Пригоди Тома Сойєра/Розділ двадцять сьомий ТРЕМТИТЬ І ВИСЛІДЖУЄ — Вікіджерела\nПригоди Тома Сойєра/Розділ двадцять сьомий ТРЕМТИТЬ І ВИСЛІДЖУЄ\n← Розділ двадцять шостий СКАРБ ВИКРАЛИ РОЗБІЙНИКИ Пригоди Тома Сойєра\nавтор: Марк Твен Розділ двадцять восьмий У ЛІГВІ ІНДІЙЦЯ ДЖО →\nПригоди цього дня мучили Тома всю ніч. Чотири рази він тримав цей коштовний скарб у своїх руках, і чотири рази скарб зникав, коли Том прокидався. Сон зникав, і одночасно з пробудженням поверталось відчуття тяжкої дійсності.\nЛежачи вранці в постелі і пригадуючи подробиці своєї пригоди, Том помітив, що вона була якась невиразна й далека, ніби все це трапилося в іншому світі або дуже давно, йому спало на думку, що, може, то йому тільки снилося. Надто вже багато було там золота, в дійсності такого не буває. Том ніколи не бачив навіть п'ятдесяти доларів разом, і, як майже всі хлопці його віку з небагатих родин, він думав, що всі розмови про «сотні» та «тисячі» — це тільки балачки, а насправді, мовляв, таких великих грошей зовсім не буває на світі. Він ніколи й на хвилинку не уявляв собі, що хто-небудь насправді мав таку велику суму, як сто доларів чистою монетою. Якби дослідити його уявлення про скарби, то виявилося б, що ці скарби складаються з жменьки мідних монет і з купки якихось інших — недосяжних, розкішних туманних доларів.\nАле що більше він думав, то виразніше й незаперечніше вимальовувались в його пам'яті подробиці пригоди. Зрештою він став схилятися до думки, що це був таки не сон. Треба було б швидше перевірити і з'ясувати. Том нашвидку поснідав і пішов шукати Гека.\nГек сидів на кормі човна-душогубки, спроквола бовтаючи ногами у воді. Вигляд у нього був дуже сумний. Том вирішив не питати Гека про вчорашню пригоду. Якщо Гек не заговорить про неї, значить, це був тільки сон.\n— Здоров був, Геку!\n— Томе, коли б ми залишили ці кляті інструменти під деревом, гроші були б у наших руках! Ну, хіба ж це не жахливо?\n— То це не сон! Значить, це не сон! А мені майже хотілося, щоб це був сон. Слово честі, хотілося!\n— Який там сон?\n— Та я про це, про вчорашнє. Я вже думав, що то приснилося.\n— Приснилося! Коли б східці під ним не зламалися, ти побачив би, який це сон! Я теж цілу ніч бачив сон: цей чортів іспанець з пластирем на оці ганявся за мною всю ніч, бодай йому!\n— Ні, не «бодай йому». Треба нам знайти його і вислідити, де він сховав гроші.\n— Томе, ніколи ми його не знайдемо. Таке щастя буває тільки раз у житті. Проґавив — і пропало. А я б таки дуже злякався, коли б побачив цього метиса.\n— Ну, я теж. А все ж таки я хотів би його побачити й вислідити — аж до номера два.\n— Номер два? Ось воно що! Я про це думав. Але ні до чого не додумався. Як ти гадаєш, що це таке?\n— Не знаю. Щось дуже хитре. Слухай, Геку, може, це номер будинку?\n— Отакої! Ні, Томе, це не те. Де ж у нашому містечку номери на будинках?\n— Воно таки. так. Дай мені подумати хвилинку. О! Це номер кімнати — в корчмі, знаєш?\n— Оце здорово! Тут тільки дві корчми. Ми швидко відшукаємо.\n— Побудь тут, Геку, поки я прийду.\nМиттю Том подався до корчми. Він не хотів з'являтися на вулицях у товаристві Гека. Том повернувся за півгодини.\nВін довідався, що в кращій корчмі, куди він зайшов спочатку, в номері другому давно жив молодий адвокат. У гіршій корчмі номер другий був якийсь таємничий. Син корчмаря розказав Томові, що ця кімната була завжди замкнена і що ніхто не входить і не виходить з неї вдень, тільки вночі. Він не знав, чого це так, і сам був дуже зацікавлений. Син корчмаря думав, що кімната була зачарована. Між іншим, він помітив, що минулої ночі там горів якийсь вогонь.\n— Ось про що я довідався, Геку. Я певний, що це той самий номер два, який ми шукаємо.\n— І я так гадаю, Томе. Що ж нам робити?\n— Стривай, подумаю.\nТом думав довго. Нарешті він сказав:\n— Ось що. Задні двері цього другого номера виходять у маленький завулок між корчмою і старим складом цегли. Постарайся дістати якомога більше ключів, а я поцуплю всі тітчині. Першої ж темної ночі ми підемо туди й спробуємо відімкнути ці двері. А ти наглядай за індійцем Джо, бо він казав, що збирається зайти до містечка і ще раз пошукати нагоди здійснити свою помсту. Якщо ти побачиш його, йди за ним слідом, і коли він не піде до цього номера два, то це — не те місце.\n— Господи!., як же я сам піду за ним?\n— Та це ж буде вночі. Він навіть і не побачить. А коли й побачить, то нічого не подумає.\n— Гаразд, якщо темної ночі, то я, либонь, піду. Не знаю… не знаю… спробую…\n— Якщо буде дуже темно, я піду за ним, Геку. А то, бува, він побачить, що не може здійснити свою помсту, і піде просто по гроші.\n— Та воно, Томе, так! Я піду за ним, піду, слово честі!\n— Оце добре сказано! Тільки гляди, щоб не підвів, Геку. А я вже не підведу, будь певний.\nОтримано з https://uk.wikisource.org/w/index.php?title=Пригоди_Тома_Сойєра/Розділ_двадцять_сьомий_ТРЕМТИТЬ_І_ВИСЛІДЖУЄ&oldid=20086


Вечірній Київ :: Проблема зі сміттям у Києві: кому це вигідно і що робити\nКиянам спростять життя у чергах до Центру комунального сервісу Із першого березня у столиці запрацює система оцінки лікарів Метро на Виноградар: почали розбирати старий глибокий ствол метрополітену [доповнено] Водіїв попередять завчасно: з 15 березня закриють рух на Шулявці й знесуть шляхопровід Рух Парковою дорогою буде змінено: нові правила Ярмарки чи супермаркети: де вигідніше киянам купувати продукти Без черг: як записатися на прийом до лікаря онлайн Чому у киян великі суми в платіжках: справа у шайбі\nПроблема зі сміттям у Києві: кому це вигідно і що робити\nХронічно актуальна не лише для нашого міста тема сміття та сортування побутових відходів стала ключовою у розмові з громадською діячкою, соціальним підприємцем, викладачкою «Відкритого Університету Майдану» Євгенією Аратовською,.\n– На жаль, декларованого тотального сортування сміття з початком цього року в Києві не відбулося. Попри заздалегідь анонсовані та ухвалені депутатами зміни до Закону України «Про відходи», побутове сміття збирають, як і раніше, – констатує співрозмовниця, і пояснює причини ситуації, яка склалася: – Відповідальність за захоронення сміття несе звалище, полігон. Якщо прибуває сміттєвоз із несортованим сміттям, вони мали б його не пустити, відправити назад. Але цього не відбувається. Позаяк ліній сортування на полігоні немає, сміття просто звалюють на купу. По-перше, це набагато дешевше, ніж переробляти відходи. По-друге, місцева влада не проти такого допотопного способу утилізації. Головне для неї – прибрати сміття з вулиць мегаполісу, щоб не допустити проблемної ситуації, як це було у Львові.\n– Іншими словами, правильні рішення столичної влади відверто саботують виконавчі структури?\n– Можна і так сказати. П’ять років, які були визначені кожному органу самоврядування, щоб налагодити структуру, навчити людей, встановити баки, знайти, хто буде перевозити, сортувальні лінії поставити, минули майже марно. У 3-мільйонному Києві відсутня належна інфраструктура для сортування побутового непотребу.\n– Комусь вигідно, щоб все залишалося, як є…\n– Вигідно тим представникам менеджменту, які заробляють на цьому. Їх вочевидь влаштовує, що захоронення побутових відходів таке дешеве. Таким чином вони мають доступ до безмежного ресурсу несортованої вторинної сировини. Коли ж відходи почнуть сортувати і на звалище поїде виключно залишкове сміття, без цінних ресурсів, там скажуть, що не готові приймати його за 3 євро. Бо його треба переробляти. Навіть зараз є випадки, коли полігони повертають сміттєвоза назад, якщо бачать, що в ньому відсортоване сміття. Немає пляшок, алюмінію тощо. Словом, такий стан справ потрібен тим, хто звик заготовляти вторсировину за «сірими» схемами. Іншими словами, відбувається саботаж важливого процесу, який відстоює, зокрема, і наш ЕКО-проект «Україна без сміття».\n– Вихід завжди є. Наприклад, ми, як представники київської громади, не можемо і не хочемо чекати, коли владні органи нарешті почнуть щось робити. Тож започаткували низку цікавих громадських проектів. Щоб люди, які хочуть сортувати побутові відходи, але не мають можливості це робити через відсутність відповідної інфраструктури від держави, йшли до нас.\n– Даруйте, до вас – це куди?\n– У Києві на вулиці Васильківській вже працює громадська станція сортування побутового непотребу. Ще одна громадська станція відкриється влітку. Також є мобільний пункт прийому вторинної сировини. Наша автівка рухається відповідними маршрутами вулицями міста, і ми виконуємо певні замовлення киян на вивезення непотребу. За нашої безпосередньої участі нещодавно відбулося відкриття міні-станції сортування при одному з київських супермаркетів. Люди, які приходять сюди на закупи, можуть залишити якусь вторсировину та отримати за неї певні бали на свою картку. Їх враховуватимуть, коли вони знову прийдуть за продуктами. І це, на мій погляд, неабияка мотивація для тих мешканців, які очікують на якийсь економічний стимул. З іншого боку, це можливість для супермаркету продемонструвати свою корисність.\n– Класичне запитання – що робити?\n– Мені складно говорити про державну політику в цій сфері. Хоча останнім часом Мінприроди активізувало відповідний напрямок своєї діяльності. Розроблено Національну стратегію поводження з відходами, вже ухвалену урядом. Найближчим часом буде представлено новий рамковий закон про відходи. Сподіваємося, він неабияк поліпшить нинішні механізми поводження з побутовим непотребом. Коли закон з’явиться, ми будемо контролювати, як він виконується, чи відбуваються позитивні зміни…


Прикордонники отримали бронетранспортер від Київської митниці - ШоТам\nПрикордонники отримали бронетранспортер від Київської митниці\nКиївська митниця передала бронетранспортер Адміністрації Державної прикордонної служби України.\nПро це повідомили на фейсбук-сторінці відомства.\nЗа інформацією, прототип командно-штабної машини марки TURKAR 2016 року виготовлення був ввезений з Туреччини в 2016 році та через відсутність у власника дозвільних документів одразу не був оформлений.\nЗгодом його заявили в режим митного складу, де він зберігався упродовж трьох років.\nОднак, термін зберігання, визначений Митним кодексом України, добіг кінця, а власник цього транспортного засобу так і не звернувся до Київської митниці для його митного оформлення.\nПісля цього командно-штабна машина була передана в дохід держави та до сьогодні зберігалася під митним контролем на складі Київської митниці.\nНині митниця передала БТР до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби України.\nНагадаємо, Україна отримає від Євросоюзу €1,4 млн на облаштування кордону з Білоруссю.


Київ зранку паралізували затори через заметіль » МІА Вектор Ньюз\nВектор Ньюз » НОВИНИ » Суспільство » Київ зранку паралізували затори через заметіль\nКиїв зранку паралізували затори через заметіль\nУ перший день весни столицю України паралізували затори. Березневий снігопад спровокував тянучки на всіх під'їздах до столиці, повідомляє УНІАН. Як свідчать дані Google. Пробки, ускладнено проїзд через усі мости, зокрема складна ситуація з рухом на мосту Патона у бік центру. Крім того, спостерігається напружений рух проспектом Перемоги.\nУ центрі міста водіям потрібно приготуватися до заторів на вулицях Льва Толстого, Саксаганського, Великій Васильківській, Басейній, Хмельницького, Лисенка, Володимирській, бульвару Шевченка, на Хрещатику, Майдані Незалежності, Петровської алеї. Зиму перезимували. Ще б весну перезимувати. 1 березня, Київ, Михайлівська площа.. pic.twitter.com/DaKc1vIgRO — Vasyl Kyrylych (@VasylKyrylych) March 1, 2018\nНа Печерську стоять Шовковична, Інститутська, Кріпосний провулок, Грушевського. Тротуари розчищають дуже поволі навіть у центрі міста, бачили кореспонденти "Української правди". Як відомо, на всіх дорогах при в'їзді до Києва обмежено рух великогабаритних транспортних засобів. 1 березня, в Україні збережеться холодна погода і йтиме сніг.\n» Через сніг на трасі Київ-Чоп кілометрові затори: фури застрягають на перевалах\n» Київрада заборонить паркування на 68 вулицях столиці\n» Затори в Києві досягли 6 балів


Завтра в Києві 7 демонстрацій з нагоди річниці Жовтня | УНІАН\nЗавтра в Києві 7 демонстрацій з нагоди річниці Жовтня\nСуспільство 3 хв. 1235\nСтаном на вечір 6 листопада до Київської міської державної адміністрації звернулось 7 політичних партій та громадських організацій із заявками на проведення завтра, 7 листопада, у центрі Києва демонстрацій з нагоди річниці Жовтневої революції.\nПро це УНІАН повідомили в Головному управлінні з питань внутрішньої політики КМДА.\nЗгідно з поданими заявками, серед партій-організаторів акцій: Прогресивна соціалістична партія України та Комуністична партія України.\nПСПУ планує провести збір на вулиці Хрещатик, 42 о 10.00, потім колоною пройти до пам’ятника Леніну, де покласти квіти. Захід планується до 12.00. До участі в акції буде залучено, згідно з заявкою, 50 осіб.\nМіська організація КПУ планує провести ходу-мітинг з нагоди річниці революції за маршрутом: станція метро "Арсенальна" - вулиця Грушевського - Майдан Незалежності - пам`ятник Леніну. Захід проводитиметься з 9.00 по 14.00. На участь в акції заявлено 5 тис. осіб.\nКрім того, ходу-мітинг за тим же маршрутом проведе Всеукраїнський союз робітників. Вони також збираються о 9.00 біля метро “Арсенальна”. Водночас планують закінчити акцію о 16.00. Участь в цій демонстрації візьмуть близько 1 тис. осіб.\nО 9.00 біля станції метро “Арсенальна” також організовує збір Київська міська організація Всеукраїнського об`єднання "Свобода". Захід організований на противагу попереднім заявникам. Планується хода за маршрутом: вул. Грушевського - Європейська площа - Хрещатик - Бессарабська площа. До 16.00 вони проводитимуть в центрі міста патріотичну акцію “Заборона комуністичної ідеології – нагальна вимога часу”.\n"Свобода" заявила про участь в акції близько 3 тис. осіб.\nЩодо засудження злочинів комуністичного режиму планує провести свою акцію і народний депутат України Олексій ІВЧЕНКО. У його заявці вказано участь 2 тис. осіб. Акцію планується провести на Майдані Незалежності та Михайлівській площі з 9.00 до 13.30.\nКрім того, на Майдані Незалежності з 10.00 по 16.00 планує провести мітинг суспільне об`єднання "Реформація", яке заявило про участь 3 тис. осіб.\nЗаяву про проведення ходи з нагоди річниці революції подав також громадян В.КОНОНОВ. Згідно з документом, участь в ній візьмуть 25 тис. осіб. Хода пройде за маршрутом: Києво-Печерська Лавра - Палац мистецтв "Український дім". Згідно з часом, вказаним заявником, акція триватиме 7 листопада з 0.01 до 23.59.\nВ управлінні також зазначили, що міськадміністрація для запобігання зіткнень на вулицях столиці прийняла рішення про необхідність звернення до судових органів з метою обмежити акції.\nНовина в сюжеті: Зустріч Меркель з Путіним


Як виявити і як позбавитися від кліщів у саду: поради та народні рецепти | Догляд за тваринами\nЯк виявити і як позбавитися від кліщів у саду: поради та народні рецепти\nВідомо понад 10 тис. видів кліщів. Ціла армія шкідників, причому, багатьом з нас абсолютно невідома.\nІ велика частина цієї армії спрямована на знищення нашого врожаю.\nХто такий кліщ в найближчому розгляді, і як з ним боротися?\n1 Види садових кліщів\n1.3 Бурі плодові\n1.4 Цибульні кореневі\nВиди садових кліщів\nНайбільш привільно в наших широтах відчуває звичайний павутинний кліщ. Він дуже маленький, його розміри не перевищують півміліметра.\nЧудово переховується на тлі листя завдяки зелено-жовтим забарвленням. Без збільшувальних пристроїв розгледіти його не вдасться, але визначити присутність павутинного кліща можна відповідно назві: наявністю павутини.\nПавутинний кліщ найбільш шкідливий баштанних культур, сої, огірків, гарбуза, кабачків, суниці, люцерні, бавовнику. Якщо не застосовувати захист, можна втратити до 80 відсотків урожаю.\nМасово павутинні кліщі з’являються в період вегетації рослин, а при настанні осені самки йдуть на зимівлю. В день вони відкладає до 10 яєць, а в рік з’являється до 25 поколінь нових кліщів. Яйця за допомогою стеблинок прикріплюються до павутинці.\nКліщі проколюють листя і ніжні пагони рослини і висмоктують соки з клітин, руйнуючи хлоропласти. Листя пошкоджених рослин стають бурими, скручуються і засихають.\nВідрізняються від інших своїх родичів тим, що мають тільки дві передні пари ніг, задні атрофовані. Названі так через те, що утворюють галли, в яких живуть і розмножуються.\nОсобливо великої шкоди галловый завдає кліщ груші, сливі, аличі. Якщо в городі можна переглянути кожен листочок, то зелений сад не так легко контролювати.\nЯк тільки з’явилася гілка зі скрученими листям, всередині яких видніються комахи, насамперед потрібно обережно відрізати цю гілку і спалити. Після провести самий ретельний огляд плодових дерев.\nНаявність галлового кліща можна визначити і за дивним розгалуження молодих пагонів.\nВ народі їх називають «ведьмиными мітлами», яким характерна велика кількість безплідних гілок з недорозвиненими листами.\nЖиве і розмножується на плодових деревах, але воліє яблуню. Має червоно-бурий колір, відкладає личинки в нирках, з яких потім виростають молоді комахи.\nПісля цвітіння яблунь, самки нового покоління вже відкладають нові яйця. До кінця літа можна побачити четверте покоління кліщів.\nВисмоктуючи соки з листя, полчища кліщів порушують водний баланс рослини. Уповільнюється фотосинтез. Рослина слабшає.\nБлискучі, світло-жовті комахи, побачити яких без лупи дуже складно: їх розміри не більше двох десятих міліметра. Маленькі, та шкоду від них великий сівби цибулі.\nКліщі вгризаються в тканину цибулини. Згодом рослину через це місце вражається грибком.\nЖивуть колоніями в ґрунті, активізуються при високій літній температурі. Як профілактику від кліща радять не садити цибулю в одному місці кожен рік.\nВідомо ще величезна кількість садових кліщів, що живуть у певних рослинах: глодовий, капустяний, суничний, рожевий та інші.\nСпосіб проживання, харчування та розмноження в них ідентичні з описаними вище, а шкода, що заподіюється садам і городам, — не менший.\nПрийшла весна, і плодові дерева необхідно очистити від сухої кори, побілити стовбури, провести обробку «Нітрафеном» у період від розпускання бруньок до цвітіння.\nЯгідні чагарники обробити «Арбофосом» або препаратом сірки в пору розпускання бруньок та листя.\nЦибулю перед посадкою на 10-15 хвилин опустити в гарячий розчин марганцівки рожевого кольору, температура повинна бути близько 40 градусів.\nРослини необхідно обробити акарицидами, спеціально створеними хімічними препаратами для боротьби з садовими кліщами, суворо дотримуючись інструкції до застосування.\nСуницю перед цвітінням потрібно обробити колоїдної сіркою.\nНайдієвіші хімічні препарати — «Актеллік» і «Неорон», але вони вимагають особливої обережності при роботі з причини високої токсичності.\nПрофілактичні обприскування саду і обробку городу необхідно проводити в період, коли буде зібраний урожай, і настане осінь.\nСвоєчасна прибирання ділянки від рослинного сміття, перекопування грядок допоможе позбутися садівникам від садового кліща.\nобприскати кущі і грядки настоєм соснової хвої;\nполийте рослин відваром цибулиння;\nпо периметру городу корисно посадити часник, він не подобається не тільки кліщів, але і інших шкідливих комах;\nпри невеликому вогнищі зараження протріть листя медичним спиртом;\nможна обприскати розчином господарського мила місця скупчення кліщів.\nБоротьба за врожай почалася!


Погода у Бучі на вихідні: суботу, неділю, Київська область\nПрогноз погоди у Бучі: +10°\nПогода у Бучі на вихідні\nу Бучі ранок буде ясним. Вдень прийде мінлива хмарність і протримається до самого вечора. Залишаємо парасольки вдома. Опадів не передбачається. В цілому очікується прохолодний день з невеликим потеплінням.\nПрогноз погоди у Бучі оновлено 1 годину тому\nЗахід 28 травня, 18:57\nІсторичний максимум температури повітря у Бучі за останні 73 років дорівнює +30 ℃ і був зареєстрований метеорологами 2007 року.\nНайбільш рясні опади у Бучі випадали 1957 року - 20 мм.


Онлайн гра Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions). Грати онлайн безкоштовно в гру Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions). Скачати гру Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions). Ігри Логічні - ua.kot-i-pios.com\nШукай відмінності на біговій доріжці і на самих спортсменка.\n© zxcgame.com - безкоштовна онлайн гра Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions) ().\nЗіграйте в онлайн флеш гру Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions) безкоштовно. Не забудьте оцінити гру Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions) і поділитися цією грою зі своїми кращими друзями.\nГра Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions) онлайн\nОпис гри Жіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions) онлайн. Як грати в онлайн гру : Шукай відмінності на біговій доріжці і на самих спортсменка. Вияви свою наблбдательность і доведи, хто гідний нагороди\nОцініть гру: Зіграли: 2061\nЖіночий спортивний чемпіонат (Sporty Girl Champions) ( Голосів:0, cредняя оцінка: 0/5)


Срочно работа: Продавец 2 в Хмельницком - Январь 2021 - 369 актуальных вакансий - Jooble\nРабота Продавец 2 Хмельницкий\nЗапрошуємо на роботу продавців на пивні напої. Магазин розливного елітного пива (без столиків/ не наливайка). Контингент - порядні та чемні шанувальники пива. Вимоги: чоловік/жінка, бажано віком 20-45 років, бажано з досвідом роботи в торгівлі, відповідальні, працьовиті...\n...! быстро и качественно работать на процессе, делать заготовки, содержать в порядке рабочее место! Условия работы: с 10:00 до 22:00 2 дня через2 дня, или 4/2. Требования: профессионализм, требовательность к качеству во всем, скорость, ответственность, внимательность...\nНа роботу запрошується продавець-консультант мобільних телефонів та аксесуарів. Вимоги: - жінка/чоловік, бажано віком 20-40 років;... ...активна, працьовита. Умови роботи: - графік плаваючий, 5/2 дні, 10-21 год.; - офіційне працевлаштування; - оплата: савка...\n...) Для реєстрації є два варіанти: Подзвоніть по номеру 838 та залиште заявку на роботу, потім з вами зв'яжеться наш менеджер. 2. Надішліть у Viber на номер телефону (***) ***-**** фото водійського посвідчення (з двох сторін) фото реєстраційного документа...\nПродавец 2 Хмельницкий\nпродавец товаров все по 5 Хмельницкий


ТОВ КОТМАРКЕТ — Код ЄДРПОУ 41800180\nТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ КОТМАРКЕТ\nМісцезнаходження юридичної особи: 02093, м.Київ, Дарницький район, ВУЛИЦЯ ПОЛІСЬКА, будинок 3\nУчасники та бенефіціари 41800180\nПлатник податків має податковий борг 19 140 грн\nДержавний: 19 140 грн\nНомер взяття на облік: 265117300646\nНомер взяття на облік: 10000001079485\n15.12.2017 Змінилось найменування юридичної особи ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОТМАРКЕТ"\n( ТОВ "КОТМАРКЕТ")\nЯкий ЕГРПОУ компанії ТОВ "КОТМАРКЕТ" ?\nЗгідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань код ЕГРПОУ ТОВ "КОТМАРКЕТ" - 41800180.\nЯкий стан компанії ТОВ "КОТМАРКЕТ" ?\nНа дату 20.06.2021 контрагент ТОВ "КОТМАРКЕТ" має статус - Не перебуває в процесі припинення.\nЯка повна назва ТОВ "КОТМАРКЕТ" ?\nЗгідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань контрагент 41800180 на 20.06.2021 має такую повну офіційну назву ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ КОТМАРКЕТ.\nЯка скорочена назва компанії 41800180 ?\nЗгідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань контрагент 41800180 на 20.06.2021 має таку офіційну скорочену назву ТОВ "КОТМАРКЕТ".\nЯкий основний КВЕД у контрагента 41800180 ?\nНа дату 20.06.2021 у 41800180 основний вид економічної діяльності 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (основний).\nВ якому регіоні зареєстрована ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ КОТМАРКЕТ ?\nЗгідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на 20.06.2021 контрагент 41800180 зареєстрований в 02093, м.Київ, Дарницький район, ВУЛИЦЯ ПОЛІСЬКА, будинок 3.\nІнформація про компанію ТОВ "КОТМАРКЕТ"\nОтримайте юридичну інформацію про організацію ТОВ "КОТМАРКЕТ". ТОВ "КОТМАРКЕТ" зареєстрована 11.12.2017. Керівник контрагента: Мейта Станіслав Миколайович. Юридична адреса ТОВ "КОТМАРКЕТ" — 02093, м.Київ, Дарницький район, ВУЛИЦЯ ПОЛІСЬКА, будинок 3.\nІнформація про компанію "КОТМАРКЕТ"\nОсновним видом діяльності є 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (основний). Форма власності: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ. Фірми "КОТМАРКЕТ" присвоєно код ЄДРПОУ 41800180. Статутний фонд контрагента ТОВ "КОТМАРКЕТ" становить 1 000,00 грн. Контрагент ТОВ "КОТМАРКЕТ" згадується в 15 судових документах. Перевірка контрагента ТОВ "КОТМАРКЕТ" у списках санкцій — відсутня інформація по особі або пов'язаних особах. У повній версії системи є більше важливої інформації про ТОВ "КОТМАРКЕТ". Шукайте компанії в Київ або в каталозі на букву Т.\nТОВ "ТРЕЙД КСДВ"


Синдром Жильбера — MC.UA\nСиндром Жильбера (конституціональна гіпербілірубінемія,ідіопатична некон’югована гіпербілірубінемія, негемолітична сімейна жовтяниця) – це доброякісне захворювання, для якого характерно порушенням обміну білірубіну. Білірубін – це жовтий пігмент, який утворюється при розпаді гемоглобіну в клітинах печінки. Якщо його рівень значно підвищується, може з’явитися жовтяничне забарвлення шкіри, слизових оболонок і склер.\nОсновні відомості про синдром Жильбера\nСимптоми конституціональної гипербілірубінемії.\nЛікування доброякісної гіпербілірубінемії.\nПрофілактика синдрому Жильбера.\nПрогноз синдрому Жильбера\nСиндром Жильбера – це доброякісне порушення, при якому відбувається підвищення рівня білірубіну в крові.Білірубін – це жовтий пігмент, який утворюється в результаті розпаду гемоглобіну (залізовмісного білка еритроцитів). Підвищення рівня білірубіну (гіпербілірубінемія) відбувається через те, що в клітинах печінки мало ферменту, який відповідає за «зв’язування» вільного білірубіну (який утворюється безпосередньо при розпаді гемоглобіну) з глюкуроніловою кислотою. Якщо білірубіну в крові стає значно більше допустимої норми, то може з’явитися жовтяничне забарвлення шкіри і склер, зване жовтяниця. Синдром Жильбера виявляється у 1-5% населення, він зустрічається серед усіх рас, чоловіки хворіють частіше за жінок.\nСиндром Жильбера є генетичним захворюванням, тобто передається від батьків дітям. У людей, які страждають на це захворювання, синтезується дефектний ген, який відповідає за синтез ферменту, що зв’язує білірубін з глюкуроніловой кислотою. У людей з цією патологією кількість необхідного ферменту знижена.\nБільшість людей, які страждають синдромом Жильбера не мають клінічних проявів захворювання. Близько 30% хворих виявляють патологію випадково під час планового обстеження або під час діагностичних процедурах в разі іншого (супутнього) захворювання. Найбільш частим симптомом конституціональної гипербілрубінемії є жовтяниця. Також хворих може турбувати втома, підвищена стомлюваність, запаморочення, дискомфорт в животі і т.п. Найчастіше описані скарги з’являються в певних ситуаціях, які призводять до посилення розпаду гемоглобіну і підвищення білірубіну. Це буває при:\nгострих захворюваннях або загостренні хронічних;\nобмеженнях в харчуванні;\nменструації і т.д.\nДіагностика синдрому Жильбера грунтується на виявленні в аналізі крові підвищення рівня білірубіну більше допустимої норми (в основному за рахунок непрямого білірубіну). Для підтвердження діагнозу можна провести генетичне тестування.\nОскільки дана патологія є функціональним доброякісним порушенням, найчастіше вона не потребує особливого лікування. Жовтяниця, як правило, не є небезпечною для здоров’я і проходить самостійно.\nТак як дане захворювання має генетичну природу профілактувати його появу неможливо. Однак можна дещо зменшити його прояви, якщо уникати чинники, які\nпровокують руйнування еритроцитів (стрес, голодування, підвищене фізичне навантаження і т.д.).\nСиндром Жильбера не впливає на тривалість життя. Також не спостерігаються прогресуючі зміни печінки, тому прогноз при даному захворюванні вважається сприятливим. Зменшення проявів симптомів можливо при усуненні провокуючих факторів.


Плюнь НА ЧОЛОВІКА І пику ВІД Шварценеггер.\nЕ. Андрєєва "Клієнт завжди правий", 2000, № 6\nСоціологи, демографи та психологи з більшості\nрозвинених країн світу змушені констатувати:\nтрадиційний інститут шлюбу напередодні XXI століття доживає останні дні. Що прийде на зміну патріархальної сім`ї? Сім`я нового типу або принципово інше співтовариство, якийсь людський мурашник, зграя, клан ... Як будуть народжуватися діти через 50,100,200 років? У пробірці або по-старому - в материнській утробі? А який секс буде популярний у коханців майбутнього: по Інтернету, у віртуальній реальності або в стані невагомості? Хоча багато серйозних вчені утримуються від яких би то не було довгострокових прогнозів, окремі сміливці готові поділитися своїми міркуваннями з цього приводу. У ці прогнози можна вірити або не вірити, але не забувайте, що футурологи дивляться в століття прийдешній крізь призму сьогоднішніх днів.\nНазваний чоловік гірше татарина\nУ чому секрет сімейного щастя? Великодосвідчені люди кажуть, що необхідна суща дрібниця - окремі ванні кімнати. Дайте двом людям простір, щоб розкласти свої туалетні приналежності - і вийде міцна сім`я! І навпаки, змусьте їх з року в рік здійснювати свій ранковий ритуал в суміщеному санвузлі - і хто з них згадає, що на початку шляху вони любили один одного? Будь це хоч Ромео і Джульєтта, вони почнуть підсипати один одному стрихнін.\nМожливо, через те що житлова проблема в нашій країні стоїть особливо гостро і перспектив її швидкого вирішення поки не передбачається, з кожним роком стає все більше і більше екстериторіальних шлюбів. Що це таке? Кожен із подружжя має свій будинок, тому спільне господарство вони не ведуть. Але вони можуть зустрічатися поза домом, разом вечеряти в кафе, проводити вдвох відпустку.\nЯкщо ви понад усе цінуєте свій душевний комфорт і свободу особистості партнера, то вам зовсім необов`язково жити під одним дахом і проводити разом 24 години на добу, вважає подружжя, що складаються в екстериторіальному або гостьовому шлюбі. Сімейні стосунки у таких пар займають не весь час, а проходять "сеансами". Наприклад, кілька разів на тиждень або навіть на рік, як вже подружжя домовляться, вони живуть сім`єю. А весь інший час - кожен своїм життям і вільний від побутової рутини.\nТест на подружню спільність\nФутурологи стверджують, що в XXI столітті все коханці, перш ніж оголосити себе чоловіком і дружиною, повинні будуть проходити велике психологічне тестування на емоційну, сексуальну, фізичну й іншу сумісність. Можливо, що коли-небудь так воно і буде. А поки перевірка на сумісність молодят найчастіше проходить за принципом "стерпиться - злюбиться". Спочатку пара одружується, народжує парочку дітлахів, а потім вже з`ясовує, що вони ... абсолютно чужі один одному люди. Правда, у багатьох країнах партнери, перш ніж реєструвати свої відносини, вважають за краще якийсь час пожити в пробному шлюбі.\nІ навіть у нас, де за православною традицією дошлюбне сексуальне життя вважається гріховним і всіляко засуджується суспільною мораллю, закохані парочки намагаються ще до РАГСу оселитися під спільним дахом і подивитися, що з цього вийде. В ідеалі період такої предбрачной психологічної притирання майбутнього подружжя триває близько року, але для багатьох пар він затягується на набагато більший термін ...\nВід кого будуть народжувати в XXI столітті?\nЗа статистикою країн Євросоюзу, тільки кожен четвертий цивільний шлюб закінчується маршем Мендельсона. Така ж кількість пар живе, не реєструючи свої відносини роками. До недавнього часу фахівці з сімейних проблем бачили тільки одну причину такої популярності цивільного шлюбу - інфантилізм чоловіків, які не бажають брати відповідальність за свою партнерку і їхніх спільних дітей. Але останні дослідження показали, що уряди багатьох розвинених країн самі провокують такий стан речей. Завдяки щедрим соціальним пільгам багатьом жінкам вигідніше залишатися самотніми матерями:\nна свою допомогу вони можуть не тільки безбідно жити і виховувати дитину, але ще і утримувати коханця. А завдяки останнім досягненням при пологах жінки можуть обзавестися потомством взагалі без допомоги чоловіків.\nЗапліднення в пробірці дозволяє народжувати від кого завгодно, хоч від Рокфеллера з одним яєчком, хоч від Шварценеггера з двома звивинами. Головне, жінці тепер не потрібно вибирати - дитина або кар`єра. Першими родами після 35 вже нікого не здивуєш, а через 50 років народити первістка без ризику для здоров`я можна буде і після клімаксу.\nВзагалі традиційні уявлення про розподіл прав і обов`язків в патріархальної сім`ї настільки застаріли, що на цьому грунті постійно виникають всілякі сімейні конфлікти. 20 відсотків пар зізнаються, що причиною їхнього розлучення став невирішене питання ... влади. Психологи теж стверджують, що сім`я авторитарного типу вже наказала довго жити. В майбутньому нас чекають еголітар-ні сім`ї, в яких питання влади не обговорюватиметься зовсім. Всі члени сім`ї, включаючи новонароджену дитину, повинні і будуть мати рівні права і посильні обов`язки. Скасувавши питання, хто в домі господар, сім`я майбутнього не тільки з\nбавітся від хронічних скандалів з приводу того, хто скільки отримує і що робить для сім`ї, але і застрахує себе від побутового паразитизму одних домочадців і експлуатації інших.\nОсобливо це актуально для нашої країни, де кожен другий розпадається шлюб гине через побутових проблем. А на першому місці в списку причин, що підривають сімейні основи, - пияцтво, від якого страждає 2/3 чоловічого населення нашої країни.\nУже сьогодні неповні сім`ї - жінка і її діти - складають третю частину нашого суспільства! А якщо держава спроможеться створити досконалу систему соціальних пільг, не виключено, що наші онуки віддадуть перевагу спокійне життя без чоловіка в родині.\nПоки фахівці ламають голови над тим, як зберегти основу основ суспільства - сім`ю, середньостатистичні чоловіки і жінки плюють на ці основи з високої дзвіниці. Вони одружуються в 22 роки, через 6 років розлучаються, маючи двох дітей, ще через 4 роки знову одружуються, народжують нових дітей і знову розлучаються. Статистика більш ніж переконлива: на душу одного чоловіка в нашій країні, де патріархальні матримоніальні подання ще мають вагу і цінність, доводиться 1,6 шлюбу, для жінок цифри ще вище - 1,8. Ці дані стосуються лише реєстрованих сімейних союзів. Якщо до них додати кількість цивільних шлюбів, які створюються і розпадаються зі швидкістю і хаотичністю броунівського руху, то навіть найбільш переконані романтики і апологети моральності будуть змушені визнати:\nклятви в подружньої вірності і любові до гробу на рубежі століть коштують дешево.\nЯк би там не було, якщо колишнього подружжя після розлучення можна викреслити зі свого життя і пам`яті, то з дітьми від першого шлюбу такий номер не пройде. Вони і після розлучення батьків потребують їх любові і турботі, а також в спілкуванні з бабусями і дідусями по обидва боки, в контактах зі зведеними братами і сестрами. Однак тут-то якраз і починаються найстрашніші "запуткі" і "непонятки". Ще на стадії розлучення, як правило, дружина намагається привласнити собі дітей, позбавивши батька вільного з ними спілкування, а він, у свою чергу, прагне покарати її грошима. Коли цей гострий період посилюється ревнощами нових подружжя і активністю інших родичів, ситуація розжарюється до межі.\nНа щастя, багато сімейних пар, пройшовши через розлучення, примудряються зберегти нормальні дружні відносини, разом виховують своїх дітей, не перешкоджаючи їх спілкуванню зі зведеними братами і сестрами. Найбільше в цьому досягли успіху шведи.\nТому практичні американці, взявши на озброєння досвід шведів, розробили психологічний тренінг для сімей, які мають пройти через розлучення. Навіть в самому зубожілому містечку США тепер є кабінет психологічної допомоги, де члени сім`ї, що розпалася заново вчаться спілкуватися один з одним.\nВід скотолозтва до віртуального сексу\nАпологети суворої моральності передрікають людству швидку смерть, якщо воно не одумається і не приборкає свої сексуальні апетити. Чи так це? Чи може прагнення чоловіків і жінок отримувати оргазм 24 години на добу привести до всесвітньої катастрофи? Однозначної відповіді на це питання у футурологів немає.\nЗ одного боку, сексуальні девіантом існували завжди. Гомосексуалізм і зоофілію оспівували ще античні лірики, через кілька століть маркіз де Сад, а за ним і Мазох прославили гри в садо-мазо. Список сексуальних відхилень з кожним десятиліттям поповнюється новими діагнозами. І кінець другого тисячоліття приніс свої статеві заморочки: тепер сексом можна займатися по телефону, факсу, пейджера і навіть у віртуальному світі. Чи є це сексуальним відхиленням, не можуть сказати навіть самі сексологи.\nІ все-таки, незважаючи на притаманну всім нащадкам Адама і Єви сексуальну потребу, ми, сьогоднішні, сильно відрізняємося від наших предків в ліжку. Вони займалися цим заради продовження роду і заради задоволення природної потреби. Сучасні коханці лягають в ліжко не тільки для того, щоб доставити і отримати задоволення. Девіз часів сексуальної революції "Секс заради оргазму" за останні кілька років втратив свою актуальність. Представники покоління next лягають в ліжко в ім`я дружби, проголошуючи секс послом світу. На цьому полі сексуальної вольниці заклики до цнотливості, подружньої вірності і відмови від полігамних стосунків здаються наївними і старомодними.\nІ тим не менше історики і футурологи в один голос заявляють, що і через 100, і через 200 років людство зможе існувати тільки за рахунок моногамного шлюбу. Тому, що тільки так можна виховувати нормальне, здорове і щасливе потомство. В іншому випадку, запевняють вчені, нас чекає якщо вже не кінець світу, то кінець цивілізації точно. Без такого соціального інституту, як сім`я, люди дуже швидко втратять людське обличчя. Згадайте епоху матріархату, коли людська зграя об`єднувала в основному матерів і дітей, а випадкові батьки кочували з одного стійбища до іншого. До речі, і зараз так живуть деякі племена Африки та Океанії. Правда, крім того, що можуть стихійно розмножаться, більше вони ні на що не здатні.\nSamsung і вихід google nexus two\nuatontro.ru » Кохання » Плюну на чоловіка і пику від шварценеггера.


Сексуальність революції чи просто новочасність | Збруч\nПродовжуючи розмови про сексуальність, Юрко Прохасько розмірковує про природу революцій та їхню нескінченність, про насолоду від невдач та їхнє повторення, про немарність прагнень та неохопність модерності.\nЮрко Прохасько: А чому ти вирішила поговорити саме про сексуальність революції?\nЮстина Добуш: Я була в Києві на Майдані, коли мали відбутись другі дебати між Порошенком і Зеленським. І от як зараз пам’ятаю: коли вийшла тоді з таксі на Майдані, а сцена вже стоїть, з колонок грають ті самі революційні пісні, які ми слухали ще в 2004-му, ходять якісь чоловіки і роздають синьо-жовті стрічки на додачу з прапором ЄС; по людях видно, що вони цього чекали, їм цього не вистачало – оцієї можливості зібратись всім разом. Попри все ще невтішну ситуацію, здавалось, що людям цього дуже не вистачало, ніби їм хотілося просто боротися проти чогось. Зараз все знов втихомирилось, але запах революції не припиняє висіти в повітрі.\n— Здається, ти говориш про кілька речей. Одне – це можливість і нагода відчути спільноту, силу, рацію і переконаність спільноти, пересвідчитися, що вона існує, а ти є її часткою, належиш до неї, що в тебе є своя спільнота, зі своїми мірами, вимірами і намірами. Інше – це важливість досвіду не тільки наявності визначених сенсів цієї спільноти, але й можливості спільно їх випрацьовувати, ґенерувати, узгоджувати. Ще одна річ – вимір спільного обурення, відчуття необхідності і праведності захисту підставових для цієї спільноти вартостей, загрожених вартостей. Ну, а далі – і мені виглядає, що це найголовніше – бажання нарешті порозставляти все на належні місця, давно фрустроване бажання нарешті зробити так, як має бути, по-справжньому, без компромісів і поступок, назавжди, дістатися до самої істоти речей і нарешті встановити її питому правильність.\nТим-то здається, що тут задіяно принаймні кілька різних феноменів. Один полягає в тому, що в нашу новочасну добу поняття «революція», здається, набуло такого статусу, коли не те що кожне нове покоління, але й чи не кожна людська формація вважають, ніби вони обов’язково мусять якщо не влаштувати, то принаймні причаститися до бодай однієї справжньої, власної революції. Ніби без революції життя не сповнене, ніби революція є певним свідоцтвом повноти, сповненості, справжності, гарантом недаремності життя. Згадаймо, наприклад, отой есей Андруховича, де він пише про те, що доля була щедра з ним – на його коротке життя випали такі події, як здобуття Незалежності, розпад Союзу і Помаранчева революція (то було ще перед другим Майданом). Звідси стає зрозумілою й оця туга тих, хто своєї революції не зазнав, туга за отаким-от переживанням, досвідом, що дорівнює кваліфікації на справжність. Інший феномен, пов’язаний внутрішньо з першим, – це феномен повторення, такої настирливості, бажання повторення революції, все нових революцій. І він, своєю чергою, теж має принаймні два джерела. Одне: ми досвідчили цього, і воно відкрило мені існування і можливість таких станів, які я хочу повторювати знов і знов. Це відповідало би описаній Фройдом дуже потужній людській тенденції ходити вже прокладеними, протореними колись стежками задоволення – тому, що він називав «в’язкістю лібідо». Друге, натомість, джерело, теж описане Фройдом, – це повторюваність, але протилежна, «потойбіч принципу задоволення»: повторюваність невдачі. Оскільки попередні революції не цілком домоглися або й цілком не домоглися належної мети, з’являється примус повторювати їх знову і знову. Але найважливіше відкриття психоаналізу в цьому пункті якраз і полягає в інтуїції, що повторюваність болісного досвіду невдачі, поразки, травми теж є іншим способом насолоди: тут вкрай істотне це розрізнення між «задоволенням» і «насолодою».\nТож маємо вже цілих три «рушійні сили» революції в новочасну добу: антиципація досвіду задоволення, повторюваність незадоволення-насолоди, насолоди незадоволення, але передусім модерне уявлення про винятковий статус революції як справжньої події, що встановлює чи відновлює належний лад речей.\nТобто аж забагато, як на одну розмову. Та оскільки на цю розмову мене запрошуєш ти, то ми будемо виходити з твого бажання – а бажання є центральним для нашої теми поняттям, – і якраз з нього й пробувати зрозуміти, що відбувається. Ясна річ, що я це, з одного боку, сприймаю як продовження наших попередніх розмов, наскрізною ниткою яких є сексуальність, в яких ми досліджуємо в різних аспектах те, що можемо назвати сучасною сексуальністю. Але, можливо, йдеться і ще про щось інше. Отож чому саме революція і саме тепер? Ти вже трошки про це сказала, але, може, окрім такого безпосереднього переживання, свідком якого ти стала, в тебе є ще якісь міркування?\n— Дивись, в попереднє наше інтерв'ю, коли ми говорили про батька і говорили про те, як змінилась монархія на демократію, ми фактично ще не згадали тільки про революцію, яка для мене насправді є логічним продовженням попередньої теми. Бо у політичному світі вбивання батька виглядає як революція. Але тут важливо зазначити, що я би не хотіла скочуватись у тему сексуальної революції, оскільки не дуже впевнена в тому, що потрібно напряму звертатися саме до статевого акту, аби щось довести.\n— Про сексуальну революцію 60–70-х ми ще мусимо згадати, бо це істотно і теж належить до цієї розмови, але не першочергово. Тож зробімо це ледь згодом. Натомість убивство Батька–пана–короля як усунення тієї інстанції, що начебто узурпує задоволення і змушує страждати, накидаючи несправедливий лад, є справді важливим, але навіть не першорядним виміром. Бо для бажання вбивства репресора недостатньо самого обурення і гніву, породженого стражданням, – мусить бути ще й переконання, що оця первинна, невідібрана можливість незатьмареного нічим несуперечливого задоволення взагалі існує, тобто принципово можлива. А деспот стоїть на заваді і тим самим псує все. А це якраз і є утопія в чистому вигляді. Зрозуміло, що ця туга не є питомо модерною, а значно давнішою, прадавньою – дивись у Книгу Буття. Однак саме уявлення про Рай не є утопією. Уявлення про Рай не має в собі нічого специфічно модерного, а тільки людське. Утопія ж стає новочасним заступником раю. Модерність утопії полягає в переконанні, що її можна облаштувати тут, на цьому світі, в посейбіччі. Якщо не вже, то обов’язково колись – треба тільки дуже постаратися, домовитися, дійти порозуміння і злагоди з іншими, переконати їх, знайти правильні засади, правильні передумови, добрий розпорядок. Що це принципово можливо. Вимір утопії в революції сучасного типу (а інших революцій і нема, революція – поняття і фантазм цей питомо модерні, це не бунт, не повстання, не заколот, не заворушення, не селянська війна, навіть, попри семантичну спільність, не «переворот», знані й широко практиковані і в домодерну добу; всі відомі нам революції – англійська, нідерландська, французька, американська – всі вони посутньо новочасні) абсолютно підставовий і невилучний. Адже Революція – це не просто встановлення належного стану речей, ба більше, єдина справжня можливість встановити належний лад речей. Революція – це насамперед повернення до первинного, незіпсутого стану. А первинний стан (і тут нам кланяється Ж. Ж. Руссо як один із засновників сучасної західної утопійності, а відтак і ресентименту) означає стан непорушеної цілісності, неспотвореної незіпсутості, невідчуженості від себе самого і життя. Маємо, отже, вже велику амбівалентність у модерному уявленні та уявлюванні революції: з одного боку, це прагнення вдатися до останнього – тобто єдиного, який ще залишається, способу виправити спричинене і внесене ззовні спотворення можливості доброго, досконалого облаштування світу, ладу, злагоди співжиття і порядку речей, з іншого – фантазм повернення до первинності, справжності, неспотвореного, нескаламученого, несфальшованого, незатьмареного, невідчуженого внутрішнього єства. В обидвох аспектах, однак, присутнє переконання, що хтось або щось цей лад понівечив, спотворив або ж узурпував чи привласнив на свою користь і коштом інших, моїм коштом – і це волає до Неба, вимагає покарання, відновлення справедливості, повернення до первинної незіпсутості, до властивого єства, правдивої сутності.\nТим часом інтуїції психоаналізу породжують геть протилежну візію: ніякої первинної невідчуженості в людини і в людині немає, не було і бути не може, бути людиною – це і означає бути принципово відчуженим. А відтак нема якогось первинного, досконалого стану, до якого можна би було «повернутися». Вже сам новочасний суб’єкт (не кажучи про його найновішу видозміну – суб’єкт несвідомого) є засадничо розділений, розщеплений, нетотожний сам собі, і якщо можна говорити тут про якусь первинність – то це власне первинність і засадничість відчуження, до того ж не тільки від себе і ближнього, але й від природи, ба навіть культури (див. Фройдовий «Невпокій в культурі», праця 1930 р., яку я, до речі, закінчую перекладати українською). Тим-то і всі його поривання несуперечливо, досконало облаштуватися на цьому світі – як індивід, у приватному житті, в побуті, а надто в спільнотах, суспільствах – від самого початку структурно приречені. А нові спроби таки облаштуватися відкривають тільки все нові й нові суперечності, апорії, неузгодженості, недоліки і розминання.\nТак, модерна Утопія має два виміри – індивідуальний та суспільний, але ядро цього фантазму спільне: повернення до чогось, чого ніколи не було, але що так сильно жадане, що не може не викликати переконання, що таки було, а отже й можливе. Тобто сюжет вигнання з Раю є чи не важливішим за сам Рай: я не знаю, що таке Рай, але переконаний, що мене звідти вигнано.\nІ ось це бажання, як і кожне Бажання у психоаналітичному розумінні, є сексуалізоване – знову-таки у дуже спеціальному психоаналітичному сенсі. Тому ми й маємо підстави у такому дуже особливому ракурсі вести мову про сексуальність революції. І тільки в такому – ну, хіба ще в метафоричному.\nЄ ще інші виміри, які дають нагоду поміркувати про пізні аспекти сексуальності революції. Скажімо, вимір того, що Фройд називає «первинним процесом» і який істотно внутрішньо пов'язаний із тим-таки «принципом задоволення». Революція постає тут таким-от вчинком, який є антиномією до того, що ми могли би назвати діяльність. Бо діяльність – це щось буденне, щось рутинне, щось стереотипне, щось марудне, важке. І діяльність в уяві нашій радше закріплює статус кво – навіть не так закріплює, як підтримує. А от революція – це така виняткова подія, ми би могли її назвати тим німецьким поняттям Ereignis. То є власна єдина подія, яка заслуговує на те, щоби бути названою подією, вчинком, яка міняє все, яка ставить все з ніг на голову (а насправді, у логіці цього фантазму, як ми вже побачили, якраз навпаки – з голови на ноги), яка дає початок якійсь абсолютно новій ситуації, небаченій і нечуваній, але такій незмірно жаданій.\nЦе, до речі, добре кореспондує з Бахтінським концептом карнавалу (ми знаємо, що карнавал також не є новочасним феноменом, а навпаки – дуже старим і дуже давнім, починаючи з давніх містерій, вакханалій в усіх суспільствах і усіх культурах), коли йдеться про те, що Роберт Музіль міг би назвати «іншим станом». Тобто от є стан буденності, і ми більшою чи меншою мірою від нього страждаємо, але ми собі домовляємось, що в оцьому замкнутому круговому циклі часу ми собі призначаємо певне вікно, де ми всі за домовленістю виходимо з цієї буденності. І тут нам уже стане в пригоді фройдівське поняття первинного процесу – це має дуже безпосередній стосунок до сексуальності, тому що в психоаналітичному розумінні первинного процесу є так, що він є безпосередньо сексуалізований, наскрізно сексуалізований, і все так зване “доросле життя” є більш чи менш вдалою спробою тримати його під контролем, не дозволяти йому взяти гору над собою. Він проривається, він випускає якісь протуберанці в наше життя, у вторинний процес – але загалом ми собі не дозволяємо взяти гору над нашим життям. І от ці карнавали – то є попередньо кондиціонований люд, який знає, що тепер починається час, коли ми скасовуємо закони вторинного процесу і дозволяємо собі якийсь спеціально відведений для того час жити відповідно до первинного процесу. І це також присутнє в сучасних революціях як архаїчний вимір.\nІ тут ми мусимо зробити ще одне зауваження, для мене дуже важливе, яке полягає в тому, що навіть якщо мислити революцію психоаналітично у парадигмі новочасності, то мусимо собі сказати, що є очевидно різні політичні та соціологічні концепції революцій, і декотрі з них теж вельми слушні. Тобто якщо пробувати наблизитися до розуміння феномена революції з боку психоаналітичного, то це не означає, що таке бачення скасовує ті політологічні способи розуміння, ані підважує, ані заперечує, ані – що є для мене дуже важливим – що воно стає супроти них на якийсь метарівень. Дуже часто психоаналітичний ракурс хибно розуміють як можливість стати на метарівень і пояснити, що насправді мають на увазі і що насправді переживають політологи, коли про щось говорять. Тож для мене дуже важливо це підкреслити, бо вважаю, що метарівня не існує в принципі, що це є велика утопія, а отже фантазм метарівня питомо й істотно пов’язаний з фантазмом революції: що й революція спроможна подивитися на щось із метарівня і вивести щось на метарівень. І тут знову повертаємось до поняття утопії. Але про це згодом, бо якщо говорити, наприклад, про давніші форми повстання, бунту, непокори, то ми тут, з одного боку, маємо поняття обурення, яке є дуже важливе, яке не є психоаналітичне і яке, може, й можна якимось чином ввести в контекст сексуальності, але я не думаю, що це потрібно тепер на цьому місці робити. Тому що одне з головних джерел непокори, повстання й бунту є обурення, коли є явна кричуща несправедливість.\n— А бажання помститись?\n— А до того ми зараз дійдемо, бо то є той ресентимент, про який говорить Ніцше, і він є притаманний тій новочасній добі. Отже, прагну сказати, що я в жодному разі не хочу вилучати з нашої розмови оцього контексту обурення і реакції на обурення, який ми називаємо праведним гнівом, який є старим як світ і є в самій людській природі.\nКоли ми говоримо про модерні революції, то не повинні забувати, що ті старші форми бунту, непокори, повстання з одного боку – а з іншого боку форма оцієї карнавалізації, містерії, вакханалії продовжує жити далі і в модерних революціях. Але модерні революції мають одну величезну, істотну відмінність – і відтепер це є важливе місце в нашому інтерв’ю, тому що відтепер я хотів би говорити тільки про сексуальність модерних революцій, і це для мене тим істотніше, що сексуальність тільки в модерний час стає проблематичною. В домодерний час сексуальність є якою завгодно: вона може бути репресованою, переслідуваною, вона може (як, наприклад, у класичному християнському середньовічному суспільстві) бути проголошена промислом диявола і проклятою – але то не є та проблематичність сексуальності, яка виходить на яв у модерну добу. В чому вона полягає? І тут ми можемо починати помаленьку наближати оце модерне поняття революції і модерне поняття сексуальності, і говорити про сексуальність революції власне як про певні такі паралельні процеси, які дозволяють нам взагалі ставити взагалі поряд ці два слова і говорити про сексуальність революції. Мені йдеться про те, що в модерну добу з’являється поняття утопії – це наскрізь модерне поняття. Знову ж таки, в домодерну, в класичну добу (наприклад, серед античних поетів) ми маємо поняття Аркадії, але Аркадія – це є щось інше, якийсь мій приватний рай, де я можу усамітнитись, обгородитись, натомість утопія є настільки радикально модерна, що має поширюватись на всіх, вона вперше включає в себе поняття якщо не цілого людства, то суспільства. Але ми не мусим і не смієм забувати, що і людство є поняттям дуже модерним – до просвітництва ніякого людства нема, і суспільство є породженням модерності. Помаленьку ці речі загущуються, і помаленьку ми маємо таку ситуацію, що коли зближаються оці поняття утопія, влада, суверенна влада, репресії, відчуження – це дуже важливий концепт. І, по суті, кожна утопія – і в тому є її модерність – намагається подолати відчуження. Чотири року тому ми святкували 500 років Утопії, пів тисячоліття утопійного мислення, пів тисячоліття модерності. І тут ми можемо і мусимо сказати таке, що центральним і засадничим питанням будь-якої утопії є питання "чи це можливо, а чи це неможливо"?\nЦентральне питання утопії є те, чи можливе, чи неможливе краще життя. Це є також величезна відмінність від того, що було перед тим. Тому що перед тим, в античній філософії питання блага й істини були індивідуальною справою. Істина собі існувала як якась така реальність, і людина мала себе до неї готувати, вона мала сама щось з собою зробити, якось так себе налаштувати, щоби почати бути співзвучною, щоби та істина могла заграти на її інструментарії. Це була індивідуальна справа – і то є величезна відмінність від утопії. Утопія запитує себе і каже: так, життя є дуже тяжке, якесь незґрабне, неоковирне, необлаштоване; і так є, напевно, тому, що нам в цьому заважає якийсь лад, який встановився, – і якщо цей лад якось звалити, його подолати, то ми можемо зробити ту єдину подію, яка тільки й заслуговує на це поняття. І як пише Ганна Арендт в своєму есеї про революцію, революція є тотальним початком якоїсь новизни – вона, так би мовити, встановлює нульову ситуацію, повний відлік від нуля, все-все зовсім нове. І з’являється таке уявлення про те, що це можна зробити – в цьому й відмінність, адже раніше уявлення про благо та істину полягало в тому, що до неї можна дійти, якщо себе якось підлаштувати, перелаштувати. От ми сидимо зараз в буддійському центрі, і це є власне ті практики і поняття практик, коли довго медитувати або коли постити довго, бути в пустелі сорок днів, або як Заратустра жити сім років десь на полонині, то до істини, яка собі десь існує, яка десь витає, можна долучитись, і вона тоді змінить твоє життя індивідуально. Або, наприклад, середньовічне християнське уявлення про те, якщо ми всі повіримо і будемо дотримуватись заповідей і сповідувати віру, то ми також долучимося до цього блага, але потойбічно.\nУтопія робить щось зовсім інше – вона собі каже, що це можна зробити, можна створити. Це той момент, який для мене пов’язаний із символічним убивством батька, причому йдеться аж ніяк не про вбивство якогось короля. Тоді центральним питанням утопії є "чи це можливо, чи неможливо"? І утопія вірить у те – і це дуже модерне – що це таки можливо. А от християнство в це не вірить: християнство в тому сенсі є зріле і реалістичне, бо каже, що ми всі є нащадками гріхопадіння, ми всі зіпсуті. Так, ми мусимо намагатись, але на цій землі людина не може віднайти свою цілість, бо вона через це первинне гріхопадіння є тотально розщеплена і не може зцілитися. А утопія і модерність повертають цю ідею про можливе й неможливе. Бо той лад, в якому ми жили, нам постійно намагався втовкмачити, що це неможливо; той лад був якось так заснований, так конституйований, так підтримуваний, що він був репресивний, і нас спеціально тримали в покорі й у відчуженні від нашого щастя, від нашого блага, від нашого задоволення, щоби втовкмачити нам, що сама дійсність людська є так створена, що людина ніколи не може досягти цілості в собі – а насправді це не так, насправді це ще й як можливо, і ми це доведемо.\n— Це якийсь такий юнацький максималізм виходить?\n— Мені здається, що це глибше, що це сама істота модерності, в якій ми ще навіть взагалі не починали розбиратись. І що є тут важливо – про сексуальність революції можна думати у двох вимірах. Один вимір – це той, як за допомогою, наприклад, психоаналітичного апарату можна аналізувати ті сексуальні компоненти, які присутні в утопійному мисленні, яке веде нас до переконання, що революція – це єдиний правдивий вчинок і єдиний спосіб змінити цей символічний лад, який нам накинутий і відчужує нас від нашого щастя, від блага, і якщо щось змінити радикально, зруйнувати і почати нове, то він нарешті дозволить відтворитися з попелу. А є інша перспектива, в межах якої ми можемо сказати, що не випадково це є структурно. Мені здається, в самій оцій парадиґмі модерності структурно закладено те, що в той самий час і з сексуальністю починає діятися щось подібне. Тобто і сексуальність починають трактувати як стихію, засіб, який може вирвати нас із тої неволі, з-під репресивних заборон. Очевидно, ти вже давно зрозуміла, до чого я стремлю, тому що я стремлю до спільного знаменника, а спільний знаменник означений словом "трансґресія". Для всієї модерної доби та її сексуальності є притаманна якась така віра в те, що трансґресія можлива, трансґресія як прорив з цієї осоружної, тяжкої реальності. І якщо вже повертатися до сексуальної революції, то ми бачимо дуже цікаві речі – ми бачимо головне гасло “Sex, Drugs, Rock’ n’ Roll”. А що таке є sex? Sex – це стихія, яку ми мислимо собі як втілення первинного процесу, яка здатна здійснити трансґресію вторинного процесу. Тобто стихія не лоґоцентрична, не мовна. Drugs також є щось дуже подібне, дуже не мовне – не те, що пов’язане з лоґосом, а отже із ладом, а отже із символічним ладом, а отже із законом, а отже із відчуттям цієї репресивності та поневолення. І rock’ n’ roll, музика – це є класична нонвербальна стихія.\n— І це все емоційне.\n— А про що йдеться в емоціях? Йдеться про фантазм свободи. А що таке фантазм свободи? Це фантазм подолання оцього відчуження. І тому мені здається, що дуже невипадково в модерну добу ми маємо змогу власне говорити про сексуальність революції і ставити ці поняття поряд. І то для мене є дуже важливо, бо для мене ця ідея – це і туга, і революція модерна, і фантазм новочасної сексуальності. Тут повернуся до своєї улюбленої речі, про яку я тобі в кожному інтерв’ю говорив і говорив: ти розумієш, йдеться про фантазм цілості – то, що ми називаємо все або ціле. З одного боку, християнство показало і показувало весь час, що цілість тут, на цій землі, є неможлива; з іншого боку, воно показало, що туга за нею є надзвичайна – і ми бачимо це у переданні про вигнання з Раю. Раз люди були вигнані з Раю і переживають це вигнання з Раю як дуже болісну подію, – то це означає, що Рай був, бо інакше би не було з чого виганяти. Але християнство якось так тисячу років більше-менше казало “люди, забутьте про цілість на землі”, – якщо цілість можлива, вона є можлива в потойбіччі, у воз’єднанні з Богом. А модерність робить в тому сенсі революцію, і в тому сенсі сучасність настільки улягає спокусі, яка є весь час, що тільки попередні культурні парадиґми її утримують, так би мовити, в принципі реальності. Так що жодна єдність, жодне Все, жодна цілість ані на індивідуальному рівні (тобто в душі людини, бо душа є розкована і не є єдина зі собою), ані не на рівні спільноти є неможлива.\nМодерність настільки улягає цій спокусі віри у рай, тобто в таку невідчужену первинну цілість, що каже собі: “а нє, то нас просто століттями дурили і ошукували пани, священники, єпископи, казали нам скоритися і страждати від дійсності, але насправді це є можливо, і ми це доведемо”. Оце є початок утопійного мислення, і початок революційного мислення, і початок трансґресивного мислення. Трансґресія є і в карнавалі, але вона є зовсім інша – там теж є, так би мовити, сексуальна розпуста, ставлення всього з ніг на голову, що описує Бахтін, пародіювання, викручення навиворіт. Тоді це компенсаторний механізм, тому що люди розуміють, що це є неможливе, але "ми собі на цей час це дозволимо, а потім повернемося до звичайного, тяжкого, осоружного, стражденного життя". Утопісти, і в тому числі сексуальні утопісти, кажуть: “Ми вас з того виведемо, ми вас з того визволимо, бо ми знаємо, що є такі механізми, і ми знаємо способи, щоби зробити це можливим, в той час, коли всі кажуть, що це неможливо”. І отут ми доходимо до того моменту, коли і революція, й ідея революції починають відігравати чільну роль. Адже щоби переписати цей символічний лад зовсім, вилучити з нього ту репресивність, потрібна не просто діяльність, не просто марудна праця, а цей вчинок, цей ініціальний трансґресивний акт. В модерному сенсі оця революційність набуває нової такої трансґресивності – це є той вчинок, яким ми започатковуємо щось цілковито нове, цілковите вільне, яке веде нас до невідчуженості, до зникнення всіх тріщин, розколів всередині нас і поміж нами. Тобто на індивідуальному рівні і на вимірі спільноти чи там колективу, чи суспільства, чи людства. Тому революція стає в тому сенсі сама значним чином сексуалізована. Ми можемо сказати, що лібідо модерності великою мірою скеровується на ідею і практику революції, і в тому вимірі вона зливається з уявленням про те, що сексуальність є вивільняюча, є трансґресивна, є чимось, що дозволяє нам не тільки зруйнувати ту шкаралупу, але і досягнути несуперечливої цілісності і повноти.\n— Але чому ми все ще не знаємо, що таке модерність?\n— Тому що ми самі ще перебуваємо всередині неї.\n— Тобто тільки тоді, коли вона закінчиться, ми зможемо розібратися?\n— Можливо, так.\n— А якщо вона ніколи не закінчиться, то ми будемо постійно перебувати в стані невідомості?\n— Так, так завжди буде. І революція в тому сенсі виказує ще один такий посутньо модерний парадокс, який і є одним з вираження того, що ми перебуваємо всередині цієї ситуації модерності, а зсередини ми просто не можемо її огорнути інакше, ніж тільки зсередини. Тому кожна наша спроба створення метарівня не є насправді ніяким метарівнем. Але тут нам би могли прийти на допомогу інші поняття – наприклад, які є також дуже пов’язані із поняттям революції. Ми вже говорили також про революцію як про стихійність, але ми починаєм тепер говорити, що революція в новочасну добу починає ставати технологією. Якщо з’являється уявлення, якщо супроти того, що нам всі кажуть, що це неможливо, ми це зможемо, – то для цього мусить бути якась технологія, і це те, що називається “як робити і готувати революцію”. Це є два різні виміри. Бо один – це той, з якого ми почали: коли виходиш на Майдан, зливаєшся, і тебе підхоплює і несе; ти не готував цю революцію, а береш участь. Але з’являються професійні революціонери, які готують революції, – згадай “Маніфест комуністичної партії”.\n— Та й Ленін...\n— Але Ленін – то пізній і далеко не найталановитіший революціонер. Починаючи з просвітників, вони готують цю революцію, вони знають, що для того, щоб вона відбулась, її треба зробити, вона має таку, і таку, і таку технологію. То нас веде до того, що все, що ми робимо, перебуваючи всередині оцієї модерності, – то є два важливі лаканівські поняття. Лакан описав цю дихотомію репрезентації і презентації: репрезентація – це те, що ми свідомо хочемо сказати певним актом, чи то є мовленнєвий акт, чи то є суспільний акт, то є, так би мовити, послання. Коли я роблю революцію, то роблю це для того і для того, тому і тому, проти того і того, аби досягти того і того, і тоді стане так то і так то – оце є рівень репрезентації. Але тут входить в гру психоаналіз, бо психоаналіз каже, що раз людина є істота несвідома, то вона не може сформулювати всього, що діється, і є реальність, недоступна для її усвідомлення – і оце є презентація. І презентацією ми показуємо те, чого ми не усвідомлюємо, але що ми все ж показуємо. І от кожна революція має ось цей вимір репрезентації – свідомого формулювання завдань, цілей, методів, постулатів, але також презентацію, яка зраджує ті бажання, які ми самі не усвідомлюємо. Так діється завжди, так діється в такому безконечному русі, що нема такої репрезентації, яка би не виказала свою презентацію. Але формулювання, тобто тлумачення цієї презентації також не може бути повне – бо також є актом, який розгортається в середовищі несвідомого. І так до безконечності. Тому, зокрема, не існує метарівня – бо жоден метарівень не може вийти на остаточне тлумачення презентації. Кожен метарівень є також презентацією, який зраджує свою несвідому презентацію, – і це є рух модерності. Ми ніколи не зможемо з нього вийти. Думаю, тому також є таким небезпечним і утопійним. Наприклад, то є ще одна модерна спроба утопійності, коли ми кажемо, що мусимо подолати модерність і вирватися з модерності. То є чергові утопії, які можуть мати вигляд, що нам треба повернутись до архаїчного суспільства, домодерного суспільства, до теократичного суспільства, відродити Бога і відродити Батька, і самим собі знову встановити суворий порядок, як це намагається ісламізм, який має ту утопію в поверненні до суворих, репресивних принципів. Все це – утопійні спроби вийти з ситуації модерності.\n— Але чому ми не можемо її прийняти?\n— Власне про то і йдеться, щоби прийняти.\n— Але ж ми її так і не прийняли. Ми нею налякані?\n— Тому що в самій структурі модерності вписаний механізм незадоволення нею.\n— Тобто це як програма, яка має сама в собі помилку і прописана так, що ти маєш приймати цю помилку і ніколи не зможеш її виправити, бо інакше вона не працюватиме?\n— З одного боку, так. А з іншго боку, ця помилка, яка вписана, спонукає тебе вічно бути невдоволеною тим, що є – і це, знову ж таки, спонукає тебе до вічного пошуку все нових і нових революцій та утопій. Це робить ідею революції, з одного боку, такою еротичною. Герберт Маркузе написав книжку “Ерос революції”, де він також звів ці два поняття – ерос і революція. І попри всі катастрофи, попри всі ознаки того, що жодна утопія не працює і закінчується катастрофою, жодна революція не досягає своєї мети і ніколи ще не досягла подолання відчуження, настання щастя, умиротворення, тотожності із собою, щось у структурі сучасності вписано таке, що змушує нас вічно бути нею не вдоволеним і намагатись це трансцентувати і трансцентувати. Однак, як на мене, є певна в тому надія або така можливість сказати, що, тим не менше, ми не маємо підстав до почуття приреченості і відчаю.\n— І ця невдоволеність є найкращим рушієм.\n— З одного боку, так, бо Ганна Арендт, коли описує ранньомодерні революції, то, здається, в одному місці пише, що переконання технологічності революції людина тої доби взяла з тих приголомшливих наукових успіхів XVI століття – механіки, математики, геометрії, фізики. Коли людина побачила, що певним чином влаштована процедура дає результати, певним чином укладений експеримент щось показує, певним чином сконструйований апарат дає ту і ту дію. З іншого боку, мені здається, тут якраз входить у гру психоаналіз. Психоаналіз є певною мірою трохи консервативний в тому сенсі, що він не вірить у жодні революції і в жодні можливості радикального поліпшення життя, переворотів, досягнення цілості в собі, подолання всіх тріщин і розколів. Але водночас він для чогось існує і каже, що "давайте просто далі вести аналіз, розуміти, що з нами відбувається". Тобто він відкриває людині сучасності цю неможливість такої революційної трансґресії, утопії – але також і діє власне там, де і є в цій ситуації модерності люфт якраз між репрезентацією і презентацію. Якраз на підставі того, що між репрезентацією і презентацією є різниця, от саме туди ми можемо іноді вклинюватися, і саме там зароджується щось таке нове, яке призводить до змін. Але здебільшого це не ті зміни, на які ми розраховували, – і це вже напевне не ті зміни, яких ми досягали революціями і які встановлювались “самі”, без нашого відома. Це важливе усвідомлення, оскільки дозволяє зрозуміти, що є не так, що нічого не діється і все є однакове, вічнототожне – і ми приречені постійно повертатись у тому самому колі цього ніцшевого вічного повернення. Ні, щось діється, але діється власне у тих таких непомітних для нас прогалинах, а не через утопійні та революційні акти.\n— О, і тут до теми штучного інтелекту – одержимість ним пов’язана з відчуттям власної поразки?\n— Так, так, так, це чергова утопія, яка полягає в тому, що раз ми не спроможні впоратися з цією марудністю, суперечливістю і неоднозначністю життя, то ми делеґуємо це комусь розумнішому.\n— І ти несвідомо визнаєш свою неідеальність, неможливість виправлення власних помилок.\n— Тобто ми можемо сказати метафорично, що праця над створенням штучного інтелекту є працею над написанням програми модерності без похибок, з якої були би вилучені оці всі проблеми. Тут мені подумалось, що в цьому світлі є також зрозумілий теперішній шал самооптимації – тобто на оце прагнення людей самовдосконалюватись і самовдосконалюватись можна подивитись як на такий випереджувальний страх, щоби їх не скасували. Щоби, коли настане Доба штучного інтелекту, мене не утилізували, щоб я був такий добрий, виявився такий гідний і придатний до тієї доби, щоб мене не можна було викинути на смітник.\n— Але багато хто це робить без чіткого усвідомлення. Бо ніхто з нас, в принципі, не може знати, що буде необхідне після того, як штучний інтелект буде створений.\n— То є також велика проблема революцій – бо вони завжди закінчуються не так, як вони замірялись, завжди є щось інше, і це породжує потребу нових і нових революцій. У наших перекладацьких середовищах теж є такий консенсус – що це тільки питання часу, коли машини почнуть робити досконаліші художні переклади.\nАле я тут згадав собі інше. Пам’ятаєш, і після Помаранчевої революції, і після Революції гідності дуже важливим був дискурс про те, чи то була справжня революція, а чи не справжня. І було дуже багато арґументів, чому це була справжня революція або чому то не була революція. Це також багато нам зраджує про цей особливий статус революції модерності, тому що врешті-решт можна було би собі сказати “ну, яка різниця”. Є певний процес, який ніколи не можна описати ідеальними й однозначними категоріями. Є певна ситуація: візьмемо, наприклад, Революцію гідності, коли було відчуття узурпації влади, коли було відчуття зради суверенності – і була ота класична крапля, яка призводить до обурення, і спалахнуло народне повстання, яке мало різні форми, різни вияви. Коли це сталось, почалися дуже важливі такі запеклі дискурси про те, була це революція чи не була.\n— Але хіба пролита кров не змінює все і не додає революціям отої завершеності?\n— Якби йшлося про якусь завершеність, завершеність хоч чогось, то все було б інакше – не було би, скажімо, уявлення про потребу нового Майдану, і ще одного, і ще… Я теж був учасником обидвох наших Майданів, до того ж, не найвідстороненішим. І вони мають для мене непідважальну вартість, якої я не готовий ніколи зректися. Однак ця вартість виглядає мені не як усвідомлення марності людських, наших намагань, а якраз як свідоцтво впертого тривання у прагненні немарності. Для мене засадничо лишень не мати цієї ілюзії остаточності, фінального, ультимативного встановлення доброго ладу раз і назавжди. Але як відчайдушні корекції нестерпного стану, коли жодні інші засоби не дієві, революції як (даруй за парадоксальність вислову) ультимативні тимчасовості, які, звісно ж, і самі будуть недосконалі, і потребуватимуть нескінченної корекції – це і є свідоцтво вартості ситуації новочасності, якій наразі взагалі не видно кінця.\nВ тому і виявляє себе та структура модерності, якої ми не розуміємо...\nЗнимки Олени Павлової


Є Національна гвардія, а є – батальйон Кульчицького\nБатальйон оперативного призначення імені Героя України генерал-майора Сергія Кульчицького став першим добровольчим підрозділом в складі новоствореної Національної Гвардії України в 2014 році та фактично першим добровольчим батальйоном в історії України. Генерал Кульчицький, чиє ім’я тепер носить підрозділ, не був безпосереднім командиром батальйону. Та саме він зробив неоціненний вклад в справу формування добровольчих підрозділів в складі НГУ, перебуваючи на фронті разом з бійцями батальйону з перших днів і до моменту своєї загибелі під Слов’янськом 29 травня 2014 року. Нинішній командир батальйону полковник Віктор Толочко розповів “Укрінформу” про історію та бойовий шлях батальйону Кульчицького, а також поділився своїми роздумами про сучасність та майбутнє Національної Гвардії України і добровольчого руху. І хоч не на всі наші питання полковник Толочко зміг дати детальні відповіді — багато актуальних тем досі залишаються “закритими” з огляду на специфіку діяльності батальйону та бойових завдань, що стоять перед ним. Однак читач зможе переконатися, наскільки важливими добровольці залишаються для оновленого українського війська.\n- Навесні 14-го року, коли самооборона Майдану фактично почала трансформуватися в добровольчий батальйон, чому вибір у його бойовому підпорядкуванні був зроблений саме на користь Національної гвардії України? Чому ваш батальйон не став, скажімо, частиною Збройних Сил України?\n- Все дуже просто. На той час єдина силова структура, яка взяла на себе відповідальність за те, щоб дати добровольцям зброю і довірити їм захищати батьківщину, була Національна гвардія. Безпосередньо це питання лобіював Голова Верховної Ради Андрій Парубій. Він довіряв тим, хто захистив країну на Майдані і довіряв тим, хто пішли добровольцями на захист Батьківщини на Донбасі. На той час було багато противників добровольчого руху - боялися давати зброю добровольцям. Пізніше ситуація вже була іншою. Віру суспільства і влади у те, що добровольці можуть бути військовим підрозділом, який в стані виконати бойові завдання, а не розбігтись при перших же пострілах, сформував саме наш батальйон. В подальшому довіру зміцнили і інші добровольчі батальйони.\n- Мобілізованих військовослужбовців не було в складі батальйону?\n- Перший склад формально були резервістами. Потім, коли президент прийняв рішення про проведення загальної мобілізації, практично 99% особового складу батальйону підписали контракти у якості мобілізованих. А вже після року служби в статусі мобілізованого, хлопці приймали для себе рішення - заключати подальший контракт на проходження військової служби чи ні.\n- Наскільки багато генерал Кульчицький встиг зробити для батальйону до своєї трагічної загибелі?\n- Генерал Кульчицький для батальйону є ідейним символом, символом боротьби проти агресора. Він той, хто поєднав нас разом з МВС і в подальшому з Національною Гвардією, взявши на себе навчання і виховання особового складу, формування їх як справжніх військових, мотивованих єдиною ціллю - захистом України. До того ж генерал був людиною мужньою, професіоналом, і тому з перших днів завоював у майданівців повагу та авторитет. Всі розуміли, хоча вчора ця людина ще була на тій стороні, а сьогодні вона поруч - навчає і гуртує навколо головного для усіх українських патріотів — захисту рідної землі.\n- Тоді на самому початку війни в 2014-му, хто з офіцерів безпосередньо навчав перших бійців, керував підготовкою першого складу вашого батальйону?\n- Офіцери МВС. Більшість з них були ще зі старої Національної гвардії, яка відповідним розпорядженням Президента Кучми була розформована 1995 році. В принципі досвідчені офіцери, які там проходили службу, і стали кістяком наших навчальних центрів в Нових Петрівцях під Києвом, та в с. Старому, що на Переяславщині. На сьогодні полігон в Старому став міжнародним навчальним центром Національної гвардії. Тобто, саме навчання першої групи - 140 добровольців, які прийшли в батальйон в 14-му році, і дали поштовх відновленню занедбаної навчальної бази, яка тепер стала однією з найбільших в Україні.\n- Тобто, вас готували офіцери Міністерства внутрішніх справ, у той час як вам довелось брати участь у повномасштабній війні. Чи не викликало це проблем з підготовкою та навичками?\n- На озброєнні Національної гвардії до її розформування стояли і танки, і навіть літаки. Тобто, фахівці з різних видів озброєння були. Серед офіцерів було багато тих, хто звільнившись раніше, поновлював контракт та починав службу в батальйоні з початком війни. До речі, ті ж самі офіцери в якості командирів рот і виїхали на перші ротації разом з нами. Взагалі, на початку 14-го Збройних Сил було недостатньо для того, щоб дати відсіч ворогові. І хоч як це не дивно, підрозділи МВС були одними з найбільш боєздатних та укомплектованих. Саме тому, на мою думку, й було прийнято рішення сформувати Національну гвардію на кадровій основі МВС.\n- Чому в 14-му році силовики МВС, які не дуже добре сприймалися українцями у зв’язку з подіями на Майдані, виявилися більш боєздатними, ніж Збройні Сили?\n- Багато що залежало від військового керівництва та від тієї спадщини, яку нам залишили попередні уряди. Занепад морального духу, відсутність мотивації, незрозумілий нам, добровольцям, по відношенню до справи захисту рідної країни вислів – « Я даю Присягу один раз». Та й відверто кажучи, керівництво Збройних Сил на той час не хотіло бачити в своїх рядах добровольчі підрозділи. Вони були їм незрозумілі. Міністерство внутрішніх справ виявилося системно більш маневреним, гнучким, активнішим. Ця система своєчасно реагувала на зміни ситуації і була більш готовою до змін.\n- В процесі бойових дій вам доводилося активно взаємодіяти з підрозділами ЗСУ. Чи не виникало проблем в зв’язку з тим, що командні структури Нацгвардії і ЗСУ - це дві окремі силові гілки?\n- МВС, СБУ, Національна гвардія та Збройні Сили збиралися на загальні наради, планували сумісні операції, обговорювали задачі взаємодії та їх виконання. На початку війни була слабка технічна оснащеність підрозділів, зокрема засобами зв’язку. Інформація, яку передавали керівники на 90% прослуховувалася, запобігти цьому було тяжко. Спроби розмежувань в керівництві структурами приводили, з одного боку, до збереження інформації, з іншого, до ускладнення взаємодії та загального керівництва, але з часом ці питання було врегульовано.\n- Коли було прийнято рішення вивести підрозділи Нацгвардії з лінії зіткнення, як це сприйняли у вашому батальйоні?\n- Дуже негативно. Те, що Національна гвардія відійшла з передньої лінії серйозно вплинуло на бойовий дух підрозділів. Певний час ми не розуміли, що відбувається. Як таке можливо, щоб досвідчений та зладжений підрозділ, який довгий час успішно воював на першій лінії, має бути десь в тилу? Звичайно, це вплинуло й на комплектування підрозділів. Деякі навчені та обстріляні бійці залишали підрозділ, переходили до підрозділів ЗСУ, які залишалися на передовій. Ми терміново змінили штатну структуру підрозділу, перелаштовувались до нових способів ведення бойових дій, що дало змогу зберегти батальйон та знову знайти своє місце в операції об’єднаний сил ООС.\n- Нещодавно прозвучала новина, що полк «Азов», теж підрозділ Нацгвардії, повертається на лінію фронту. Чи є можливість повернутися і вам?\n- У полку «Азов» трохи інша структура і стоять перед ним інші військові завдання. Основні завдання нашого батальйону — це, скажімо так, робота висококваліфікованих фахівців з максимумом витримки та відсутністю піару. Ми потрібні в ООС, тому ми вже фактично туди повернулись. Головне для нашої успішної роботи тепер, щоб амбіції та інтереси деяких високих військових начальників не були вищі інтересів захисту країни.\n- Ваш підрозділ відзначився високою активністю у період боротьби з контрабандною торгівлею з окупованими територіями. Що ви можете розповісти про ці події ? І як взагалі ця боротьба відбувалися?\n- Чогось особливо розповісти не можу, на жаль, не маю права. Контроль шляхів був серед наших обов’язків — ми несли службу, зокрема, і на блок-постах. Перед нами стояла задача, щоб контрабанда не проходила, от вона і не проходила. Всіх пропускали лише через суворі перевірки. Крім цього у нас працювали групи, які спілкувалися з місцевим населенням, з суміжними підрозділами. На основі зібраної оперативної інформації ми проводили вже свої внутрішні операції із затримання контрабандних вантажів і подібного.\n- Ініціатива по боротьбі з контрабандною торгівлею більше йшла зверху чи знизу? Чи не було протидії вашим діям з українського боку?\n- Боротьба з контрабандою - наша внутрішня ініціатива і це ми робили на місці. Були певні корумповані особи, чиновники, які цьому протидіяли і намагалися завадити нашим операціям. Адже контрабанда – це шлях незаконного збагачення для усіх, в тому числі, і місцевої “еліти”. Ми порушували кримінальні справи, багато людей було звільнено з посад, але багато ще не покарано. Досі йде боротьба, постійно виникають конфліктні ситуації з приводу того ж вивозу лісу, незаконної вирубки, яка йде в прифронтових районах. Ми намагаємося діяти в законному порядку - вантажі затримуємо, передаємо фіскальній службі, викликаємо правоохоронців, всі злочини фіксуємо, доповідаємо командуванню. 2019-тий - це вже не гарячий 2014 рік, сьогодні має бути все чітко у відповідності до закону.\n- Яка була ситуація з постачанням на початку війни? Наскільки сильно доводилося покладатися на волонтерів?\n- В 2014 році 90% наших потреб закривали волонтери. Завдяки чому ми тоді не тільки виживали, а й допомагали суміжним підрозділам, тим самим Збройним Силам. Крім того ми доволі непогано підтримували ще й навколишнє місцеве населення. Найбільшою потребою були продукти харчування, медикаменти і спорядження. Форма, яку нам видали спершу, у камуфляжних кольорах старої Національної Гвардії, була малопридатна до бойових дій. Але свої тоді ще малинові берети ми зберігаємо і зараз - це як пам'ять про початок війни, про перші бої і втрати. Взимку 2015 року наш зимовий одяг весь, по суті, був пошитий волонтерами. Вже десь на кінець весни – початок літа більш менш забезпечення форменим одягом налагодилося, а зараз взагалі питань немає. Навіть більше. У нас є дуже багато військовослужбовців, які мають нестандартні розміри, наприклад, 52 розмір ноги. Кожного такого бійця наша промисловість обшиває індивідуально. Із захисним спорядженням та озброєнням також особливих проблем немає. Звичайно хотілося б “за останнім писком військової моди”- американської, наприклад. Та щоб кожному військовослужбовцю. Але те, що зараз є на озброєнні відповідає середньому рівню якості підрозділів Національної Гвардії.\nЗвичайно, волонтери, підтримували нас на початку і засобами зв’язку, і захисту, і приладами нічного бачення, і прицілами. Навіть зараз деякі прилади, які потрібні для роботи наших груп, закуповують волонтери. Оскільки вони надто дорого коштують і їх на озброєнні Національної гвардії або взагалі нема, або обмаль.\n- В список завдань вашого батальйону входить антидиверсійна боротьба. Чи включений до неї інформаційний компонент. Приміром, чи боретеся ви, скажімо, з ідеологією «руського міра»?\n- Звісно. В першу чергу ми працюємо у місцевих школах. Наших бійців діти знають не тільки в обличчя, а й по імені, бо ми досить часто спілкуємося з школярами, усі свята і просвітницькі заходи проводимо у них. Має місце і неформальне спілкування. Як результат нашої роботи можна навести те, що молоді люди, з якими нам довелось спілкуватися, часто потім підписують контракти для проходження служби у Збройних Силах та Національній гвардії. Люди, які живуть на лінії зіткнення, молодь і відповідно їхні родини вважають, що їх майбутнє там, де Україна. Я гордий тим, що вони підписують контракти в наші підрозділи, поступають в наші ВУЗи, а не їдуть в Донецьк, Луганськ чи в Росію. Більш того, я впевнено можу сказати, що сьогодні у тому регіоні, де ми стоїмо, патріотизму у молоді набагато більше, ніж тут - в Києві. І громадянська позиція у них набагато сильніше проявляється.\n- Національна Гвардія України доволі різноманітна. Є ваш батальйон, є інші добровольці, а є колишні “беркути” і “вевешники”. Чи не виникали у вас, майданівців, якісь проблеми всередині Нацгвардії?\n- У нашому колі ходить така приказка: “Є Національна гвардія, а є - батальйон Кульчицького”. Втім, особливих конфліктів у нас з представниками “іншої сторони” не було. Завдання за великим рахунком у нас одні, і країна, яку треба захищати, теж одна. Спірні питання скінчилися ще в 2014 році, люди, які були по різних сторонах барикад під час Революції Гідності, повоювали в одному окопі. Більшість з нас, самооборонівців, знали багатьох силовиків в обличчя ще з Майдану. Іронія долі - колись він стояв зі щитом проти тебе, а сьогодні ти з ним в одному окопі... Зрештою все звелося до жартів. Повірте, люди, які під час обстрілів разом ховаються в одному окопі й один одного прикривають вже не можуть між собою ворогувати. Наприклад, в 2015 році разом з нами стояв один з підрозділів «Беркутів». Одного разу при мінометному обстрілі будівлі, в яких вони проживали, повністю знищили. А то була зима, люті морози. Їх підрозділу не було куди подітися, то ми забрали “безхатченків” жити до себе. Було цікаво, але жодних суперечок не виникало. Люди прийшли так само воювати і вмирати за свою державу, і за чужими спинами при цьому не ховалися. Тому й причин для конфліктів не було. Були спогади, розмови між хлопцями: а чому, а як, а хто... Ніхто не ставив питання руба, що ми майданівці, а всі, хто проти нас - нам вороги. Головне — ті, хто не розумів чи не сприймав Майдан, також взяв зброю і пішов на війну захищати свою країну.\n- У пересічного українця може виникнути багато питань, що таке власне є Нацгвардія. Ми знаємо американський варіант, де Нацгвардія має і власну авіацію, і танкові підрозділи, і, по суті, являється внутрішньою армією. У нас же ж з Радянського Союзу залишилася концепція внутрішніх військ. В якому напрямку сьогодні розвивається Нацгвардія України і якою її бачить наша влада та, власне, самі нацгвардійці?\n- Зараз концепція Національної гвардії в Україні доробляється. По-перше, активно вивчаються зразки Національної гвардії зарубіжних країн: як європейських, так і наших далеких партнерів - Канади, США. Зокрема, моделі, які найбільш підходять для нашої держави як в фінансовому плані, так і в плані законодавства, організації. Звичайно нинішня структура Національної гвардії недосконала. Але постійно йдуть зміни. Наприклад останні реформи - це запровадження інституту головних сержантів. Раніше все лежало на плечах офіцерів, а зараз головні сержанти беруть на себе досить значний тягар їх обов’язків та функцій — у навчанні та підготовці підрозділу. Зараз відбувається розподілення функцій: хто займається тиловою роботою, а хто - бойовою підготовкою. Сержантська ланка буде органічно поєднувати рядовий склад і офіцерів. Йдуть також функціональні зміни. Національна Гвардія бере на себе виконання тих функцій в ООС, які не характерні ні для ЗСУ, ні для Національної поліції. Загалом я сподіваюсь, що в майбутньому Національна Гвардія стане тією ключовою структурою, яка буде надійно захищати внутрішні справи і спокій в державі.\n- Яким ви бачите майбутнє батальйону імені Кульчицького? Чи залишитесь батальйоном, чи розвинетесь, за прикладом “Азову”, до полку?\n- На жаль, ми не можемо знати свого майбутнього. Якщо на президентських та парламентських виборах переможуть проросійські сили, доля нашого батальйону опиниться під загрозою. Сподіваємось, що батальйон буде й надалі потрібен та розвиватиметься. Адже втратити такий підрозділ з таким досвідом було б нелогічним.\n- Як ви оцінюєте нинішній стан і майбутнє добровольчого руху?\n- Зараз, на мою думку, дуже багато має зробити держава. По-перше, урегулювати права усіх без виключення добровольців і “завести” їх в правове поле. Якщо наприклад у моїх бійців є посвідчення учасника бойових дій і вони користуються певними соціальними пільгами, то інший доброволець, наприклад, з Правого сектору, якому внаслідок бойового поранення відтяли ногу чи руку не має ніяких пільг від держави. це абсолютно неправильно. Тобто, всі ті підрозділи, що були задіяні в боях, мають отримати офіційний статус та захист від держави.\nДруге питання стосується перспектив розвитку добровольчого руху. Нам тут не треба вигадувати велосипед, достатньо взяти аналог тих же країн Балтії, де формуються підрозділи територіальної оборони. Це практично створення резервної армії. Стрілецькі заняття, одноденні збори, щорічні навчання цих підрозділів дають можливість зменшити навантаження на бюджет країни в питаннях утримання кількісного складу ЗСУ, адже у випадку агресії вони одразу готові виступити на захист своєї країни. Крім того, ідеологічний ресурс добровольчого руху слід активно використовувати для патріотичного виховання молоді.\nЗаписав В’ячеслав Масний, Київ


«Моя країна – Україна» | НВК «Боянська гімназія»\nТи її осіни…\nУже традиційно у перші тижні листопада у НВК «Боянська гімназія» урочисто проходить Тиждень української мови, приурочений до Дня української писемності та мови.\nНайрізноманітніші заходи з нагоди Дня писемності тривають упродовж тижня. Це і конкурси, й виставки, цікаві уроки про скарби рідного слова, тематичні лінійки, класні години.\nЦього року програма предметного тижня була, як завжди, досить насиченою. Учні мали змогу поринути у багатющий світ краси і принад української мови, вшанувати пам'ять про видатних діячів нашого народу, завдяки яким вона сьогодні у нас є.\nЗ метою залучення учнів до джерел української національної історії та культури, збереження та прищеплення українських традицій, осмислення себе частинкою великого українського народу 9 листопада для учнів початкових класів була організована літературно-музична композиція «Моя країна – Україна», в рамках якої учні мали змогу висловлювали своє щире ставлення до української мови та взагалі до всього що зветься Україною.\nВсі присутні радо вітали почесну гостю – Українку, яка завітала на свято з музичним подарунком.\nЦікавим у проведенні даного заходу було сплетіння українського віночка, в процесі якого учні дізнались, що український віночок - не просто прикраса, а й оберіг, «знахар душі». «Сестри» та «брати» Українки розповіли присутнім про символи квітів, які вплітали в давнину у віночок, а також про символи різнокольорових стрічок, які так само в’язалися до нього.\nКрім цього, лунали й вірші про мову, бо вона є найціннішим духовним багатством , у якому живе народ, передає з покоління в покоління мудрість і славу, культуру і традицію.\nКульмінаційним моментом свята було звишення молитви до Бога за українську землю та український народ:\n«Молимось, Боже єдиний,\nТи на люд наш зверни».\nНа нашу думку, проведення даного заходу, було на користь дітям та змогло формувати в учнів розуміння того, що Україна – наша рідна країна, а українська мова - скарб, без якого не може існувати ні народ, ні держава в цілому.


У Вінниці свічковою ходою згадували жертв епідемії СНІДу. ФОТО - VежA\nДар'я Гоц, 21 Травня 2018\n1105 – саме стільки вінничан померли від ВІЛ та СНІДу на Вінниччині. Щоб вшанувати пам’ять про них та нагадати про важливість регулярної перевірки на ВІЛ, вчора, 20 травня, у місті відбулась свічкова хода пам’яті.\nЩорічно 20 травня у світі відзначають День пам’яті людей, які померли від СНІДу. Протягом неділі у Центральному парку КЗ “Вінницький обласний клінічний центр профілактики та боротьби зі СНІДом”, а також Вінницьке обласне відділення БО “Всеукраїнська мережа людей, які живуть з ВІЛ/СНІД” провели акцію “100% життя – 100% толерантності”.\n– Зокрема, ми акцентуємо увагу на те, що кожна людина в своєму житті хоча б раз має протестуватися, тому що саме тест на ВІЛ дає можливість врятувати життя і при умові вчасного виявлення ВІЛ-інфекції можливо призначити лікування. Це надасть можливість зупинити розмноження вірусу, а також допоможе імунітету зростати і фактично людина не хворіє. Сьогодні ось у нас концертна програма, зранку був конкурс малюнків на асфальті і ще запросили студентів Вінниці взяти участь у свічковій ході, – розповіла очільниця Вінницького обласного відділення БО “Всеукраїнська мережа людей, які живуть з ВІЛ/СНІД” Оксана Шевчук.\nОксана Шевчук також зазначила, що в останні роки у людей зменшується страх перед тестуванням на наявність ВІЛ, також все більше людей розуміють, що це не смертельно і з ВІЛ також можна жити, а тому вінничани сміливіше йдуть на діагностику.\nЗ самого ранку на площі у парку усі бажаючі могли безкоштовно обстежитись у пересувній лабораторії на наявність ВІЛ. До речі, діагностували також у п’ятницю, 18 травня, у приміщенні Залізничного вокзалу. За день пройти тестування наважилися 62 особи, з них у двох виявили ВІЛ. У неділю лабораторія у парку мала намір протестувати понад сотню бажаючих.\nЗа даними МОЗ, за період з 1987 по 2017 роки в Україні понад 43 000 осіб померли від захворювань, обумовлених СНІДом. Міжнародені експерти вважають, що понад 40% українців можуть навіть не здогадуватися про свій ВІЛ-позитивний статус. Однією із причин, чому Україна лишається серед лідерів у Європі за масштабами поширення хвороби, є несвоєчасна діагностика та недостатня поінформованість громадян.\nМіж іншим, акцію до Дня пам’яті людей, які померли від СНІДу тимчасово перервали учасники іншого заходу – ходи за сімейні цінності, які на деякий час вирішили розташуватися на тій самій локації у парку.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: У Вінниці відбулася багатотисячна хода на захист прав сімей. ФОТОРЕПОРТАЖ\nОднак їхній захід швидко завершився, а вже о 19:30 на Фонтанну площу прийшли студенти декількох вишів, які розпочинали свічкову ходу. У руках вони несли лампади, а також тримали декілька полотен, на яких були вишиті імена тих вінничан, які померли від СНІДу.\nЗагалом колона налічувала понад сотню учасників. Вони пройшли від парку, де викликали здивовані погляди та певне нерозуміння серед віннчиан, які прийшли на FoodFest, далі – через вулицю Соборну та завершили ходу на Європейській площі.\nНа площі учасники ходи виклали лампади у формі червоної стрічки – символу боротьби зі СНІДом. Зверnаючись до учасників ходи та перехожих, котрі вирішили зупинитись та подивитись, що відбувається, головний лікар КЗ “Вінницький обласний клінічний центр профілактики та боротьби зі СНІДом” Ігор Матковський наголосив, що не варто нехтувати своїм здоров’ям, краще час від часу обстежуватися.\n– Дуже добре, якщо захворювання не буде виявлено, але якщо станеться інакше – пам’ятайте, що ви не одні та можете отримати допомогу та підтримку.\nЩе деякий час “стрічка” зі свічок лишалась на Європейській площі поки на її фоні фотографувались, а після того організатори заходу прибрали лампади та полотна з іменами.\nЗа словами Ігоря Матковського, з початку епідемії ВІЛ у Вінницькій області виявлено 5 191 інфіковану особу. З них 2 194 отримали діагноз СНІД. Померли 1 105 ВІЛ-інфікованих.\nНаразі під медичним наглядом у Вінницькій області знаходяться 2 8 41 ВІЛ-інфікований, з яких 1 218 з діагнозом СНІД. За весь період спостереження у ВІЛ-інфікованих матерів народилося 897 дітей. На серологічному контролі знаходиться 115 дітей, 661 дитину знято з обліку (здорові), 50 дітей ВІЛ-інфіковані (з них 33 зі СНІДом).\nНагадаємо, що основний шлях передачі ВІЛ – статевий (до 85% інфікування). В Україні найчастіше ВІЛ діагностують у споживачів ін’єкційних наркотиків, працівників секс-бізнесу та в осіб, які перебувають у місцях позбавлення волі.