту Чернівецької обласної державної адміністрації створити комісії зі спостереження за технічним станом будівель та споруд дитячих здравниць і таборів та організувати належну роботу комісії відповідно до вимог нормативно-правових актів з питань охорони праці.\nЧотири нещасні випадки із них мали смертельний наслідок. У трьох нещасних випадках смерть настала унаслідок природних причин.\nДва випадки (один із яких - природна смерть потерпілого) мали місце у Новоселицькому районі.\nОдин випадок смерті на виробництві зафіксовано у Кіцманському районі.\nЩе один нещасний випадок на виробництві трапився у Вижницькому районі.\nТри нещасні випадки (один із яких – природна смерть) - на підприємствах Чернівців.\nНещасні випадки мали місце у будівельній промисловості, транспортній галузі, житлово-комунальному господарстві, соціально-культурній сфері на деревообробному виробництві та лісовій галузі.\nВиди подій, які призвели до настання даних нещасних випадків:\nнаслідок дорожньо-транспортної пригоди – постраждала одна особа;\nпри падінні потерпілого з висоти – травмувалася одна особа;\nвнаслідок падіння, обрушення предметів, матеріалів, породи, грунту – одна особа;\nчерез дію предметів, що рухаються – дві особи;\nвнаслідок травмування іншою особою – постраждали троє осіб.\nДержавне підприємство «Головний навчально-методичний центр Держпраці» з метою роз’яснення нових вимог до систем менеджменту якості, які визначені у міжнародному стандарті ISO 9001:2015, організовує 13-14 квітня 2016 року тренінг на тему: «Перехід на наступний рівень розвитку. Стандарт ISO 9001:2015».\nЦільова аудиторія: керівники підприємств та фахівці системи менеджменту якості.\nДо участі у семінарі запрошуються підприємства, які використовують стандарт ISO 9001, або планують виходити на закордонні ринки.\nТренінг проводить сертифікований консультант з управління.\nПід час навчання заплановано відвідування підприємства, на якому було запроваджено та успішно діє міжнародний стандарт ISO 9001.\nТренінг відбудеться на базі державного підприємства «Головний навчально-методичний центр Держпраці».\nУчасники отримають сертифікати міжнародного зразка та матеріали тренінгу.\n«З огляду на той факт, що у переважній більшості нещасні випадки на виробництві стаються з організаційних причин, особливої необхідності набувають навчання з питань охорони праці та результати цього навчання, від яких, власне й залежить належна організація виробничого процесу на підприємствах, в установах та організаціях Буковини», - підкреслив Іван Гордей.


Інструкція до препарату Аргетт Пластир | Argett\nІнструкція до препарату Аргетт Пластир\nДата останнього переmяду iнструкцiї iз застосування\nметилсалiцилат 5,7%, левоментол 5,7%, камфора 1,2%, токоферолу ацетат 2,0%.\nакрил насичена вуглеводнева смола, рiдкiй парафiн, полiiзобутилен. потiзобутилен 1200000, блок-сополiмери бутадiену i стиролу, синтетичнии ситкат алюмiнiю, тканинна пiдкладка i захисний папip.\nдля симптоматичного полегшення гострого та хронiчного болю, пов’язаного iз запаленням сухожиль, зв’язок, мязiв та сугобiв травматичного походження, при розтягненнях зв’язок та сухожиль, вивихах, синцях, болю в суглобах, спинi, шиї та попереку у дорослих та дiтей вiд 12 рокiв.\nТiльки для зовнiшнього застосування.\nОчистити i просушити уражену дiлянку та накласти пластир, попередньо звiльнивши вiд захисного nanepy. Час використання одного пластиру зазвичай складає 8-12 годин. Протягом доби на болiсну дiлянку допускапься застосування не 6iльше 2-х пластирiв.\nПри необхiдностi можна розрiзати пластир i використовувати його частину, що вiдповiдає за розмiром площi ураженоI дiлянки.\n1. Зiгнути пластир посерединi i звiльнити частину поверхнi вiд захисного папеpy.\n2. Прикласти пластир до болiсноiї дiлянки шкiри та витягнути частину захисного папepy з пiд пластиру.\nпiвищена чутливiсть до активних складових пластиру, до нестероїдних протизапальних лiкарських засобiв (НПЗЗ), алергiя на аспiрин або салiцилати.\nАктивнi складники не потрапляють в системний кровоток, але не рекомендовано застосовувати при виразцi шлунку або 2-палої кишки, при шлунково-кишкових кровотечах, при бронхiальнiй астмi в анамнезi, при серцевiй недостатностi, важких формах печiнкової та ниркової недостатностi, вагiтним жiнкам та жiнкам у перiод лактацiї, дiтям та пiдлiткам до 12 рокiв.\nНе допускати контакту поверхнi пластиру з очима, слизовими оболонками.\nТакож не застосовувати на вiдкритих ранах або дiлянках шкiри з патологiчними змiнами, такими як екзема, акне, дерматити, запалення або iнфекцii” рiзного походження.\nу мiсцi накладання пластиру можливi почервонiння, свербiж, печiння та вiдчуття тепла, висип знебарвлення шкiри.\nМожливi головний бiль, шум у вухах.\nЯкщо у Вас з’явились побiчнi ефекти припинiть використання пластиру та звернiться до лiкаря.\nзасiб не nризначено для застосування всередину.\nПеред застосуванням проконсультуйтеся з лiкарем. Забороняться використовувати одночасно з грiлкою.\nУ разi випадкового проковтування негаино звернпься за медичною допомогою.\nПрипинити використання _пластиру i звернутися до лiкаря слiд:\n– у разi погiршення стану шкiри (поява висиnу, свер6iж або сильне nодразнення шкiри).\n– при збереженнi больових симптомiв протягом 3 днiв або повторному проявi симптомiв пiсля нетривалого потпшення стану.\nпо 1, 2, 5 або 10 пластирiв розмiром 10 cm (см) х 12 cm (см), у саше, по 1, 2 або 5 саше у картоннiй коробцi.\nзберiгати в оригiнальнiй упаковцi при температурi не вище 25°С, у захищеному вiд свiтла та недоступному для дiтей мiсцi.\nНе використовувати пiсля закiнчення термiну придатностi, вказаного на упаковцi.\nП1сля першого вщкриття саше використати протягом мiсяця.\nDelta Medical Promotions AG / 26 0etenbachgasse, Zurich, СН-8001, Switzerland / Дельта Медiкел\nПромоушнз АГ, Отенбахгассе 26, Цюрих, СН-8001, Швейцарiя.\nАдреса виробничоiї дiлянки: No .33, Qinglian Road, Xuguan lndustrial Park, Suzhou Hi-Tec Development\nZone, Suzhou, 215151, P.R.Ch1na / № 33, Кiнглiан Роуд, Ксугуан Iндастрiал Парк, Сужоу Хай-Тек\nДевелопмент Зон, Сужоу, 215151, КНР.\nПредставництво «Дельта Медiкел Промоушнз АГ», м. Вишневе, вул. Чорновола, 43, 08132, Украi”на.\nТел./факс +38 (044) 585 00 41.


Шоколад – користь і шкода: міфи про шоколад\n20 грудня 2019 , 09:47 - Читать новость на русском\nШоколад: корисні властивості / unsplash.com\nВчені вирішили спростувати кілька найпопулярніших міфів про шоколад, пише Аif.\nВід гіркого шоколаду не повніють\nТаким міфом себе заспокоюють ласуни. Але насправді – якщо їсти багато шоколаду, то ви таки наберете зайву вагу. І це не залежить – їсте ви чорний чи молочний шоколад, адже кількість калорій в ньому майже однаково.\nЄдине, що може рятувати під переїдання солодощів це те, що гіркого шоколаду багато з'їсти не вийде.\nЯкщо шоколад не гіркий, то це сурогат\nЗі слів медиків, і молочний, і білий шоколад є більш калорійними, вони не є корисними для фігури. Різні види шоколаду не називають сурогатом.\nЦукор з кофеїном, що є у складі шоколаду, провокують вироблення гормону радості у крові, але це діє якихось 30 хвилин. Тож не чекайте, що шоколад підніме настрій на увесь день.\nГіркий шоколад не шкодить зубам\nНа жаль, це не так. Доведено, що будь-який шоколад, у складі якого є хоч трохи цукру, шкодить зубній емалі. Тож після його вживання рекомендують прополоскати рот або почистити зуби.\nШоколад викликає алергію\nВчені не знайшли алергенних властивостей у шоколаді. Алергія на шоколад може розвинутись через індивідуальну нетерпимість компонентів шоколаду людиною.\nЯкщо протягом дня не їсти понад 50 грамів чорного шоколаду – він не завдаватиме шкоди організму.\nЗдоров'я Здорове життя LifeStyle Новини Здоров'я Здорове харчування


В Росії заробляють на тілах вбитих російських військових - Голос українською - Україна|ЄС|NATO\nГоловна/ЄС|NATO/В Росії заробляють на тілах вбитих російських військових\nВ Росії заробляють на тілах вбитих російських військових\nМій племінник Базаров Чингіз служив в штурмовій групі загону спецназу ЦСН Республіки Бурятія. У перших числах вересня його в складі зведеної групи відправили у відрядження на кордон з Україною з формулюванням “з метою забезпечення безпеки в таборах біженців”. Їхати він абсолютно не хотів, намагався відмовитися від відрядження, але командування сказало, що єдиний варіант це рапорт на звільнення. Звільнятися племінник не захотів через те, що 1,5 роки тому був змушений покинути бурятську Альфу через своїх політичних поглядів. До війни він ставився різко негативно і перед відрядженням заявляв, що ні за яких умов на Україну не поїде.\nПерші два тижні їх група і правда перебувала в Ростовській області, племінник взяв місцеву сімку і регулярно телефонував матері. З 17 вересня по багатьом ознакам він вже перебував на території України. Телефон був весь час відключений, дзвонити він став рідко на кілька хвилин максимум, зв’язок стала дуже поганою, кілька разів коли йому дзвонили повідомлення про недоступність абонента було українською, племінник був дуже роздратований і нічого не пояснював. 29 вересня він дзвонив останній раз. 4 жовтня за телефону племінника подзвонили його матері і з сильним українським акцентом повідомили, що тільки, що був бій і була знищена група бойовиків серед них був і племінник. Після цього повісили трубку і відключили телефон.\n5 жовтня ми звернулися до командування загону з приводу дзвінка, місцезнаходження племінника і його долі. Нам відповіли, що дзвінок це чийсь дурний жарт, племінник живий знаходиться в ростовської області і протягом доби максимум двох віддзвонитися.\nЗрозуміло ніхто на зв’язок так і не вийшов. Після такого відвертого обману сестра стала збирати інформацію по інших “командировочним” у родичів і друзів. У багатьох була схоже ситуація. В результаті організувалася ініціативна група з 15 чоловік.\n13 жовтня ініціативна група вийшла на зам Міністра Внутрішніх Справ Бурятії той пообіцяв взяти ситуацію під свій особистий контроль. Так само він поклявся при свідках, що бійців нашого спецназу на Україні немає і ніколи не було.\n16 жовтня командування загону повідомило представникам ініціативної групи, що близько місяця деяку кількість бійців загону самовільно покинуло польовий табір на кордоні з Україною і вступило до лав ополчення ДНР, Точна кількість бійців, їх поіменний список і мотиви даного вчинку названі не були. Так само було сказано, що ця кримінальна карається і порадили, не розхитувати човен т.к. своїми діями ми робимо бійцям тільки гірше.\nЧи треба повідомляти, що версія абсолютна маячня і не витримує жодної критики? Племінник був абсолютно проти війни і ніколи б не пішов на такий крок.\n19 жовтня ініціативною групою було встановлено, що як мінімум 57 бійців виходили на зв’язок востаннє в перших числах жовтня.\n20 і 23 жовтня були зроблені спроби ще раз вийти на керівництво МВС республіки. Обидві спроби виявилися безуспішними.\n25 жовтня був проведений пікет перед будівлею МВС.\n27 жовтня в будівлі гарнізонного будинку офіцерів відбулася зустріч з командуванням ЦСН керівництвом МВС республіки, представниками Москви з сім’ями і рідними бійців загону. На зустрічі було повідомлено, що серед бійців є втрати вони не великі чоловік 5 максимум, обставини загибелі бійців ніхто назвати не зміг. Іменний список так само не був названий. Обіцяли виплати від 2500000 + допомогти вирішити житлові проблеми.\n31 жовтня відбулася повторна зустріч. На ній було оголошено список 7 семи осіб визнаних загиблими офіційно.\nТак само було повідомлено, що на даний момент зниклими без вести числиться 11 осіб і місцезнаходження ще 38 встановити на даний момент неможливо.\nОбставини загибелі називаються наступні в перших числах жовтня загони правого сектора і найманих батальйонів Коломойського скоїли атаку на табір біженців і наші бійці загинули відображаючи цю атаку. Можливо кілька людей були поранені і їх забрали з собою. Ті що залишилися бійці пішли виручати бойових товаришів з полону.\nВ середу 5 листопада моя сестра зустрічалася з представником командування ЦСН. Представник повідомив, що Чингіз ймовірно загинув, але оскільки тіла немає виплатити компенсацію не представляється можливим. З цієї ситуації є три виходи:\n1) Чекати, що тіло відшукається. Але ймовірність такої події мінімальна, плюс навіть, якщо його знайдуть через півроку-рік, то до цього моменту може багато чого змінитися і виплат вже не буде або вони будуть мізерними.\n2) Почекати, коли військові будуть визнавати чергову велику групу загиблих і вписати його в загальні списки. Ціна за таку послугу 250 тисяч одразу після офіційного визнання та 750 тисяч після отримання компенсації.\n3) Визнати будь непізнаний труп з тих, що зараз лежать в моргах. А тут на місці підпишуть папери про виплату компенсації без проведення експертизи. Ціна послуги 250 тисяч одразу і 250 після виплати.\nНа роздуми сестрі дали часу до понеділка, рекомендували не затягувати, мовляв бажаючих вагон.\nДописувач: Сашко ЛІРНИК\nВолонтер показав, як «кіборги» обходяться з полоненими бойовиками. Фото


Оригінальне весілля? А що це? - Event5plus\nДодому Підготовка до весілля Оригінальне весілля? А що це?\nСьогодні хочеться обговорити одну цікаву тему, яка так часто хвилює женихів і наречених. Готуючись до свята, ми часто чуємо фразу «оригінальне весілля», при цьому кожен вкладає в неї свій особливий сенс. Що ж таке оригінальне весілля і як зробити так, щоб гості ще довго-довго про неї згадували, читайте далі…\nОригінальне весілля не обов’язково повинна бути дорогою.\nДля початку визначте бюджет Вашого свята. Так, це важливо! Не варто починати сім’ю з боргів, як і зі суперечок і сварок. Виберіть для себе суму, яку Ви готові витратити на своє весілля, від неї і слід відштовхуватися!\nПісля того, як бюджет затверджений, складено список гостей і вибрано місце для проведення церемонії і свята, починається найцікавіше. Ви можете проявити себе, і скласти свій власний весільний сценарій. Тематичні весілля стали дуже популярні останнім часом, і вибір стилю обмежується тільки Вашою фантазією.\nОригінальною весілля модет бути за рахунок декору і продуманих до деталей костюмів нареченого і нареченої. Декорації та аксесуари допоможуть Вам перенестися в далекі країни, або дозволять зіграти ретро весілля.\nІ звичайно, з незвичайним весільним платтям будь-яке весілля стане оригінальною!\nВи можете придумати розважальну програму самі, а можете звернутися по допомогу до весільних агенцій. У будь-якому випадку пам’ятайте, що це Ваше свято, і Вам вирішувати, яким Ви хочете його бачити!\nЯк бачите, оригінальне весілля — це зовсім не складно. Не бійтеся і не обмежуйте себе, дотримуйтесь своєї фантазії і своїм бажанням, і, звичайно, будьте щасливі! Тоді Ваше весілля точно запомнтя на довго 🙂\nпопередня статтяКолірна гамма для осіннього весілля\nнаступна статтяВесільний букет в осінньому стилі


Reporters. | Щасливчик — Reporters.\nОксана Расулова 2 Червня 2019\nХлопець із ДЦП проїхав від Львова до Лісабона на велосипеді, а тепер руйнує стереотипи про інвалідність\nДва роки тому Іван Маслюк із друзями подорожував Європою. То була не просто поїздка — хлопець із ДЦП на ручному велосипеді проїхав тисячі кілометрів, аби побачити океан. Після здійснення однієї мрії з’явилися нові.\nТепер Іван як волонтер допомагає людям з інвалідністю підкорювати гори. Організацію «On 3 wheels» він із друзями створив саме після спільної мандрівки — уже не міг інакше. Раз відчувши волю самостійно приймати рішення й керувати власним життям, він вирішив дарувати цю свободу іншим.\nБіля входу до нічного клубу Malevich стоїть авто. З нього виходить дівчина на милицях — вибратись із салону їй допомагають двоє людей. Дівчину звати Оленкою. Здалеку до неї гукає знайомий і повільним кроком, спираючись на чоловіка поруч, підходить ближче. Вона рада його бачити, але їй важко висловити емоції.\nОленка не може говорити, зате може слухати. На інклюзивній вечірці у Malevich вона слухатиме Івана. У нього є тату, він любить дискотеки, посиденьки в гуртожитках і виступає за легалізацію медичного канабісу. Але про це Іван жодним словом не обмовиться — розкаже тільки, як проїхав від Львова до Лісабона на триколісному ручному велосипеді, щоб побачити океан. Попри церебральний параліч.\n— Обмежений не той, хто має фізичні бар’єри, а той, хто має бар’єри в голові, — пояснює Іван.\nХлопець киває. Іванові аплодують.\n— Про бар’єри в голові, чуєш? — чоловік за столиком біля сцени повторює ці слова хлопцеві з інвалідністю, що сидить поруч. Можливо, синові.\nІ. До океану на трьох колесах\nПід час виступу Іван Маслюк зовсім не хвилюється, адже виходить на сцену двічі або й тричі щомісяця. Його часто запрошують як спікера, що мотивує, — хіба складно розповісти про подорож до океану? Але першу свою зустріч із людьми з ментальними хворобами у польському місті Тарнові пам’ятає добре.\n— Це був один із найстрашніших днів у моєму житті. Я зовсім не говорив польською. Пацани перекладали, але люди не сприйняли. Говорити в нікуди було неймовірно складно.\nЗа сто днів Іван із тоді ще маленькою командою «On 3 wheels» проїхав п’ять тисяч кілометрів через 12 країн Європи й фінішував біля океану. Та це радше початок історії.\nПочинається все у селі Березівка, що неподалік Львова. Того року Іван закінчує 11 клас: грає у футбол, тренується на брусках перед школою, щоби бути у формі. Без супроводу не виїжджає далі Львова.\n19-річний хлопець допомагає батькам по господарству — ні в чому не відмовляє, але найбільше любить лущити квасолю — це найкраще заняття для інтроверта. Ввечері Іван зазвичай дивиться відео, читає книжки або слухає музику. Якщо вихідний — іде на дискотеку. Як-от сьогодні.\nНа літній відпочинковій базі у Березівці танцюють, б’ються, цілуються, п’ють. На сільську дискотеку приїжджають на авто або приходять пішки компаніями. Галасують і надривно сміються, вийшовши покурити.\nІван відсторонено дивиться на танцмайданчик — він тільки вийшов звідти й сів перепочити. Іноді до нього підходять привітатися чи пожартувати. От зараз підходить ближче Надя, колишня однокласниця.\n— Це Олег, — відрекомендовує знайомого. Високий худорлявий хлопець із чорнявим волоссям простягає руку для привітання.\nТак, історія починається саме тут.\nВони говорять й за кілька хвилин виходять на вулицю — там тихіше. За рогом відпочинкової бази хтось голосно сміється і щось вигукує. Тут темно й надимлено. Олег Савчук розповідає про норвезького безхатька, з яким поділився їжею на останні гроші, коли автостопив по Скандинавії. Він об’їздив уже вдосталь країн. Іван захоплено слухає історії.\nЧерез кілька днів хлопець уперше поїде в Соснівку — на день народження до Олега.\nЧерез два місяці вони вже ледь не найкращі друзі. Одного вечора, сидячи на кухні за чаєм, говорять «про сенс життя». Олег запитує:\n— Яка твоя «стеля»?\n— Я хочу бачити світ у різних ракурсах, а не тільки зі свого вікна. Я хочу до океану. Не просто взяти квиток до Лісабона, а дістатися туди самотужки, — відповідає Іван.\nРешту вечора, поки сутеніє, вони обговорюють, як це втілити.\n— Слухай, я поїду на коні! — вигукнув Іван.\nОбом це здалося класною ідеєю, бо хлопець багато займався верховою їздою. Схоже було на круту авантюру — проїхати верхи через усю Європу, щоб спішитися з коней на березі океану, підставити обличчя під солоний вітер і видихнути — «на краю світу».\nХлопці твердо вирішують — їхати. Та коли про це чує спільний друг Сашко, ідея розсипається, мов картковий будинок:\n— Ні, пацани, я не з вами. Ви що, здуріли?\nНезабаром Олег їде в Іран і зникає на півтора року. Зате одного дня телефонує Іванові й каже:\n— Я зрозумів, що нам треба. Готуйся. Я приїжджаю у квітні, і ми їдемо в Лісабон.\nВ Ірані хлопець із Соснівки побачив ручний триколісний велосипед. Транспорт для Івана коштував 2500 євро, що було третиною загальної вартості запланованої мандрівки.\nЦими грошима поділився один із київських бізнесменів — Іванові друзі приїхали до нього, розказали історію, а потім поїхали на велосипедні закупи в Німеччину.\nДо 20-річчя Івана залишається два тижні. Олег запросив його в Соснівку нібито на весілля спільного товариша — хлопець приїхав на кілька днів.\nТого дня, коли Олег зайшов, Іван сидів у вітальні й читав книжку на старому Kindle.\n— Збирайся, поїдемо на річку, — перервав його друг.\nДень був лінивим, Іванові більше хотілося читати, ніж плавати, тож збирається він повільно — вимикає електронну книгу, помалу шукає свої речі. Та Олег постійно підганяє.\n— Ти кудись спішиш? — врешті не витримує Іван.\nЗа кілька хвилин вони таки виходять на вулицю. З другого поверху Олег зносить хлопця на руках, і, щойно відчиняються двері під’їзду, Іван мружиться. Але не від сонячного світла, а від конфеті. Перед порогом стоять усі його друзі. Натовп розходиться з вигуком «Мрії здійснюються!». Єдине, що спроможний сказати Іван:\nПід оплески Олег садовить хлопця на велосипед. Іван тільки на відео бачив, як це працює, тож коли робить перші невпевнені рухи, нічого не відбувається:\n— А він не крутиться? — каже розгублено.\nАж ось колесо ледь повернулося й Іван із трепетом усміхається:\nНе міста, а люди\nІван сьорбає каву у львівській кав’ярні. Його тут знають, тому до столика підходять вітатися. Але подумки він деінде.\n— Сказати, що я був шокований, це нічого не сказати, — радісно жестикулює й сміється. — То були всі, хто причетний до покупки. Тоді я точно вирішив, що поїду. Бо мрій не можна боятися, шариш?\nДоти Іван ніколи не сидів на жодному велосипеді, а треба було розібратися ще й з ручним керуванням. Мав тільки місяць, щоб навчитися.\n— У мене не було часу боятися. Я не мав нічого, крім бажання, але воно було настільки сильним, що я був готовим перетерпіти всі складнощі.\nІванова мама довго не вірила, що син таки поїде, тому не перечила його мріям, та коли хлопцеві подарували велосипед — запанікувала. Переконати її вдалося тільки тоді, коли на «публічному» тренуванні Іван на своєму ручному обігнав її на двоколісному.\nУ подорож виїхали п’ятеро: Іван на триколісному, Сашко й Олег, які по черзі супроводжували його на двоколісному, Антон, який знімав і монтував відео для блогу, й Оленка, яка вела соцмережі. Іван весь час був на велосипеді, решта ж команди їхала машиною, де були ще намети, газовий балон, особисті речі, техніка.\nЯ не мав нічого, крім бажання, але воно було настільки сильним, що я був готовим перетерпіти всі складнощі\nІван каже, що подорожі роблять не міста, а люди, на яких натрапляєш. Тому в кожному місті, де зупинялася команда «On 3 wheels», вони знайомилися з місцевими та українською діаспорою — часто завдяки Львівській обласній державній адміністрації. Якось завдяки їхній підтримці Іван із друзями поселився на четвертому поверсі Посольства України в Празі, де зазвичай живуть амбасадори, поки не знайдуть постійного житла.\n— До Праги ми їхали сто кілометрів без зупинок, — розповідає Іван. — Піднялися в номер, а там панорамне вікно. Наступного ранку прокинулися — і нам просто так дали 3500 крон. Для них то не гроші, а нам у подорожі важило багато.\nЗнайомства у тій мандрівці допомагали. Наприклад, у Турині зупинилися у фотографа, з яким Олег познайомився в Ірані — ще тоді, коли тільки придивлявся до велосипеда. Себастьян влаштував Іванові найяскравішу клубну ніч у його житті — дискотеку у сквоті в розваленій церкві.\nАле не все було ідеально. Фінішу 19 листопада 2016 року на березі океану не було б, якби в Альпах Іван вирішив повернутися додому.\nВисота гори Монблан — 4810 метрів. Це найвища точка Західної Європи. Перед тим як через Францію перебратися через Альпи до теплої Італії, команда «On 3 wheels» вирішує її підкорити. Треба встигнути до холодів, тож їдуть з Німеччини швидко. Підніматися по горах тяжко, а от спуск — інша справа. Іван їде 65 кілометрів на годину. Їде і думає, що один хибний рух — і його відшкрібатимуть від асфальту.\nІван спускається автобаном поміж осінніми горами. Його ламає, і, мружачи очі від зустрічного вітру, він думає, як би добре було опинитися вдома в Березівці. Попереду мерехтить Олегова постать на велосипеді. Іван напружується і йде на обгін, але помиляється — його колесо зачіпає Олегове. Усе стається миттєво: різкий поворот, Іван опиняється у відбійнику перед кюветом, нога застрягає. Він нерухомо спостерігає, як люди зупиняються й вибігають з автомобілів, щоб допомогти. За ними, оговтавшись, і Олег. Іван дивиться на асфальт і бачить цівку напівпрозорої крові, що стікає в червонясте озерце. «Чому так багато?» — думає, поки його дістають з відбійника. Коли Іван розуміє, що живий і смерть у найближчі його плани не входить, приглядається: то не кров, а вода, змішана з кров’ю, — від пляшки відірвався клапан, а кров — із розбитих ліктів.\nОтямившись, команда зупиняється на обід. Іван мовчки їсть і переконує себе, що то випадковість.\n— Далі на велосипеді їдемо? — запитує Олег.\nЇдуть, звісно. Півгодини, десять кілометрів. Іван знову набирає швидкість — цього разу впевнений, що не припуститься дитячих помилок. Але на повороті зачіпає колесом бордюр, різко гальмує, щоби втримати керування, задні колеса підіймаються — і він, закріплений у велосипеді, за інерцією перевертається разом із триколісним. Удар головою в асфальт, синець на обличчі, знову кров.\n— Ну ти сьогодні відпрацював своє, — намагається пожартувати Олег. Усі рушають до найближчого кемпінгу.\nЇхати Іван не може, дивитися друзям в очі теж, тож лишає команду і йде в душ. Залишившись без винуватця поїздки, Олег, Сашко, Оленка й Антон радяться: чи продовжувати? Здається, Іван на межі.\nПоки вони розмовляють, тепла вода біжить тілом Івана. Щипає розбиті лікті. Три тижні жити в наметах, проїхавши тисячу кілометрів, — то не жарти. У голові виринають картинки: вдома тепло, нікуди не треба їхати, є своє ліжко, приготований обід, чекає родина. «Нащо ти виперся зі своєї зони комфорту? Нащо комусь доводити, який ти крутий?» — чує крізь шум води свій внутрішній голос.\nВтручається сторонній звук — у двері стукає Сашко. Він несміливо, але таки передає пропозицію решти мандрівників:\n— Може, ти поїдеш завтра машиною?\nІван мовчить. Він знає: сісти в авто означає закінчити подорож узагалі. За дверима так само мовчки стоїть Сашко й чекає.\nІван уявляє, як бере квиток на літак із Відня до Львова. Ось він їде зі Львова до Березівки. Усе своє життя сидить удома, час від часу виїжджаючи до обласного центру. Сидить у кімнаті і згадує четвертий поверх Посольства у Празі як найбільшу пригоду свого життя. Останній аргумент — витягнув хлопців та Оленку аж до Альп, щоб тут двічі впасти й здатися? Якщо спинитися, про дружбу можна забути. Іван вимикає воду й каже Сашкові через двері:\n— Якби я хотів їхати машиною, їхав би так із самого початку.\nІІ. Без права на страх\n«On 3 wheels» таки встигли переїхати Альпи і вже незабаром пили в Дольчеаква домашнє італійське вино — проблем більше не було. Так і дісталися до фінальної точки — мису Кабо да Рока у Португалії. Іван каже, що океан його не вразив, та й подорож насправді була заради іншого. Він хотів саме процесу мандрівки, хотів волі. І, спробувавши її, він уже не зміг зупинитися. Після повернення команда вирішила розвивати інклюзію в Україні.\nВідсутність страху перед відповідальністю має стати червоною міткою нашого покоління\nСпочатку були думки про благодійний фонд для людей з інвалідністю, але чіткого напрямку команда не бачила. Згодом вони зрозуміли, що відповідь на питання знайшли ще під час подорожі Європою — тоді в Ніцці вони побачили la joelette — спеціальний візок для людей з інвалідністю, яким можна підніматися в гори. «Жульєтка», як лагідно називають транспорт, коштувала 3500 євро.\nВирішили збирати гроші на Спільнокошті. Але якось Іванові зателефонували з СТБ і запропонували знятися у програмі «Сюрприз, сюрприз!». Команда тоді ще потребувала піару, тож Іван погодився. Але «On 3 wheels» отримали значно більше — у фіналі шоу їм подарували ту саму «жульєтку». За три тижні вирушили в перший похід — тестували метод на Іванові. Він підкорив Говерлу 1 червня 2017 року — звідтоді команда здійснила вже 22 походи й має чергу на третій сезон. Команда з п’яти людей перетворилася на громадську організацію, яка зібрала довкола себе понад 400 волонтерів.\nЗазвичай охочі підкорити вершину самі телефонують і домовляються. Похід триває один день. За цей час піднімаються на гору, влаштовують пікнік і встигають спуститися до підніжжя. Супроводжують людину з інвалідністю 10-12 волонтерів і хтось близький, кому можна довіритися у складні й незручні моменти. Команда має велике авто зі спорядженням і всім необхідним — зазвичай із цим допомагають спонсори.\nОрганізовує підйом Сашко Луцик — той самий, що відмовив Івана їхати до Лісабона верхи. На ньому і спорядження, і сам процес підйому. Іван же виконує передусім медійну функцію, він — обличчя організації.\nНе було ще жодного походу, який би не вдався. Сам Іван каже, що ні він, ні Сашко не мають права на страх, — і це добре, адже за ним від багатьох речей можна сховатися.\n— Не можна не брати на себе відповідальності — так уже склалося після 2014 року. Чи за долю цілої країни, чи за долю окремої людини. Якщо наша або якась інша організація, грубо кажучи, заб’є, ми перестанемо бути змінами в цій країні. Я сьогодні їхав у маршрутці й слухав, як дві жінки років під 50 говорили про те, що їм не треба тих інклюзивних класів, де вони копійки зароблять. Добре, що їм щось вирішувати лишилося тільки пару років. Відсутність страху перед відповідальністю має стати червоною міткою нашого покоління.\nІІІ. Гра за правилами\nКрім волонтерства, Іван має постійну роботу — працює оператором довідково-інформаційного центру. Попри це, він досі іноді відчуває гіперопіку від родини. Воно й не дивно — він 20 років самостійно не виїжджав далі Львова, тож його активність досі здається незвичною. Та й до поїздки на берег океану Івана загалом влаштовувала його зона комфорту.\nАж коли побував у Європі, то зрозумів, що може бути інакше. Він побачив, що в автобусах можуть чекати, поки він зайде, а не лаятися. Побачив, що метро в Мадриді зручне, а у Валенсії немає бруківки, через яку у Львові він постійно змушений користуватись таксі. Однак досі вважає, що Львів — найінклюзивніше місто України.\n— Дорогою від площі Ринок до пожежної станції можна померти, якщо йдеш пішки, — пояснює. — Але все одно тут не такі високі бордюри, як у Дніпрі, наприклад.\nЯкщо ти хочеш, щоб суспільство ставилося до тебе нормально, — мусиш грати за його правилами\nЯкихось соціальних пільг Іван не хоче — він вважає, що неправильно робити для людей якісь поблажки тільки через те, що в них інвалідність.\n— Я виступаю за здорову інклюзію і за пряме спілкування на рівних між різними людьми. Якщо ти хочеш, щоб суспільство ставилося до тебе нормально, — мусиш грати за його правилами. І я готовий до цього.\nІван не вибачає жалощів. Не потребує допомоги, про яку не просить. Не потребує мови толерантності, якщо при цьому немає елементарних пандусів.\n— Люди з інвалідністю ображаються, коли їх називають інвалідами, але це тупо — якщо ми з товаришами п’ємо каву і нормально спілкуємося, то яка різниця, як вони мене називатимуть?\nПроект «Бачу! Можу! Допоможу!» у 2018 році стартував із Харкова. На тандемах їхали 50 зрячих і незрячих учасників — волонтери стали очима в парі кожного велосипеда. Потрібно було описувати все, що відбувається. Іван більшість часу проводив з організаторками в автобусі, але й з учасниками, звісно, спілкувався.\nІван описував полтавський музей-садибу Івана Котляревського, до якого вони пішли всі разом: побілені стіни, дерев’яні вікна, розділені рамою на чотири рівні частини, темні віконниці, три сектори дощаного даху, тюльпани біля низького парканчика, два горішніх вікна, два комини. Передати словами картинку, що рухається вздовж маршруту, — завдання не з легких. А ще пояснити, де поріг, хто і як подає руку для привітання, чесно перерахувати гроші, сказати, хто зайшов до кімнати, яка погода.\nПісля Полтави були Кременчук, Орлик, і от через тиждень такого життя Іван приїхав у Дніпро. Почав дещо розуміти. Ще три тижні в дорозі — добираються до Херсона. Тут на них чекає фініш у День Незалежності після тисячі кілометрів на тандемах.\nПеред в’їздом до міста всі збираються в колону. Останні кілометри — до площі Свободи. Ближче до центру на вулицях більшає прапорів, біл-бордів із привітаннями політиків, людей у вишиванках. Останній ривок — піднятися на сцену. Їх оточують телекамери, вони співають гімн України, слухають вітальне слово і тупцяють на сцені, поки організаторки роздають медалі за участь.\nКоли журналісти відпускають, а поліція роз’їжджається, можна розслабитися — фініш був «для годиться», але сам пробіг — то значно більше.\n— Так, усе нормально, — телефонує мамі Іван.\nЗавершивши дзвінок, розуміє, що забув сказати щось важливе — сказати, що він аж до сліз щасливий. Бо може бачити цей світ.\nНе можна не любити\n— Якщо після Лісабона я став максимально впевненим у собі, то після «Бачу! Можу! Допоможу!» зрозумів, наскільки я благословенний згори Тим, Хто вкладає мені думки в голову. Не знаю, ким — Богом, Аллахом, Буддою.\nІван знає, що йому — максимально щастить. Він хоче, щоб усе було максимально просто і щоб усі стали максимально добрими одне до одного. І постійно про це говорить.\n— Не можна не любити того, що я роблю, — каже він, зійшовши зі сцени.\nРепортаж меншиниПрава людини