Реферат - Російське самодержавство 1905-1914 рр. - История\nРеферат: Російське самодержавство 1905-1914 рр.\n27 січня 1904 р. японська ескадра зненацька напала на російський тихоокеанський флот в Порт-Артурі та Чемульпо. Цим військовим діям передував тривалий період напруженості у відносинах між двома країнами. Під впливом безвідповідальних радників Микола IIвже протягом кількох років проводив на Далекому Сході авантюристичну політику. У 1896 р. він отримав від китайського уряду дозвіл на будівництво Транссибірської залізниці, яка проходила через територію Маньчжурії, і на безперешкодне використання природних ресурсів, що знаходяться по обидві сторони залізничного полотна (мова йшла про смугу шириною в 50 км). У 1898 р. Вітте домігся отримання в оренду Порт-Артура, де була створена військово-морська база. Боксерське повстання дало Росії мотив виступити в ролі «захисниці» Маньчжурії. Однак просування Росії до берегів Тихого океану і кордонів Кореї стривожило Японію, яка перейшла в той час до бурхливої експансії. Зіткнення між двома імперіалістичними державами вже можна було передбачити; воно ставало неминучим, ретельно підготовленим з японської сторони, в той час як царський уряд, упевнений у власних силах, пі в якій мірі не уникав його. Тим сильнішим було розчарування, яке спіткало Росію після розгрому 27 січня 1904 р. Знаходячись на відстані 8 тис. км від своїх основних баз, царська армія терпіла поразки одну за одною: на морі поблизу Порт-Артура (31 березня 1904 р.), в Китайському морі (14 серпня) і, нарешті, 20 грудня — здача І Іорт-Артура. Замість того, щоб спричинити єднання народу, війна, далека від національних інтересів, із самого початку сприймалася російською громадськістю як безглуздий конфлікт, результат некомпетентності влади. Повторилося те саме, що й в Кримську війну, — дух пораженства оволодів розумами опозиціонерів. Вплутавшись у цей конфлікт, власті здійснили грубу політичну помилку: на країну, що вже знаходилася в глибокій економічній кризі, звалили новий вантаж — непосильний.\n15 липня 1904 р. Плеве був убитий членами «бойової організації» есерів. Зробивши першу поступку громадській думці, Микола IIпризначив на його місце генерала князя П.Святополка-Мирського, який висловив готовність «застосовувати закони ліберально, однак, не торкаючись основи існуючого порядку». Така програма, що була направлена на відновлення традицій «лібералізму» Олександра IIі завершувала еру контрреформ, могла б задовольнити суспільство 20 роками раніше. Восени ж 1904 р., коли складалася опозиція режиму, вона була явно застарілою. 6 листопада у Санкт-Петербурзі відкрився 1 земський з'їзд. На ньому була прийнята програма, що складалася з 11 пунктів. Вона повторювала основні вимоги ліберального руху і наполягала на скликанні, вперше в Росії, «вільно обраних представників народу». Іншими словами, мова йшла про скликання національних зборів — органу, абсолютно несумісного із самодержавним режимом. Одразу після з'їзду пройшла так звана «бенкетна кампанія» — ряд бенкетів, організованих «Союзом звільнення» (ліві ліберали), — яка зібрала тисячі людей. Кульмінацією цієї кампанії став бенкет, що відбувся в столиці в день річниці повстання декабристів 1825 р., біля 800 учасників якого проголосили необхідність негайного скликання Засновницьких зборів. У відповідь на цю хвилю протестів 12 грудня був виданий указ, в якому перераховувалися передбачувані реформи, уряд обіцяв також пом'якшити цензуру, однак основне питання про створення виборного органу влади обходив мовчанням. Ще через два дні з'явилося урядове повідомлення, що офіційно застерігало проти будь-яких виступів, здатних порушити суспільний спокій.\nЗ січня 1905 р. 12 тис. робітників Путилівського заводу припинили роботу в знак протесту проти звільнення чотирьох своїх товаришів. Страйк вмить поширився на всі підприємства Санкт-Петербурга і 8 січня нараховувалося вже більше 200 тис. страйкуючих. Збори російських фабрично-заводських робітників — могутня офіційна профспілкова організація в дусі зубатів-ських профспілок, — очолювалися тоді священиком Г.Гапоном, дуже популярним завдяки своєму простому походженню і, безсумнівно, властивій йому харизмі, людиною, що користувалася безперечним впливом у столичному робітничому середовищі. Опозиція звернулася до нього за допомогою. Га-пон запропонував скласти петицію-прохання, яку народ понесе своєму государю. Важко встановити правду: чи був Гапон невільником тієї ролі, яку йому довелося грати, чи сподівався він зупинити страйковий рух подачею петиції цареві-батечку, чи допомагав гігантській провокації або виявився жертвою агентів поліції, що змагалися між собою? Петиція, складена 5 січня, зібрала за три дні більше 150 тис. підписів. Вона являла собою дивну суміш різких вимог і містичної сліпої віри у всемогутність царя: «Не відмов же в допомозі твоєму народові, виведи його з могили безправ'я, убогості і неуцтв… свобода боротьби праці з капіталом — негайно… а не накажеш — ми помремо тут; іа цій площі перед твоїм палацом». Петиція, по суті, відображала колективну свідомість робітничого люду, який не порвав ще із своїм селянським корінням і не був зачеплений соціалістичними теоріями.\nВранці 9 січня нескінченний народний потік рушив до Зимового палацу, залишеного Миколою II ще 6 січня. 150 тис. чоловіків, жінок і дітей несли ікони і корогви, співали псалми і «Боже, царя бережи!». їх зустріли постріли гвинтівок, війська стріляли в народ, почалася неймовірна паніка, в тисняві загинули кілька сотень чоловік, тисячі були поранені.\nПодії Кривавої неділі викликали справді приголомшуючий відгук. Те. що сталося нього дня, розбило вщент традиційне уявлення про царя — захисника і заступника. Газета «Право» писала, що робітники понесли з собою в братську могилу віру в живе джерело правди і справедливості.\nІз січня по жовтень 1905 р. рух протесту проти існуючого ладу поширювався і набирав силу у двох паралельних напрямах. Шлях ліберальних реформ обрали середні верстви суспільства, інтелігенція і частина представників вищих кіл, які орієнтувалися на політичні моделі західноєвропейських країн і мріяли про мирну революцію, що проводиться легальними шляхами, в результаті якої на зміну самодержавству повинна була прийти конституційна монархія. Другий шлях об'єднував дуже різнорідні верстви з погано сформульованими прагненнями і різноманітні форми соціального протесту: від селянських антипоміщицьких бунтів і смути до Рад, невідомої досі форми організації. Обидва напрями так і не злилися воєдино, незважаючи па боязкі і запізнілі спроби лібералів «йти в народ» або на деякі успіхи есерівської пропаганди в селянському середовищі. Як би там не було, революційна лихоманка охоплювала розуми: усього лише за кілька місяців ідеї, що раніше хвилювали лише окремих політичних діячів — про загальні вибори, про скликання Засновницьких зборів, про гарантію особистих свобод, — поширилися в широких колах громадськості. Ця «революція в розумах» була, безсумнівно, найбільш глибокою і значною зміною, що в кінцевому результаті спричинило події 1905 р.\nЩоб уникнути заворушень в день ювілею скасування кріпацтва і стримати обурення лібералів, Микола II підписав 18 лютого рескрипт, підготовлений міністром внутрішніх справ О.Булигіним. У ньому пропонувалося залучати «обраних від населення людей до участі в попередній розробці і обговоренні законодавчих припущень». Реформи, однак, вирішено було проводити поступово, з урахуванням історичного минулого Росії. Вони повинні були неодмінно зберегти непорушність основних законів імперії. У той же ювілейний день був підписаний указ, який дозволяв подавати петиції і запрошував «приватних осіб та організації» доводити до відома центральної влади свої пропозиції щодо поліпшення державної діяльності та добробуту народу. Ця перша поступка влади, хоч і відповідала основним вимогам листопадового маніфесту лібералів 1904 р., прийшла все ж занадто пізно. Свідомо розпливчато сформульований указ, виконання якого покладалося на комісію, так ніколи і не скликану, не міг задовольнити опозицію, налаштовану на найширше тлумачення його значення, тобто на скликання не консультативних, а повноцінних Засновницьких зборів. Таким чином, замість того, щоб заспокоїти заворушення, законодавчі акти від 18 лютого їх ще й посилили. Слідуючи букві указу, професійні об'єднання інтелігенції, міські думи, земські збори, навіть окремі громадяни почали засипати уряд зверненнями, резолюціями, проханнями, пропозиціями, які широко публікувалися на сторінках преси, все більш і більш безстрашної. В історії держави це був перший випадок такої відвертої свободи слова; популяризуючи поняття, про які раніше не було відомо нікому, преса сприяла емансипації розумів. Паралельно йшло створення об'єднань представників вільних професій та інтелігенції. Викладачі університетів, журналісти, вчителі, адвокати, письменники, лікарі, земські службовці організовувалися у професійні союзи. До кінця квітня вже існувало 14 союзів, у тому числі Жіночий союз і Союз за рівноправність євреїв. 8 та 9 травня в Москві представники різних організацій об'єдналися в так званий Союз союзів під головуванням ліберального історика П.Милюкова, нещодавно звільненого із в'язниці. Ця організація являла собою радикальне крило російського лібералізму, вона виступала за скликання Засновницьких зборів, обраних загальним голосуванням. Своєю кінцевою метою керівники цього руху вважали створення конституційної і демократичної партії, що об'єднувала б представників усіх вільних професій.\nПерша Рада виникла в Іваново-Вознесенську, великому центрі текстильної промисловості. Під час страйку 12 травня робітники всіх підприємств міста висунули своїх делегатів для ведення переговорів з начальством. Таким чином, було обрано 15 делегатів, переважно ткачів, які об'єдналися в Раду делегатів Іваново-Вознесенська. Рада, до якої входила незначна група політичних діячів, засідала на зразок селянської громадської ради за містом, прямо під відкритим небом. Його члени проявили на рідкість гарні організаційні здібності та почуття відповідальності. Рада взяла на себе керівництво страйком, організувала курси по ліквідації політичної безграмотності, стежила за підтримкою в місті зразкового порядку. Незабаром вона стала єдиним представником інтересів робітників усієї області, причому її визнали власті та заводське начальство. Однак переговори з начальством провалилися, і, проіснувавши 65 днів, Рада оголосила про саморозпуск, так нічого й не домігшись. Народження першої Ради було важливим етапом робітничого руху, з'явилася нова самобутня форма організації робітників. Кількома тижнями пізніше приклад Іванівської Ради був підхоплений робітниками одного із сусідніх міст — Костроми. Восени того ж року Ради чекав несподіваний успіх.\nПоява цієї нової форми організації робітників вимагала від соціал-де-мократичних організацій реакції у відповідь. Меншовики вітали Ради, як «органи робітничого самоврядування», які повинні були, на їх думку, прискорити процес зростання політичної самосвідомості пролетаріату. Що ж до більшовиків, вони спочатку віднеслися до Рад із недовірою, побоюючись, що організація, яка виникла стихійно, «знизу», почне суперничати з партією і поставить під сумнів її керівництво революційними діями. Більшовики змінили своє відношення до Рад значно пізніше, в листопаді-грудні 1905 р., багато в чому завдяки Леніну.\nЗаворушення охопили також значну частину моряків російського флоту після поразки в Цусимській битві (трагедія сталася 14-15 травня 1905 р., коли російський Балтійський флот після семимісячного плавання прибув у Корейську протоку, де був вщент розбитий японцями). 15 червня на найсучаснішому судні російського Чорноморського флоту броненосці «Князь Потьомкін-Таврійський», що знаходився в Одеському порту, спалахнуло повстання. Після 11 днів плавання по Чорному морю «Потьомкін» вимушений був здатися румунській владі у Констанці. Звичайно, це повстання було результатом не стільки політичної агітації кількох моряків, скільки реакцією на сувору дисципліну, погане поводження офіцерів з моряками, на загальну моральну втому екіпажу. Повстання спалахнуло стихійно і було показником гостроти кризи, що переживалася російською армією. Однак час масового переходу армії на бік революції ще не настав; доказом тому можуть служити, з одного боку, жорстокі репресії проти одеських робітників, а з іншого — відмова повсталих моряків приєднатися до страйкуючих робітників Одеси.\nЦусимська трагедія знаменувала собою остаточну поразку Росії у війні з Японією. Бродіння мас наростало. Все це примусило лібералів посилити тиск на владу і зажадати від них поступок, необхідних, щоб перевести в мирне, легальне русло готові ось-ось спалахнути безладдя. Земські діячі, які зібралися в Москві на надзвичайний з'їзд одноголосно проголосували за звернення «До суспільства», в якому ще раз проголошувалася вимога виборів представницьких зборів в рамках конституційної монархії. 6 червня делегація земців подала Миколі IIпетицію з переліком основних вимог лібералів. Через два тижні Микола II, приймаючи представників від консерваторів, знову підтвердив незмінну прихильність старим принципам. Новий земський з'їзд (6-8 липня) визнав, що спроба компромісу 6 червня провалилася і розробив проект конституції, використовуючи віковий досвід держав Західної Європи.\nВ останні дні липня відбувся ще один важливий з'їзд — І Всеросійський селянський з'їзд; на нього прибуло близько 100 делегатів із 22 губерній. Якщо створений двома місяцями раніше Всеросійський селянський союз висував лише вимоги конституційного порядку, то цей з'їзд виступив із більш рішучими резолюціями: відносно аграрних реформ мова йшла про скасування приватної власності на землю і експропріації землевласників (з компенсацією або без, в залежності від конкретного випадку), в політичній області вимагалося обрання шляхом загальних виборів Засновницьких зборів, реформа кабального оподаткування селян, скасування станової ієрархії.\nПрийняті резолюції відображали побажання селян, висловлені ними на з'їзді й являли собою своєрідний синтез ліберальної політичної програми та пропозицій есерів, відомих на селі завдяки газетам, які, за повідомленнями поліцейського донесення, «грамотні селяни читають нині з повною довірою… і великим інтересом», а також традиційних селянських вимог. На зміну розрізненим місцевим виступам селянства народжувалася політична організація в масштабах країни. На чіткі і ґрунтовні вимоги, що походили від усіх прошарків суспільства, власті відповіли явно застарілим проектом. 6 серпня Микола IIнарешті підписав указ про заснування Державної думи. Насправді цс були дорадчі збори, до чиїх обов'язків входили лише «попередня розробка і обговорення законодавчих припущень», які не торкалися основних законів імперії. Дума була позбавлена законодавчої ініціативи і не мала права голосу з питань бюджету. Вибори до неї повинні були проходити за дуже складною системою, яка поєднувала становий і майновий ценз, що скорочувало участь у виборах представників середніх верств населення і повністю позбавляло робітників усяких виборчих прав.\nУказ від 6 серпня спричинив загальне обурення опозиції. Ліберальні газети коментували подію приблизно так: «Ось справді російська реформа -самодержавство черговий раз відбирає однією рукою те, що дала інша». Заміси, очікуваного заспокоєння країна прийшла в крайнє збудження під час передвиборної кампанії. Думу планувалося обрати в січні 1906 р., а тим часом політична боротьба спалахнула з новою силою. Єдиним виграшем влади стан розкол ліберальної опозиції на прихильників і противників бойкоту виборні. 1 Іайбільш консервативна частина лібералів висловлювалася за участь у виборах, сподіваючись використати майбутню Думу, нехай навіть устрій її небездоганний, як трамплін для висунення нових вимог. Що стосується радикального крила ліберального руху (його представляв тепер Союз союзів, що нараховував більше 40 тис. членів), го воно зажадало бойкоту заздалегідь фальсифікованих виборів, які можуть тільки дискредитувати саму ідею демократії. Соціалісти-революціонери в свою чергу висловлювалися за бойкот, їх прикладу наслідували соціал-демократи, оскільки вибори, з участі в яких були виключені робітники, нічого їм не обіцяли. Проте, як одні, так і інші сподівалися використати передвиборну кампанію з метою власної пропаганди. Поки опозиція, що в значній більшості заперечувала будь-яку форму цензових дорадчих зборів, продовжувала кампанію бойкоту, оформилася висунена у вересні одночасно Союзом союзів і соціал-демократами ідея загального страйку — єдиного способу домогтися від самодержавства заходів, яких суспільство вимагало з початку 1905 р.\nПротягом літа напруженість поступово спадала, однак у вересні робітничий рух раптово знову посилився. 19 вересня розпочався найбільший загальний страйк, який коли-небудь знала країна. Першими застрайкували друкарські робітники Москви, які зажадали перегляду тарифних ставок. Троць-кий писав тоді з цього приводу, що "… ця маленька подія відкрила собою не більше й не менше, як всеросійський політичний страйк, який виник через розділові знаки і збив з ніг абсолютизм". Протягом кількох днів страйки солідарності охопили багато московських підприємств, а потім поширилася чутка про те, що делегати Союзу залізничників арештовані. Тоді Союз закликав до страйку всі залізниці країни. Так з економічного страйк переріс у політичний, оскільки мова йшла тепер вже про захист прав профспілок, і перетворився на так довго очікуване випробування самодержавства на міцність. З 12 жовтня страйк повністю паралізував всю залізничну мережу імперії. Він охопив промисловість, сферу обслуговування, банки і навіть страхові товариства й торгівлю. 14 жовтня у Петербурзі, як і в Москві, зупинилися і поїзди, і інший транспорт, не вийшли газети, не працював телефон, не було електрики. Число страйкуючих досягло півтора мільйонів. Провінція також не відставала: в Єкатеринославі, Харкові, Одесі спалахнули повстання робітників, вулиці вкрилися барикадами. 13 жовтня у Санкт-Петербурзі утворилась Рада робітничих депутатів, до якої увійшли сотні делегатів, обраних від ведучих страйкуючих підприємств міста. У виконкомі Ради представники есерів, меншовиків і більшовиків грали часто непропорційно значну, враховуючи їх реальний вплив, роль, що свідчило про поширення їх ідей серед робітників столиці. Рада робітничих депутатів 17 жовтня опублікувала свій перший інформаційний бюлетень (газету "Ізвєстія") із закликом до всіх страйкуючих вступити в контакт з нею — "єдиним повноправним представником трудящих Санкт-Петербурга".\nРозуміючи гостроту ситуації, Микола IIзвернувся за допомогою до Вітте, якому нещодавно вдалося підписати на більш або менш прийнятних умовах мирну угоду з Японією. 9 жовтня Вітте представив государю меморандум з викладом поточного положення справ і програмою реформ. Констатуючи, що з початку року «в розумах сталася істинна революція», Вітте вважав укази від 6 серпня застарілими, а оскільки «революційне бродіння» дуже велике, він прийшов до висновку, що треба вживати термінових заходів, «доки не стало занадто пізно». Він радив цареві: необхідно покласти межу самоуправству і деспотизму адміністрації, дарувати народу основні свободи і встановити справжній конституційний режим. Провагавшись тиждень, Микола І і наважився поставити свій підпис під текстом, підготовленим Вітте на основі меморандуму, але при цьому цар вважав, що порушує присягу, дану під час вступу на престол. Маніфест від 17 жовтня, незабаром названий «Маніфестом свобод», зводився, по суті, до трьох обіцянок:\n— Дарувати народу цивільні свободи на основі непорушних принципів: недоторканості особистості, свободи совісті, свободи слова, свободи зборів і організацій.\n— Не відкладаючи вибори в Думу, забезпечити участь у них тих верств населення, які, згідно з указом від 6 серпня, були позбавлені права голосу; новий законодавчий орган повинен був згодом розробити принцип загальних виборів.\n— Ввести за неодмінне правило, що жоден закон не може увійти в силу без згоди Думи, щоб обранці народу змогли на ділі брати участь у контролі за законністю дій государя.\nУ такому вигляді Маніфест являв собою більшу поступку, ніж передбачалося зробити в законодавчих актах від 18 лютого і 6 серпня. Однак багато які важливі питання залишалися невпрішеними: яка буде відтепер роль самодержавства, про що в Маніфесті не говорилося пі слова? Як поєднувати самодержавство і Думу? Чому в Маніфесті не згадується про конституцію? Які будуть повноваження пової Думи? Було ясно, що трактування і застосування настільки двозначного тексту будуть залежати від співвідношення сил між самодержавством, що поступилося лише під тиском обставин, і опозицією, яка в більшості своїй вже хотіла йти далі. Однак на той момент Маніфест дозволяв самодержавству досягти двох позитивних результатів. Вій заспокоїв фінансові кола, від яких залежала видача кредитів Росії. Французький, британський і німецький уряди вітали появу Маніфесту, бачачи в ньому запоруку конституційного режиму, яка нарешті приведе Росію на шлях парламентаризму. З іншого боку, М аніфест завершив розкол табору лібералів, який намітився вже в червні. Помірні ліберали, задовольнившись пертою перемогою, підтримали Маніфест. Що ж до радикального крила, яке якраз оформлялося в партію кадетів — конституційних демократів, — воно прийняло Маніфест насторожено. Соціалісти-рєволюціонери і соціал-демократи всіх відтінків не пішли па компроміс із самодержавством. Троцький писав тоді, що пролетаріат «не бажає нагайки, загорнутої в пергамент конституції».\nСили опозиції розділилися, У той час як ліберали віддавали пріоритет політичній боротьбі, робітники, з головою поринувши в жовтневий загальний страйк, все більше віддалялися від ідей ліберальної опозиції, які поділяли на початку 1905 р., і висували лозунг соціальної революції. Виявившись між двох вогнів — самодержавством, що не бажало йти на поступки, з одного боку, і натиском революції, яка несла в собі загрозу насильства, з іншого, -ліберали протягом всього 1905 р. так і продовжували «метатися» між царем і народом. Вони виявилися не здатними ні зупинити розгул насильства, ні рішуче очолити народну революцію. Вимушений тимчасово піти на поступки, царський уряд надалі зумів зіграти на розколі опозиційних сил і не стримав більшості обіцянок, даних 17 жовтня 1905 р\n19 жовтня Вітте був призначений на пост прем'єр-міністра — посаду, створену заради зміцнення нового принципу міністерської солідарності. На нього покладалася задача забезпечити обіцяні Маніфестом 17 жовтня свободи, підготувати вибори в Думу, відновити порядок. З перших днів свого призначення Вітте виявився в ізоляції, зіткнувшись, з одного боку, із зростаючою неприязню Миколи II (який називав свого прем'єр-міністра «політичним хамелеоном») і двору, а з іншого — з недовірою навіть найбільш помірних лібералів, таких, як Шипов та Львов, що відмовилися увійти до складу уряду. Вітте не зумів втримати рівновагу між реформами і репресіями і пішов по шляху репресій.\nЖовтневий маніфест являв собою значний етан в політичній боротьбі лібералів, яку вони вели вже більше року. Однак він не зміг обмежити революційні виступи і розрядити обстановку, яка особливо розжарилася в останні місяці 1905 р. Щойно закінчився загальний страйк у Санкт-Петербурзі і в Москві (21 жовтня), спалахнув заколот на військово-морській базі у Кронштадті (26-27 жовтня). Слідом за ним інший — на військово-морській базі в Севастополі. Під керівництвом лейтенанта П.Шмідта бунтівники створили Раду робітничих, солдатських і матроських депутатів, якій призначено було проіснувати всього лише з 1 і до 15 листопада. Тим часом безладдя охопило всю Транссибірську залізницю, збунтувалися військові частини, що очікували повернення додому після закінчення російсько-японської війни.\nВитлумачивши Маніфест 17 жовтня як зняття всіх заборон і під впливом есерівських рішень II з'їзду селян (6-10 листопада, Москва), які підтверджували принцип націоналізації землі, почали бунтувати селяни. Кульмінаційної точки їхні виступи досягли в листопаді-грудні 1905 р. Рух охопив головним чином Симбірську, Курську, Чернігівську і особливо Саратовську губернії. У ряді місць були розгромлені всі поміщицькі садиби. Уряд вимушений був вжити суворих заходів — послати каральні війська, оголосити в багатьох місцях надзвичайний стан, — щоб зупинити безладдя, однак літом 1906 р. вони поновилися. У розпал заворушень консервативні сили організували так звані чорні сотні. До них набирали як селян, так і міських люмпен-пролета-рів, розпалюючи в них почуття антисемітизму. Користуючись прихильним заступництвом царської поліції, чорні сотні влаштовували численні погроми. Тільки за жовтень число їх перевалило за 150 — в основному в південних містах, де єврейське населення становило досить значний відсоток. 8 листопада за потурання Вітте з допомогою Трепова і нового міністра внутрішніх справ Дурново крайньо-празі кола створили «Союз російського народу» на чолі з О.Дубровіним і В.Пуришкевичем. Проголосивши лозунг «Православ'я, самодержавство і народність», вони закликали до боротьби проти «внутрішніх ворогів».\nНайзначнішим випробуванням, що випало на долю уряду Вітте в останні місяці 1905 р., виявилося його протистояння Санкт-Петербурзькій Раді, а потім і Московській Раді робітничих депутатів. Санкт-Петербурзька Рада, яка сформувалася 13 жовтня під час загального страйку переважно з депутатів, обраних на підприємствах, і членів революційних партій, зуміла домогтися неухильного зростання свого впливу і, зрештою, стала представляти інтереси половини найманих робітників столиці. Так, після публікації Жовтневого маніфесту, адвокат-меншовик Хрустальов-Носарь, який очолював Раду, продовжував агітувати робітників не припиняти боротьбу аж до повної перемоги над царською владою. 2 листопада Рада закликала робітників до нового загального страйку, так і не домігшись поступок від уряду. Через деякий час Рада проголосила восьмигодинний робочий день на заводах, але власники оголосили локаут, і Раді довелося «тимчасово припинити» введення оголошених заходів. Ці невдачі викликали у робітників почуття безглуздості боротьби, чим скористався уряд для контратаки. 25 листопада влади арештували Хрустальова-Носаря; Раду очолило колективне керівництво, серед членів якого виділявся молодий талановитий оратор Троцький. З грудня під час засідання були затримані всі 267 делегатів Ради. Таким чином, Санкт-Петербурзька Рада робітничих депутатів за п'ятдесят п'ять днів свого існування із звичайного страйкового комітету зуміла перетворитися на справжній робітничий парламент, де більшість робітників столиці, користуючись немислимою ще кілька місяців тому свободою зборів і слова, змогла познайомитися з політичним словником і поняттями, які раніше були в ходу тільки у небагатьох присвячених. Санкт-Петербурзька Рада продовжила досвід Іванівської Ради. До кінця 1905 р. в головних промислових центрах країни вже нараховувалося кілька десятків Рад,\nУ кінці листопаду робітничі заворушення в країні спалахнули з новою силою. Ідея Леніна, висловлена в книзі «Дві тактики соціал-демократії в демократичній революції», про необхідність озброєного повстання для вступу в наступний етап революції, проникала все глибше в свідомість маси. її втілила в життя Московська Рада. Вона була заснована 22 листопада і об'єднала членів різних соціалістичних партій, обраних внаслідок багатоступінчастих виборів. Досить численні в Раді більшовики організували «бойові дружини». 2 грудня в одній із частин Московського гарнізону почалися заворушення. Рада вирішила, що настав час діяти, і призначила на 7 грудня початок загального політичного страйку і повстання, яке повинне було скинути царську владу. Незважаючи на підтримку значного числа страйкуючих Раді все ж не вдалося, як в жовтні, зупинити роботу життєво важливих галузей, зокрема залізничного транспорту. Повстання було приречене. За чотири дні (15-18 грудня) війська під командуванням адмірала Дубасова зуміли розправитися з осередками повстання, на чолі яких стояли бойові загони більшовиків, сконцентрованими головним чином в районі Пресні, на заході Москви. Незважаючи на невдачу, революціонери визнали, що підсумки повстання не були тільки негативними. Якщо ще рік тому робітничий рух був «політично аморфним і позбавленим класової свідомості», то досвід, набутий в ході повстання, повністю перетворив його, остаточно вбивши в робітниках патріархальні ілюзії і лояльність по відношенню до монархії. В історичній перспективі розгром Рад сприяв зміцненню в країні консервативних позицій, а жорстка політика репресивних заходів остаточно зупинила реформи і «мирне оновлення» Росії.\nВласті, відчувши свою силу в боротьбі з соціальною революцією, зважилися переглянути свої обіцянки, дані 17 жовтня. Усього за кілька місяців вони перетворилися «в недосяжні золоті яблука саду Гесперід», як з гірким гумором писала газета «Право». Перша з обіцяних свобод — недоторканість особистості — була не більш ніж пустим звуком, бо повсюди йшли арешти підозрюваних. За один тільки грудень і 905 р. в столиці було арештовано близько 2 тис. чоловік. Навесні 1906 р. загальне число взятих у в'язниці і висланих перевищило 50 тис. чоловік. Такої кількості репресованих при царській владі ще ніколи не було.\nЗ прийняттям 24 листопада «Тимчасових правил» преса користувалася відносною свободою. Однак через кілька місяців набагато жорсткіші правила знову обмежили свободу преси. Право на страйк фактично зводилося на нівець законом від 2 грудня, який забороняв страйкувати державшім службовцям, працівникам громадських установ і робітникам підприємств, «життєво важливих для економіки країни».\nПро свободу слова варто було й говорити. Як могла вона поєднуватися із законом від ІЗ лютого 1906 р., згідно з яким можна було піддати переслідуванню будь-яку особу, винну в «антиурядовій пропаганді»? Прийнятий 11 грудня виборчий закон обманув надії ліберальної опозиції, хоча в порівнянні її законом від 6 серпня все ж являв собою крок уперед. Виборчий ценз став менш суворим, 25 мли. чоловік дістали право голосу. Однак вибори залиша-мюі багатоступінчастими, а права виборців — нерівними. Всі виборці ділилися па чотири курії (поміщики, міські власники, робітники і селяни). Кожна з них вибирала своїх вибірників у виборчі округи. Закон про вибори, дуже складний і заплутаний, прагнув насамперед забезпечити права поміщиків. І Іовповаження Думи заздалегідь сильно обмежувалися. Напередодні передвиборної кампанії уряд вирішив провести реформу Державної ради. З адміністративного органу вона перетворювалася на вірну владі верхню палату майбутнього парламенту і наділялася рівними з Думою законодавчими повноваженнями.\nОдночасно з цими заходами 24 квітня, всього лише за три дні до відкриття Думи, були ухвалені Основні закони, які сильно обмежували її законодавчі, бюджетні та політичні права. Дума позбавлялася багатьох своїх повноважень. їй заборонялося обговорювати питання, які відносяться до «ведення государя», такі, як міжнародні, військові і внутрішні справи двору. Фінансові прерогативи Думи були ще більш куцими, ніж законодавчі. До її компетенції не входили всі витрати, пов'язані з питаннями «ведення государя», а також із державною заборгованістю; в кінцевому результаті половина бюджету країни не підлягала контролю з боку Думи. Государ зберігав «вищу самодержавну владу» (з офіційних документів було виключене лише слово «необмежену»); в перервах між сесіями Думи (а час сесій визначався государем) тільки він міг проголосити і затвердити новий закон, оголосити або відмінити надзвичайний стан, припинити по своїй волі дію будь-якого закону або цивільних свобод. Міністри призначалися і знімалися зі своїх постів згідно його побажанню і відповідали за свої дії перед ним одним. Таким чином, про парламентське правління не могло бути й мови.\n— Союз російського народу — партія, націоналістична за духом, дотримувалася монархічних і антисемітських поглядів.\nСоюз 17 жовтня (так звані октябристи) — представляв помірне крило ліберального руху, цілком задоволене обіцяними свободами і скликанням Думи.\n— Партія конституційних демократів (кадети) — ліве крило лібералів, об'єднувало земських діячів, які стояли на конституційних позиціях, а також більш радикальних елементів з професійних союзів. На відміну від октябристів кадети вважали Маніфест 17 жовтня початковою стадією політичної боротьби, яку вони мали намір продовжити в самій Думі, з метою встановлення справжнього парламентського правління в країні. У зв'язку з тим, що більшість соціалістичних партій бойкотувала вибори, кадети зуміли залучити на свою сторону багато виборців, не тільки своїх співчуваючих — освічену буржуазію та середній клас, — але й представників національних меншин, на захист яких вони виступили, а також частину селян, яким вони обіцяли проведення земельних реформ.\n1. Незважаючи на всі захисні заходи, такі, як виборчий ценз і багатоступінчасті вибори, власті потерпіли відносну поразку на виборах. Праві партії та октябристи отримали всього лише 10% голосів. Вибори завдали жорстокого удару по основному догмату самодержавства — непорушній єдності царя й народу.\n2. Більшість селян, замість того, щоб підтримати на виборах тих, хто вважав себе їх природними захисниками, поміщиків або місцевих державних службовців, проголосувало за своїх власних кандидатів або за кандидатів опозиції. Таким чином, в Думу були обрані близько 100 безпартійних депутатів, що виступали за аграрні реформи, і ще 100 депутатів — трудовиків.\nДума урочисто відкрилася пишним прийомом, який Микола IIвлашту-пав для депутатів у Зимовому іалаці. Але не пройшло й тижня, як її представники прийняли (5 травня) адресу монарху, в якій знову висувалися основні вимоги лібералів: мова знову йшла про введення загальних виборів, про скасування всіх обмежень на законодавчу діяльність Думи, про особисту відповідальність міністрів, скасування обмежувальних законів, про Державну раду, про гарантію цивільних свобод, включаючи право па страйк, скасування смертної страти, розробку аграрної реформи, перегляд оподаткування, введення загальної та безкоштовної освіти, задоволення вимог національних меншин, повну політичну амністію. Цей документ був відображенням тактики депутатів від опозиції, які увійшли до складу Думи з метою розширити її повноваження і перетворити на повноправний парламент. Вони були переконані, що цар не посміє зачепити «народних представників», які вважалися "єдиними спасителямн Росії", внаслідок чого уявляли себе невразливими. Однак уряд, керований слухняним і посереднім прем'єр-міністром І.Горемикіним, категорично відкинув всі ці вимоги. Діставши відмову, Дума прийняла більшістю голосів (проти семи) вотум «повної недовіри» уряду і зажадала його «негайної відставки». Двох тижнів вистачило, щоб між урядом і Думою стався остаточний розрив. Уряд у свою чергу бойкотував Думу, подаючи на її розгляд лише закони другорядного значення. їй залишалося тільки використовувати право депутатів на депутатський запит. Протягом кількох тижнів 379 запитів були подані на адресу уряду, який відхилив або проігнорував їх. Депутатська асамблея прийняла також проект аграрного закону, згідно з яким селяни могли б за «справедливу компенсацію» отримати землі, які ними орендуються. Уряд визнав, що це питання не входить у компетенцію Думи, будучи занадто важливим для країни, і 9 липня розпустило Думу. Те, що приводом для розпуску Думи послужило саме аграрне питання, в той час як більшість депутатів виражали побажання селянства, не могло залишитися без наслідків. Представник ліберальних кіл князь Є.Трубецькой писав Миколі II: «Тепер, коли Дума розпущена, вони (селяни — авт.) переконані, що причиною розпуску послужила відмова в наділенні землею. І ваші радники переклали відповідальність за цю відмову на монарха. Вони зуміли перетворити питання земельне на питання династичне, на питання про спосіб правління. Вони віддали селянство в жертву тій самій республіканській пропаганді, за яку ще так недавно кидали у вогонь агітаторів». 9 липня ввечері 182 депутати — представники опозиції (кадети, трудовики, меншовики) — зібралися у Виборзі й склали маніфест. Він закликав до відмови від виплати податків і від воїнської повинності «аж до скликання нового народного представництва». «Виборзька відозва» переслідувала подвійну мету. З одного боку, виразити суспільне несхвалення авторитарним діям уряду, з іншого — попередити вибух народного обурення, намагаючись одягнути його в прийнятні форми протесту, щоб зберегти шанс на встановлення конституційного правління. Насправді відозва не отримала в країні достатнього відгуку і мала тільки один результат: його укладачі зазнали судового переслідування й тим самим втратили можливість балотуватися до складу наступної Думи. Партія кадетів позбавилася багатьох своїх депутатів.\nСелянські бунти, що спалахнули під час обговорення аграрного питання на засіданнях Першої думи, були жорстоко придушені за допомогою спеціальних каральних загонів і масових репресій. Чудом уникнувши замаху з боку есерів (12 серпня 1906 р.), Столипін заснував військово-польові суди, які протягом восьми місяців винесли близько 1000 смертних вироків. Одночасно з цим у ході підготовки нової виборчої кампанії Столипін спрямував свої зусилля на підрив діяльності опозиційних партій. 260 щоденних і періодичних видань були призупинені з липня по жовтень 1906 р. Обіцяна в 1905 р. свобода слова була забута. Власті вдалися ще до одного досить дійового засобу боротьби з опозицією: опозиційним партіям було відмовлено в «адміністративній санкції», свого роду свідченні лояльності по відношенню до влади, без якої жодна партія не могла проводити публічних засідань. Скориставшись розпуском Думи, Столипін підготував два знаменитих земельних закони. Згідно із першим (від 5 жовтня 1906 р.), селянам нарешті надавалися рівні з іншим населенням країни юридичні права. Другий закон (9 листопада 1906 р.) дозволяв будь-якому селянинові, який обробляє землю на умовах громадського землекористування, в будь-який момент зажадати належну йомучастку у повну власність. Мета даного закону, який підписав смертний вирок віковій селянській громаді, — повернути аграрну проблему іншим боком: замість того, щоб експропріювати поміщиків — збезземелювати громаду, оскільки між селянами розподілялися землі, належні їй. Однак потрібна була ще згода останніх на руйнацію інституту, який тільки зміцнився в ході революційних подій. За цей час — поки складалися селянські запити і проходили земельні бунти — громада затвердилася як справжній орган селянського самоврядування. І знову в центрі конфлікту між урядом і Другою думою, яка зібралася 20 лютого 1907 р., постало земельне питання.\nПередвиборна кампанія пройшла не без втручання і тиску на виборців з боку влади, однак Друга дума виявилася ще більш радикальною, ніж Перша. До неї увійшло більше 100 депутатів-соціалістів (37 есерів, 66 соціал-демократів, з них 2/3 меншовиків), близько 100 трудовиків, 100 кадетів і 80 депутатів від національних меншин з важко визначаємою політичною орієнтацією; октябристів було всього лише 19, монархістів — 33. У результаті кандидати від урядових партій склали в Думі дуже незначну фракцію, в той час як переважна більшість виявилася в опозиції.\nНавчена попереднім досвідом, Дума вирішила діяти в рамках законності, уникаючи непотрібних конфліктів. Комісії приступили до розробки численних законопроектів. Після початкового періоду затишшя з березня по квітень 1907 р. суперечки розгорілися з двох питань: щодо аграрної політики і вживання надзвичайних заходів проти революціонерів. Уряд зажадав засудження революційного тероризму, але більшість депутатів відмовилися це зробити. Більше того, 17 травня Дума проголосувала проти «незаконних дій» поліції. Тим часом повсюди поновилися терористичні й антитерористичні акції (тільки за травень загинуло кілька сот чоловік). Під тиском консервативної преси, в якій Дума називалася «розсадником бунтів і непокори», «притулком єврейського мракобісся і тероризму», уряд вирішив оголосити про її розпуск, але, щоб не зв'язувати його знову з аграрним питанням, звинуватив багатьох депутатів у змові проти царської сім'ї. 1 червня Столипін зажадав виключення з Думи 55 депутатів (соціал-демократів) і позбавлення 36 з них парламентської недоторканості. Не чекаючи її рішення, Микола її сам оголосив 3 червня про розпуск Думи і призначив скликання чергової Думи на 1 листопада 1907 р. У маніфесті, який проголосив розпуск Думи, було також оголошено про корінні зміни в законі про вибори. Дана міра повністю суперечила Основним законам, прийнятим у 1906 р., згідно з якими будь-які зміни вимагали попередньої згоди двох палат — Думи і Державної ради. Новий закон розроблявся в умовах абсолютної секретності протягом кількох останніх місяців. Він посилював виборчий ценз основних виборців, скорочував представництво селян і національних меншин, збільшував нерівшсть у представництві різних соціальних категорій. Тепер голос одного поміщика дорівнював голосам 7 городян, ЗО селянських виборців або 60 робітників. Період, який відкривався Маніфестом 17 жовтня 1905 р., коли була зроблена перша в історії спроба поєднати самодержавний режим із конституційною формою правління, прийшов до кіпця. «Проклятий закон», як прозвали в народі новий закон про вибори, знову повертав країну до самодержавства.\nНа даному етапі перемога була, безумовно, на боці царської влади. Країна, втомлена від двох з половиною років безладдя, не прореагувала на прийняття нового закону про вибори. Уряд отримав покірну Думу, функції якої обмежувалися затвердженням представлених їй законів. Таким чином, державний переворот 3 червня 1907 р. знаменував собою поразку революції 1905 р. і явне відродження самодержавства, якому вдалося відмовитися від більшості поступок, вирваних під тиском опозиції 17 жовтня 1905 р. Однак 1907 р. в жодному разі не був поверненням до 1904 р. Зі слів Вітте, «революція в розумах» здійснилася, і сила її перевершувала силу існуючого режиму. Країна прокинулася до політичного життя, самодержавство не уявлялося відтепер єдино можливою формою правління, питання про вибір режиму стояло на порядку денному. Спочатку, в 1905 р. здавалося, що від такого політичного «пробудження» виграли ліберали. Вони краще за інших виявляли вимоги нижчих верств населення, але в 1907 р. їх час було упущено, і спроба вкоренити Думу на ґрунті нової державної законності провалилася. Концепція ліберальної парламентської революції, яка могла б привести мирним шляхом до конституційної демократії, зазнала поразки. Разом із тим ліберали хоч і не володіли реальною владою, але складали більшість в обох Думах і виявилися достатньо наближеними до влади, щоб тим самим дискредитувати себе в очах значної частини народних мас, керівництво якими вони не взяли на себе через страх перед люттю стихії. Народний рух все більше підпадав під вплив інших ідей, особливо соціалістичних. У результаті події 1905-1907 рр. не привели Росію до політичної інтеграції з демократичними режимами інших європейських країн. Вони лише підірвали довіру до лібералів і посилили конфронтацію між представниками крайніх течій.\nЗвільнившись від опозиційної Думи, Столипін протягом чотирьох років (з липня 1907 по вересень 1911 р.) намагався проводити політику авторитарну і консервативну, засновану на твердій рішучості оновити країну. З цією метою він скористався, і небезуспішно, зростанням націоналістичних настроїв у середовинп російської буржуазії. Згідно з концепцією Столипіна, модернізація країни вимагала трьох умов: перше — зробити селян повновладними власниками, щоб найбільш «міцні та сильні», звільнившись від опіки громади, могли обійти «убогих і п'яних»; друге — досягти загальної письменності в об'ємі обов'язкової для всіх чотирирічної початкової школи. Ще будучи пред-водителем дворянства в Ковно, Столипін писав з цього приводу, що тільки письменність допоможе поширенню сільськогосподарських знань, без яких не може з'явитися клас справжніх фермерів. 1, нарешті, третє — необхідно було досягти посиленого росту промисловості, підкріпленого розвитком внутрішнього ринку.\nРуйнуванню селянської громади сприяв не тільки указ від 9 листопада 1906 р., але й інші закони 1909-1911 рр… які передбачали розпуск громад і можливість його проведення рішенням простої більшості, а не двох третин членів громади, як було раніше. Власті всіляко сприяли відокремленню селянських господарств. Якщо господарство залишалося на території села, воно називалося відрубом, якщо воно знаходилося поза його межами — хутором. Держава також допомогла багатьом селянським сім'ям у придбанні земель за допомогою Селянського банку. Банк продавав у кредит землі, що були скуплені раніше у поміщиків або належали державі. Між 1905 і 1914 рр. в руки селян перейшли таким шляхом 9,5 млн. га землі. Ця політика була дуже розумного у відношенні до найбільш прецездатної частини селян, вона допомогла їм встати на ноги, однак не могла вирішити аграрну проблему загалом. Селяпи-бідпяки не змогли скористатися реформами. Вони були вимушені найматися батраками, переселятися в міста, або виїжджати в неосвоєні регіони країни. Уряд всіляко заохочував, наприклад, заселення Сибіру. Кредити, що відпускалися переселенцям, збільшилися в чотири рази в порівнянні з періодом 1900-1904 рр. Однак це не виправдало надій уряду і не дало належних результатів. Переселенці вважали за краще влаштовуватися у вже обжитих місцях, таких, як Урал, Західний Сибір, аніж займатися освоєнням безлюдних лісових зон. Між 1907 і 1914 рр, 3,5 млн. чоловік виїхало в Сибір, близько 1 млн. з них повернулися в європейську частину Росії. Проте, якщо в 1897 р. в Сибіру нараховувалося 8,2 млн. жителів, то в 1917 р. їх було вже 14,5 млн.\nЗагалом можна сказати, що аграрним реформам Столипіна не вистачило часу. Приблизно за десять років тільки 2,5 млн. селянських господарств вдалося «звільнитися» з-під опіки сільської громади. Рух за скасування «мирського» правління на селі досяг найвищої точки між 1908 і 1909 рр. (близько півмільйона запитів щорічно, що свідчило про одне з таємних бажань багатьох селян — вийти з-під опіки «миру»). Однак згодом цей рух помітно скоротився. Випадки повного розпуску громади загалом були дуже рідкими (всього 130 тис). «Вільні» селянські землеволодіння становили лише 15% загальної площі обробленої землі. Навряд чи половині селян, що працювали на цих землях (1,2 мли.) дісталися відруби або хутори, закріплені за ними постійно, як власність. Водночас це був найбільш важливий етап, оскільки тільки він перетворював селянина на справжнього власника, господаря достатнього для життя наділу. Власниками змогли стати лише 8% загального числа трудівників, але вони губилися в масштабах країни.\nДля проведення своєї лінії Столипін уміло скористався економічними і політичними «козирями», які знаходилися в його руках.\nУ Третій думі, прозваній «поміщицькою», оскільки вона була обрана на нерівноправній основі (курія поміщиків і перша міська курія, тобто менше за 1% населення, становили 65% виборців), значній більшості правих, «урядовому блоку» (225 депутатів від націоналістів і октябристів), протистояла ослаблена новою виборчою системою опозиція (52 кадети, 26 депутатів від національних меншин, 14 трудовиків і 14 соціал-демократів). Аж до 1909 р. завдяки позиції октябристів між урядом і Думою не було конфліктів. Партія октябристів була однією з провідних у Думі. її очолив О.Гучков, онук кріпосного селянина, який розбагатів на виробництві тканин. Починаючи з 1909 р. взаємовідносини між Гучковим і Столипіним погіршилися, каменем спотикання стало, передусім, питання про військові витрати країни, які Гучков прагнув поставити під безпосередній контроль Думи. Але до того часу на хвилі націоналізму в ділових колах частина октябристів, які представляли інтереси російської буржуазії, пішла на зближення із владою. Частина депутатів об'єдналася із представниками правих націоналістичних кіл помірного плану, утворивши нове угруповання — Партію російських націоналістів, яку очолив П.Балашов. Це угруповання згодом перетворилося на «законодавчий центр» Третьої Думи. На нього аж до 1911 р. спирався Столипін. Націоналістичний чад за ці роки розповсюдився й на більш ліві кола. Зрозуміло, кадети не підтримували антисемітські, ксенофобні лозунги надто правих, проте, їх, безсумнівно, притягала ідеологія раціоналізму, яка на той час в Росії, як і в інших країнах Європи, являла собою альтернативу соціалізму. Соціалістична ідеологія в Росії втрачала популярність.\n1907-1911 рр. стали роками спаду революційного руху. Число членів дозволених із березня 1906 р. профспілок скоротилося з 250 тис. в 1907 р. до 12 тис. в 1910р.; число страйкуючих робітників знизилося до 50 тис. У партії соціал-демократів стався остаточний розкол через полярність висновків, зроблених кожною фракцією з поразки революції 1905-1907 рр. Меншовики, проаналізувавши невдачу московського повстання в грудні 1905 р., прийшли до думки, що Росія ще не дозріла для соціальної революції- Поки потрібно було надати ініціативу буржуазії, допомогти їй скинути царський режим, а головне — не сполохати її починів. Більшовики ж па досвіді революції 1905-1907 рр. переглянули свою революційну тактику і запропонували новий план дій, більш прийнятний для специфічних умов Росії, як підтвердило майбутнє. Більшовики вважали, що дуже ризиковано довіряти буржуазії керівництво майбутньою революцією, — як показала невдача ліберального руху, у буржуазії немає ні сил, ні справжнього бажання знищити самодержавство і здійснити докорінні соціальні зміни. Тільки робітничий клас у союзі із селянською біднотою, слідуючи за авангардом професійних революціонерів, зможе примусити буржуазію здійснити нову революцію.\nСеред соціал-демократів йшла постійна боротьба різних тенденцій, а конструктивних дій було мало. На IV (Стокгольм, квітень 1906 р.) і V (Лондон, травень 1907 р.) з'їздах партії збереглася лише зовнішня їх єдність. Полеміка розгорілася з особливою силою з питання про експропріації, здійснені підпільними більшовистськими загонами. Найбільш відома з цих акцій була проведена 13 червня 1907 р. Тер-Петросяном, соратником Сталіна. Він вилучив із Державного банку у Тифлісі 340 тис. руб. Меншовики та частина більшовиків виступили проти подібних дій. Ленін же відмовився від засудження цих «партизанських дій» і па V партійній конференції, що відбулася в Парижі в грудні 1908 р., різко обрушнвся па меншовиків, звинувативши їх у бажанні «ліквідувати» підпільні організації й обмежитися тільки легальною діяльністю. У ці роки більшовикам довелося боротися із тенденцією, що виникла в робітничому середовищі, яку Ленін охарактеризував як «ліквідаторську». Вона ставила за мету створення легальної демократичної робітничої партії за зразком західних країн, дуже далекої від тієї підпільної бойової організації, якою була партія більшовиків. Кращим союзником Леніна в його боротьбі з «ліквідаторами» став сам уряд, з його безкомпромісністю і повною відсутністю будь-якої соціальної політики, направленої на поліпшення життя робітників. Леніну довелося боротися і з численними внутрішньопартійними фракціями. Суперечки виникали з будь-якого приводу: з питань теорії, методів революційної боротьби, керівництва газетами, розпорядження грошовими фондами. Фракції розділилися таким чином: з одного боку — уго-дівці (на чолі з Риковим), які схилялися до загальних дій із меншовиками, з іншого — одзовісти, які вимагали відклику депутатів соціал-демократичної партії з Думи, оскільки вважали всяку парламентську діяльність зрадою по відношенню до народу. Ленін боровся з ними, називаючи їх «ліквідаторами навпаки».\nВ той час як революційні угруповання дробилися в пошуках своїх шляхів, філософські течії, які десятки років володіли розумами російської лівої інтелігенції, такі, як позитивізм, матеріалізм, соціалістичний марксизм, переживали занепад. З новою силою відродився потяг до націоналізму, містицизму, естетики «чистого» мистецтва, тоді як інтерес до політики і соціальних проблем падав. Яскравим прикладом відмови підпорядковувати будь-яке заняття мистецтвом або інтелектуальною діяльністю соціальному утилітаризму або політиці стало поява збірки «Віхи», яка викликала широкий відгук і пристрасні обговорення. Авторами її стали сім видних інтелігентів, в основному колишніх марксистів, які прийшли або повернулися до віри (П.Струве, М.Бердяєв, С.Булгаков та інш.). Бердяєву, зокрема, належить одна з ключових думок збірника:«Любов до зрівнювальної справедливості, до суспільного добра, до народного блага паралізувала любов до істини, майже знищила інтерес до істини». У той час як Бердяєв викривав «внутрішнє рабство» російської інтелігенції, Струве обрушувався на її безвідповідальність. Інтелігенція у всіх бідах Росії звинувачує уряд, писав він, неначе вона сама не несе ніякої провини за них і вони стосуються її лише тому, що змушують бунтувати проти уряду. При такій позиції, завершував свою думку Струве, суспільству надаються тільки дві можливості — деспотизм або диктатура натовпу.\nДесятиріччя з 1905 по 1914 р. було відмічене небувалим розквітом мистецтва, літератури й філософії. Досить згадати про колосальний всесвітній успіх російського балету Дягілєва, досягнення російського авангарду як в області музики (Стравіиський), так і в області живопису (Кандінський, Мале-вич, Ларіонов), про розквіт поезії в творчості символістів (Білий, Блок), акмеїстів (Гумільов) або футуристів (Маяковськнй). Соціалістичні ідеали 1890-х рр. похитнулися. Не випадково пізніше Максим Горький, наприклад, хоч і сам віддавав данину містичним настроям (1910 р.), назвав ці роки «ганебним десятиріччям». Відмова від позитивізму і служіння соціальним ідеалам, до яких схилялася радикальна інтелігенція XIX в., поєднувалася із запереченням буржуазних цінностей і матеріальних благ і підкресленим презирством інтелігентів до режиму, який їх звеличував. Частина творчої еліти з нетерпінням і тривогою чекала останнього часу «буржуазної цивілізації». У багатьох просвічених колах столиці говорили про грядущий «кінець світу». Чекали апокаліпсису — як в релігійному значенні, так і в політичному. Цим апокаліпсисом повинна була стати революція, яка відкриє нову еру, надасть кращим розумам можливість реалізувати свої задуми в оновленому суспільстві, яке вийшло з горнила революції. Поки ж у Санкт-Петербурзі панувала вседозволеність. Столиця стала найбільш «сучасним» і, безумовно, найбільш вільним з європейських міст того часу. Парадоксально, але бурління новаторських ідей в художньому та інтелектуальному жити, захоплення есхатологією та моральний еклектизм — все це, разом узяте, швидше порушувало минулу рівновагу освічених кіл суспільства, ніж сприяло появі нових непорушних духовних цінностей, суцільних філософських теорій і загальної системи принципів, якими можна було б згодом керуватися в соціальному і політичному житті.\nРеалізації планів Столипіиа сприяли не тільки політична та ідеологічна ситуації, які він успішно використав, але й чудове економічне становище. Зростання промисловості в Росії поновилося; небувалою швидкістю через сприятливу зовнішню кон'юнктуру. Завдяки масовому експорту продовольчих товарів (Росіііська імперія експортувала і ретину своєї товарної продукції зернових і була найбільшим у світі постачальником зерна), зовнішня торгівля була прибутковою, державний бюджет урівноваженим, навіть незважаючи на виплати по зовнішньому боргу. За п'ять років (1908-1913 рр.) промислове виробництво зросло на 54%, загальна кількість робітників збільшилася на 31% — це були конкретні показники росту промисловості. Всі галузі промисловості знаходилися на підйомі, особливо виробництво сталі, металургія, видобуток нафти, виробництво електроенергії, сільськогосподарських машин. До того ж у провідних галузях намітився небувалий процес концентрації виробництва, як в плані технічному (в Росії процент робітників, зайнятих на заводах, де працювало понад 1000 чоловік, — 40% загального числа робітників, — був вищим, ніж у США), так і в плані збільшення торгового обороту і грошового прибутку. Картелі, трести, концерни монополізували більшу частину виробництва та розподілу в найбільш сучасних галузях економіки. Концентрація забезпечувалася діяльністю кількох великих банків, які, як і в Німеччині, повністю керували ринком. У 1913 р. більше половини банківських операцій проводилося за допомогою шести найбільших ділових і депозитних банків Росії, які знаходилися у Санкт-Петербурзі. У столиці в цей час розквітла біржова та фінансова діяльність, чому сприяло помітне зростання курсу цінних паперів на біржі, особливо з 1909 р.\nДосить важко визначити точно частку іноземного капіталу в російській економіці того часу. Однак можна сказати, що до 1914 р. третина загального числа всіх акцій товариств, які діяли на території імперії, належала іноземним власникам. Внески іноземного капіталу були особливо значними в металургійній і нафтовій промисловості, а також у банках. У 1914 р. 65% капіталу найбільшого Російсько-Азіатського банку належали французьким вкладникам. Іноземці робили також значні капіталовкладення в найбільш технічно розвинені галузі промисловості, такі, як електротехніка, кораблебудування, автомобілебудування. Якщо виходити із загальної суми капіталовкладень, французи займали перше місце серед інвесторів, особливо враховуючи суми, надані ними у вигляді позик. Частка французького капіталу сягала 12,5 млрд. франків, частка німецького капіталу — 8 млрд., частка британського — З млрд.\nДля того, щоб дати об'єктивну оцінку цій картині загального досягнення успіху, потрібно розі лянути її в світовому масштабі. У 1913 р. загальний рівень промислового виробництва в Росії залишався у два з половиною рази меншим, ніж промислове виробництво Франції, в шість разів меншим, ніж у Німеччині, в чотирнадцять разів — ніж в Америці. Тут постає одне важливе питання: чи сприяв курс економічного розвитку, взятий Вітте і продовжений Столипіним, докорінному перетворенню російської економіки і російського суспільства?\n— У сільському господарстві передвійськове десятиріччя швидше сприяло сільським громадам (вони викупили 6 мли. га землі), аніж справжнім «селянам-підприємцям» (вони викупили лише 3,4 млн. га землі в особисту власність).\n— У промисловості разом із закінченням кризи і поновленням виробництва збільшився попит в основному на металеві заготовки, що більше відповідало урядовій програмі переозброєння, ніж потребам приватного підприємництва.\n— Російська буржуазія, яка являла собою досить різнорідну групу підприємців, за своєю ідеологією була далека від норм Шумпетера: частина з них паразитувала на державній діяльності, інша — вихідці із «старообрядницьких» кіл — піклувалися про прибуток не ради нього самого, а як можливість «послужити країні» і затвердити російську могутність.\nЗ цієї точки зору економічна політика Вітте — Столипіна не привела до якого-иебудь дійсного наближення до західної моделі. Нав'язана зверху, вона в певному сенсі випереджала методи, використані Сталіним у 1928 р.\nНаступною формою вияву націоналізму можна, безумовно, вважати бажання буржуазії та чиновництва позбутися присутності іноземного капіталу в економіці. Бажання звільнитися було таким великим, що не тільки інтелігенція, але й ті, хто безпосередньо стикався з іноземною присутністю й конкуренцією, усвідомлювали російське відставання і залежність країни від закордону. З поширенням вищої освіти службовці все гостріше відчували ураженість свого положення, фінансову і ієрархічну дискримінацію, яких вони зазнавали в порівнянні з іноземцями, що працювали на тих самих підприємствах. Посол Франції у Санкт-Петербурзі М.Палеолог доповідав про новий стан розумів: «Мати іноземців як співробітників — будь ласка, але дати їм можливість стати господарями ринку — ні. Такий, здається, нинішній девіз». Дана форма національної самосвідомості росіян, видно, відповідала певному етапу розвитку економіки, переходу до більшої незалежності.\nТретя форма вияву націоналізму в Росії, яка спричинила численні наслідки для режиму, — почуття переваги росіян над неросійськими народами, які проживали в імперії, що всіляко розпалювалося владою та самим Столипіним.\nДругою помилкою Столипіна стало те, що він не передбачував наслідків інтенсивної русифікації неросійських народів. Столипін не приховував свої націоналістичні переконання: одного разу на засіданні Думи він різко відповів польському депутату Дмовському, що почитає за «вище щастя бути підданим Росії». Він відкрито проводив націоналістську великоруську політику і, природно, налаштував проти себе і царського режиму всі національні меншини. Фінляндія стала притулком для багатьох опозиціонерів. Столипіна обурювало, що сейм Фінляндії складався переважно із соціалістів та лібералів. У 1908 р. він безуспішно намагався обмежити повноваження сейму, двічі розпускав його, а потім знову ввів у країні колишні диктаторські методи. До 1914 р. неприязнь фінів до «російських окупантів» стала повсюдною. Що стосується Польщі, там ситуація була складнішою, оскільки відношення поляків до Росії не було єдиним. Частина поляків під керівництвом Дмовсь-кого намагалася, використовуючи панслов'янські симпатії уряду, добитися для своєї країни більшої автономії. Інша частина, керована Пілсудським, вимагала повної незалежності. Столипін закрив польськомовні школи, а в містах створив муніципальні установи з переважаючою кількістю службов-ців-росіян. На Україні, де преса й вищі учбові заклади зазнали насильної русифікації, росла національна самосвідомість української еліти, засіювана на розумінні економічної могутності краю, який став житницею та індустріальним центром всієї імперії. Царські власті жорстоко переслідували українських націоналістів, які організували Союз звільнення України і знайшли притулок у Галичині, що входила до складу Австро-Угорщини. Австрійські власті охоче протегували українським націоналістам, бажаючи всіляко зашкодити російській владі в помсту за їх підтримку антиавстрійських настроїв малих слов'янських народів Богемії та на Балканах. З тих же причин тюркські меншини на території Азербайджану, які об'єдналися в 1912 р. в партію Мусават («Рівність»), рішуче пішли на зближення з оновленою після младо-тюркської революції Туреччиною. Частина мусульманської інтелігенції татарського походження, яка проживала в Криму та на Нижній Волзі, намагалася відродити тюрко-татарську цивілізацію, домагаючись її визнання рівною із російською. Царський уряд, природно, не бажав йти на подібні поступки, вважаючи мусульманські народи слаборозвинутими. Він також заохочував російську колонізацію Середньої Азії не менш жорстко, ніж це робили інші європейські держави-завойовники по відношенню до країн Азії та Африки.\nСтолипін здійснив помилку і в питанні про заснування земств у західних губерніях (1911 р.), внаслідок чого він позбавився підтримки октябристів. Справа в тому, що західні губернії економічно продовжували залежати від польської шляхти. Щоб поліпшити в них положення білоруського та російського населення, які складали більшість, Столипін вирішив заснувати там земську форму правління. Дума охоче його підтримала; однак Державна рада зайняла протилежну позицію — класові почуття солідарності із шляхтою виявилися сильнішими національних. Столипін звернувся із проханням до Миколи IIперервати роботу обох палат на три дні, щоб за цей час уряд терміново ухвалив новий закон. Засідання Думи були припинені і закон прийнятий. Однак дана процедура, яка продемонструвала зневагу державної влади до власних установ, привела до розколу між урядом і навіть найбільш помірними лібералами. Самодержавство поставило себе в ізоляцію, відтепер його підтримували тільки представники крайньоправих націоналістичних кіл. Столипін же втратив підтримку Миколи II, якому явно не подобався занадто енергійний міністр, звинувачений крайньоправими противниками, які користувалися впливом при дворі, в бажанні «експропріювати всіх поміщиків взагалі» за допомогою аграрної реформи.\nСтолипіна змінив міністр фінансів В.Коковцов, відомий своїм висловом «Слава Богу, у нас немає парламенту!» Він як не можна краще характеризував і самого діяча, і його програму. Добре розбираючись в технічних питаннях фінансової справи, він зумів успішно провести переговори з метою отримання другої великої позики від французької влади: 2,5 млрд. фр. терміном на п'ять років. На відміну від Столипіна у Коковцова не було ніякої політичної або соціальної програми, якщо не рахувати бажання зберегти статус-кво. Внаслідок виборів до Четвертої думи в жовтні 1912 р. уряд виявився в ще більшій ізоляції, оскільки октябристи відтепер твердо встали нарівні з кадетами в легальну опозицію. Соціальне бродіння досягло найвищої точки в 1912-1914 рр. Воно поновилося відразу після смерті Л.Толстого (7 листопада 1910р.) і почалося із студентських заворушень та численних маніфестацій, особливо проти смертної страти, за скасування якої боровся великий письменник. У січні 1911 р. міністр народної освіти Кассо заборонив будь-які збориу вищих учбових закладах. Студенти обурилися цим посяганням на автономно і відповіли загальним страйком, який продовжувався протягом багатьох місяців і охопив більшість університетів країни. Робітничі заворушення поновилися 4 квітня 1912 р. у зв'язку з трагічними подіями на сибірських золотих копальнях компанії «Лена голдфілдс», пов'язаної з великими банками і палацовими колами. У цей день війська розстріляли групу страйкуючих, які вимагали поліпшення умов праці. Загинуло 270 чоловік і стільки ж приблизно було поранено. На засіданні Думи міністр внутрішніх справ Макаров з приводу цих подій так відповів на депутатський запит: «Так було і так буде надалі». Громадська думка була обурена не тільки розстрілом робітників, але й переконаністю уряду в своїй правоті. 1 травня 1912 р. застрайкували сотні тисяч робітників. Число страйкуючих продовжувало невпинно рости, у першому кварталі 1914 р. воно досягло 1,5 млн. чоловік. Стикнувшись із жорсткою реакцією господарів (лише 38% страйків в 1913-1914 рр. досягли успіху), робітники діяли все більш рішуче. Ідея загального страйку знову заволоділа розумами. У травні і 914 р. на знак солідарності із страйкуючим Баку зупинили роботу підприємства Петербурга та Москви. В обох столицях спостерігалася значна радикалізація політичних поглядів робітників, соціалістична ідеологія та лозунги більшовиків все глибше проникали у свідомість. Із соціологічної точки зору тому був ряд причин. По-перше, в цих містах була вже достатня кількість робітників, які втратили зв'язок із селом; по-друге, за десять років помітно виріс рівень письменності, особливо серед молодих робітників, які легко піддавалися революційній агітації. Нарешті, по-третє, в столичних містах була сильна робітнича солідарність. Робітниче середовище остаточно розчарувалося в монархії та лібералах, ідеї соціалізму, і насамперед більшовиків, проникали в їхню свідомість. У січні 1912 р. більшовики остаточно порвали з меншовиками і «ліквідаторами»; вони створили свій власний Центральний Комітет, якому належало посилити легальну і підпільну діяльність в Росії. З іншого боку, під впливом Мартова і Троцького соціал-демократи інших напрямів утворили у Відні так званий Серпневий блок. У Думі фракція більшовиків складалася із шести депутатів, меншовиків було сім. Розкол між ними стався в жовтні 1913 р. Кожний табір мав свої сфери впливу: так, меншовики користувалися підтримкою в Грузії та на Україні, в той час як Санкт-Петербург, Москва й Урал підтримували більшовиків. У кожного були свої газети: у меншовиків — «Промінь», у більшовиків — «Правда». Щоденний друкований орган більшовиків став виходити з 5 травня 1912 р. в кількості 40 тис. примірників. «Правда» користувалася великим успіхом серед робітників столиці завдяки злагодженому ланцюжку розповсюджувачів, які самовіддано виконували своюроботу. Газету забороняли й закривали вісім разів, однак аж до липня 1914р. вона всякий раз виходила в світ під іншою назвою. Хвиля страйків, яка захлеснула переважно Москву та Санкт-Петербург у першій половині 1914 р., безсумнівно, загрожувала революційними подіями. Однак вона все ж не була, як про те писали радянські історики, передвісницею революції, неминучої та необхідної, йдучої в руслі історії. Доказом тому служить швидкість, з якою зліт патріотизму, з одного боку, і урядові репресії — з іншого, поклали кінець страйкам з початком війни в серпні 1914 р. Нездатність уряду до реформ ще раз продемонструвала себе в січні 1914 р. призначенням на пост прем'єр-міністра І.Горемикіна, який вже довів у 1906 р. свою повну некомпетентність; в цьому призначенні проявилася відсутність у влади можливості оновлення та її політична безперспективність. Модернізація економіки країни, її перехід до капіталістичної стадії передбачали мир як неодмінну умову. Це розуміли як Вітте, лютий противник російсько-японської війни, так і Столипін, і Коковцов. Зміна міністрів, проведена в січні 1914 р., розв'язала руки войовничо налаштованим ультраправим націоналістам. Війна з Німеччиною — «кращий подарунок революції» від царського уряду, писав Ленін відразу після цих подій. Його думка з даного питання співпала з прогнозами колишнього міністра внутрішніх справ Дур-ново, який вважав, що «конфлікт із кайзером може привести тільки до соціальної революції у самих крайніх формах і до повної анархії». Оголошення війни поклало початок шести рокам потрясінь, які завершилися такими радикальними перетвореннями, яких не випробовувало в такий короткий термін ще жодне суспільство.


ULTIMAX-i | Toshiba Medical Systems\nГоловна > Рентгенівські системи\nПоєднання гнучкої С-арки та швидкодіючої цифрової системи надає широкі можливості лікарям оперативно проводити дослідження, діагностику та інвазивне лікування в одному кабінеті на одній і тій же системі – Ultimax-i™. Система призначена для дослідження шлунково-кишкового тракту, гінекологічних/урологічних, інтервенційних радіологічних та ангіографічних процедур.\nТри системи в одній\nТри системи в одній: Ангіографія + Флюороскопія + Рентгенографія\nКонфігурація з С-аркою зробила можливим оглядати область інтересу під різними кутами. В поєднанні з плоским детектором (FPD) 43×43 см система отримала велике поле огляду для численних типів досліджень. Нова технологія візуалізації з придушенням шумів "Super Noise Reduction Filter (SNRF)" також додана до конфігурації системи, значним чином покращуючи якість зображення в режимі флюороскопії, який є надзвичайно важливим в багатьох дослідженнях. Така система надає можливість виконувати різносторонні знімки з великим полем огляду та винятковою якістю зображення.\nАнатомічне покриття від голови до п’ят перевищує 2 метри, беручи до уваги діапазон сканування 163 см та розмір детектору 43×43 см.\nКосі проекції та бокове переміщення С-арки доступні в положенні як AP, так і PA.\nКути нахилу краніально та каудально до 45º в обох положеннях PA та AP також можливі.\nПоперечне переміщення деки столу в поєднанні з шириною деки та плоским детектором сприяють зручному розміщенню та дослідженню навіть великого пацієнта.\nДля легкого доступу та зручності пацієнта стіл опускається на 52 см від підлоги. Це надзвичайно комфортно та зручно для дослідження пацієнтів у інвалідному візку.\nПоложення підставки для ніг в самому кінці столу в декількох сантиметрах від підлоги розроблене для зручності пацієнта. Її можна приєднати до столу як в головному кінці, так і в ногах.\nПрограми зменшення дози\nЗнижує дозу на персонал\nЗмінний режим дози:\nТри різні режими дози під час флюороскопії\nОптимізовано до потреб кожного клінічного випадку\nСпособи зменшення дози:\nЦифрова імпульсна скопія із керуючою сіткою\nЗмінна ширина імпульсу та частота імпульсів (1,2.14,3.75,7.5,15)\nКоліматор, що обертається, з підсвіткою поля (опція)\nЛазерний вказівник для позиціонування (опція)\nЗбереження одного кадру флюороскопії\nЗасоби захисту від рентгенівського випромінювання (опція)\nТехнологія "SNRF" забезпечує високу якість зображення.\nНова технологія обробки зображення, Super Noise Reduction Filter (SNRF) – фільтр придушення шумів, розроблений для мінімізації затримки зображення під час скопії при дослідженням ШКТ з контрастом, для покращення візуалізації катетеру в ході інтервенцій, та для зниження дози в педіатричних дослідженнях, а також урологічних/гінекологічних. SNRF відрізняється від тимчасового фільтру, такого як рекурсивний фільтр, що підсумовує раніше отримані зображення, і не використовує спосіб усунення шуму, що основується на перетворенні частоти. Внаслідок цього, зберігається чіткість зображень і спостерігається менша затримка зображення при виконанні рентгенографії / рентгеноскопії. Система також оснащена цифровим компенсаційним фільтром (DCF), який автоматично коригує яскравість в обох областях зображення: з високою та низькою інтенсивністю, надаючи зображення з оптимальними характеристиками щільності.\nЗручне позиціонування системи\nСистему можна використовувати як в положенні AP, так і PA. Наприклад, положення AP використовується в дослідженнях із застосуванням ендоскопії, щоб забезпечити достатній робочий простір для ендоскопіста. З іншої сторони, положення РА рекомендоване при дослідженнях ШКТ та ангіографії, щоб розташувати плоский детектор якомога ближче до пацієнта для якісного зображення. В положенні РА можна використовувати кнопки керування детектором на його кришці, досягаючи найближчого до пацієнта положення. Таким чином, достатній робочий простір для лікаря та високоякісне зображення можна отримати при підвищеній безпеці.\nКомфорт та безпека пацієнта – найвищий пріоритет\nПісля початкового позиціонування пацієнта можна змінювати положення системи з використанням засобів безпеки пацієнта під час дослідження.\nКомплексна програма зменшення дози, що складається з численних програм та пристроїв, забезпечує найвищу якість при найнижчій дозі.\nГарантована безпека при дослідженні\nДостатній робочий простір забезпечується з обох сторін столу, спрощуючи тим самим проведення ендоскопічних процедур, ультразвукових та катетеризаційних досліджень. Також система має вільний простір близько 1 метру позаду від поверхні столу.\nЦифрова рентгенографія: система Ultimax-i зі своєю гнучкістю та покращеною обробкою зображень як цифровий рентген, включаючи можливість отримання знімку розміром 3k × 3k, відповідає максимальним стандартам якості та надійності.\nАртрографія та мієлографія: Ultimax-i з легкістю здійснює проведення таких процедур, як і інтервенційних.\nАнгіографія: Ultimax-i – це бездоганна багатофункціональна система, яка відповідає вимогам до спеціалізованої ангіографічної системи.\nПедіатрія: зйомна решітка та покращена фільтрація пучка забезпечують мінімальну дозу.\nЦистографія та сальпінгографія: система може комплектуватися додатковим обладнанням та аксесуарами для урології/гінекології.\nРХПГ: зручний доступ до пацієнта надає оптимальний робочий простір для РХПГ досліджень.\nШКТ: беззаперечний діапазон покриття товстої кишки та прижимний компресійний пристрій в проекції AP або РА.\nФлебографія: зручно слідкувати за контрастною речовиною в реальному часі.


На в'їзді до Дніпропетровської обл. СБУ виявила схованку зі зброєю та боєприпасами - 112 Україна\nНа в'їзді до Дніпропетровської обл. СБУ виявила схованку зі зброєю та боєприпасами\nУ схроні знайшли гранатомети, гранати, патрони та пластид\nУ Дніпропетровській області Служба безпеки України (СБУ) спільно з міліцією не допустила ввезення засобів ураження з району проведення антитерористичної операції (АТО). Про це повідомляє прес-служба СБУ.\n9 червня неподалік від блокпоста "Гаврилівка" на узбіччі автодороги між селами Орли і Просяне правоохоронці виявили автомобіль місцевого жителя, який, за наявною інформацією, міг бути причетним до незаконного обігу зброї.\n"При огляді місцевості у лісосмузі неподалік від машини правоохоронці знайшли обладнану схованку з двома гранатометами РПГ-22, гранатами РГД-5, Ф-1, трьома осколковими боєприпасами ВОГ-25 підствольного гранатомета, 170 набоями різного калібру, тротиловыми шашками і пластидом", - уточнили в СБУ.\nЗасоби ураження вилучено і відправлено на експертизу. Тривають слідчі дії.\nНовини за темою: Прикордонники в Харківській обл. затримали жінку, що перевозила зброю і комплектуючі\nРаніше під Артемівськом СБУ виявила схованку бойовиків "ДНР" зі зброєю і вибухівкою.\n#зброя #СБУ #боєприпаси #Дніпропетровська область #схованку


Школа майбутнього: книжка про якісно нові підходи в освіті | Читомо\nЧитомо > Видане > Школа майбутнього: книжка про якісно нові підходи в освіті\nШкола майбутнього: книжка про якісно нові підходи в освіті\n22.09.2016 0 Автор: Марія Удуд\nКен Робінсон. Школа майбутнього. Революція у вашій школі, що назавжди змінить освіту. – Львів: Літопис, 2016. – 258 с.\nЦьогорічні шкільні реформи настільки захопили своїми обговореннями та відкритістю, що книжка-новинка Кена Робінсона і Лу Ароніки «Школа майбутнього» вельми вписується в цю важливу низку змін. Однак звична традиційна школа з кількома модифікаціями не зможе змінити цілу систему. Які фактори, на думку авторів, можуть спричинити якісне перетворення школи з контингентом бідних, іноді різнорасових дітей, якими внутрішніми принципами повинен керуватися директор та яке істинне покликання вчителів у сучасному класі, йтиметься нижче.\nНині Україна заговорила про популярного ТЕД-доповідача з понад 40 мільйонами онлайн-переглядів та персональними підписниками у Твіттері кількістю в 250,000. Ще задовго до тедівських промов освітній реформатор сер Кен Робінсон зустрічався з урядовцями вищого та місцевих рангів, керівниками шкільних систем, щоб обговорити очікувані реформи сучасної школи. Реформи, які б якісніше служили більшій кількості учнів, забезпечували творчий підхід, пізнання, різноманітність навичок, а також можливість жити повноцінним життям. Реформи переходу від індустріальної системи освіти до революційної персоналізованої системи цілісного навчання.\nРезультати кооперації освіти з корпоративним бізнесом, співпраці дітей в малих групах, поєдання міждисциплінарних наук спонукають дітей тривалий час залишатися за робочим місцем (обовязково не за партою), породжують прохання зостатися в групі продовженого дня (допоки сам вчитель може залишитися), повертають учнів до шкільного приміщення на канікулах (за власним бажанням). Сер Кен проговорює нові ролі вчителів як наставників, директорів як тих, хто забезпечує клімат школи, і батьків, які повинні бути включені в шкільний процес.\nРобінсон проговорює ряд сучасних тенденцій: регресивну цінність диплому коледжу і зростання вартості найпростішого заробітку; роздвоєна академічна й професійна система навчання сприяє зростанню нерівності доходів та великому відтоку учнів із середньої школи, а ті, хто залишається в ній – знуджуються.\nОдним із способів вирішення цих проблем, за словами Робінсона та Ароніки, є зрушення освітньої системи із виробничої практики до іншого аналогу біологічної системи. Наша поточна модель має пірамідальну структуру, в якій лише деякі учні – ті, хто найуспішніше вживається – проходять увесь шлях здобуття освіти, щоб досягти найвищих ступенів. Для того, щоб йти в ногу з мінливими економічними вимогами і виховувати мудрих громадян, школи повинні обслуговувати цілісного учня (а не тільки учня-читача, письменника, або математика), визнати взаємозалежність між студентами та їхніми спільнотами, дати їм можливість відстоювати свої інтереси в автентичній, самостійній, ігровій формі. Це дозволило б краще реалізовувати економічні, культурні, соціальні та особисті цілі освіти.\nРобінсон безапеляційно викриває чинну американську систему тестування, спираючись при цьому на політичні причини. Останні президенти Америки щораз проголошували нові освітні закони й проекти. Як наслідок, кожен з них завбачливо «домагався» статистичних підсумкових звітів, примушуючи до стандартизованих показників якості. Втрата уваги, змішана з виснаженням через марудну та абсурдну підготовку до тестування, спричинили лише неминуче зникнення інтересу пізнавати навколишній світ. А пізнання для дітей є головним, проголошують автори.\n«Візьмімо, до прикладу, Каліфорнію. Там так багато дітей навчаються вдома, що заради самозахисту кожен шкільний округ у Каліфорнії розробив програму самостійного – себто домашнього – навчання. В кожному окрузі державні школи пропонують програму для домашнього навчання. Ось так альтернативна освіта впливає на систему» (ст. 150).\nЧи не найгрунтовніше і найпредметніше автори спираються на досвід альтернативних та експериментальних шкіл. Вони описують бум популярності домашньої освіти в штаті Каліфорнія, зацікавлення працями радянського психолога першої третини ХХ століття Лева Виготського та італійки Марії Мотессорі, якісно кращою освітньою системою Фінляндії. «Ні» нерівності, «ні» стандартизації оцінювання, але «так» стандартизації як фактору. До прикладу, стандартизація підготовки вчителів у фінляндській шкільній парадигмі є головною складовою.\nСер Кен Робінсон має багато прихильників, які аплодують його діагнозу недугам освіти, але його слова також піддаються нищівній критиці через розпливчастість. Учений-когнітивіст Ден Віллінгхем (Dan Willingham) поставив під сумнів підхід Робінсона, висловившись так: «Інша моя проблема з відео полягає в тому, що деякі деталі є неточними. Викривлення деталей додає мені непевності, що Робінсон робить великі речі правильно; і нездатність визнати попередні спроби зміни парадигми не переконує в правильності його бачення». Освітянський блогер з Великобританії, викладач, автор і експерт з питань досліджень у галузі освіти Том Беннетт (Том Bennett) також кидає виклик ідеям сера Кена: «Мене втомлюють висловлювання того, хто ніколи не був учителем, до прикладу, чим є навчання в класі, або як навчати дітей. Слухати не-вчителя зі ступенем доктора філософії в галузі освіти – це те саме, що слухати повчання незайманих людей, як займатися сексом».\nСтруктура книжки наскрізно продумана. Зважаючи на те, що це сьоме видання автора і не перша його промова на конференціях ТЕД, книжка наповнена неймовірним новим досвідом шкіл від східного до західного узбережжя Америки, якісними показниками креативних ініціатив вчителів, списком порад для створення атмосфери творчості та потенціалу. Зазначу, що видавець англомовного видання великою мірою постарався, аби книжка дісталася якомога більшої кількості читачів, опублікувавши її в паперовому, аудіо- та електронному кіндл-форматах.\nКнижка в перекладі українською вийшла друком напередодні Форуму видавців і вже встигла потрапити до топ-23 Книжкової премії. Автор сер Кен Робінсон долучився до презентації зі своїм виступом.\nА вам пропонуємо принести книжку до класних кімнат – поділитися ідеями з дітьми, обговорити з колегами, запропонувати новий вибір батькам та вашим керівникам, і сміливо поринати у вир педагогічних експериментів.\nтим, хто задумується над домашньою освітою;\nвчителям поміж писанням конспектів уроків;\nтим, хто хоче побачити майбутнє й повірити, що зміни можливі;\nна батьківських зборах.\nненависникам технологічного розвитку;\nтим, хто не терпить ризику та авантюр;\nтим, хто не розуміє, чому зміни – це добре.


Несправне пічне опалення призводить до пожеж\nНеділя, 23 січня, 12:07:42\n27.01.2012 08:14 —\nЧерез різке похолодання в Чернігівській області почастішали випадки пожеж через порушення правил експлуатації та влаштування пічного опалення. Лише впродовж цього тижня з цієї причини сталося п’ять пожеж, одна людина загинула.\n25 січня в райцентрі Варва о 10:45 загорілася господарча будівля. Вогнем пошкоджено покрівлю та перекриття на площі 65 квадратних метрів. Причиною пожежі стало неправильне влаштування нагрівальної печі.\nТого ж дня трагічний випадок стався в селі Велика Загорівка Борзнянського району. В житловому будинку по вулиці Першотравнева, 15 самотньо проживала 80-річна пенсіонерка. Вранці сусіди побачили, що горить будинок та зателефонували у пожежно-рятувальну службу. На місце пригоди прибули Борзнянський пожежно-рятувальний підрозділ УМНС в області та місцева пожежна команда з Плисок. Коли бійці МНС потрапили до задимленого помешкання, то біля дверей виявили тіло господарки без ознак життя. Нажаль, допомогти їй було запізно. Надихавшись небезпечного чаду вона загинула. Причиною трагедії послужила відсутність необхідної протипожежної розділки між димарем опалювальної печі та дерев’яним перекриттям будинку.\nТому, рятувальники МНС закликають населення дотримуватись правил пожежної безпеки при експлуатації приладів опалення. Щоб уникнути подібного лиха та захистити свою оселю й життя від пожеж, слід виконувати наступні правила безпеки. По-перше, перевірити відповідність відстані від внутрішніх стінок печі та димаря до дерев’яних стін і перекриття будинку. Вона визначається вимогами будівельних норм і здебільшого становить не менше 38 см. Щоб мати змогу своєчасно виявити тріщини в цегляній кладці печі та димаря, їх необхідно білити. Поява слідів кіптяви вкаже на наявність та місця пошкоджень. Дерев’яна підлога перед топковими дверцятами печі обов’язково повинна бути захищена металевим листом розміром 50х70 см. Ні в якому разі надмірно не перегрівайте печі, не залишайте вогонь без нагляду та не розпалюйте його за допомогою бензину чи інших горючих рідин. Не розміщуйте меблі, дрова, занавіски та інші спалимі речі впритул до печей, відстань до них має бути не менше 0,5 м. В опалювальний сезон очищуйте димарі від сажі не рідше одного разу на три місці.


Форми та методи державного регулювання сільського господарства\nСуть правотворчої діяльності полягає в тому, щоб реалізовувати в конкретних життєвих обставинах аграрну політику держави, правові норми.\nПравозастосовна діяльність дістає своє юридичне відображення в виданні правових актів індивідуального характеру, які містять державно-владні розпорядження стосовно суб'єктивних прав і юридичних обов'язків різних органів, посадових осіб, суб'єктів сільськогосподарського виробництва. Конкретність таких розпоряджень виявляється в тому, що: вони персоніфіковані, тобто їхнім адресатом є певна особа; за їхньою допомогою вирішуються індивідуальні питання, які виникають у сфері державного регулювання; вони є юридичними фактами, що зумовлюють виникнення конкретних відносин. Індивідуальні акти найбільш поширені в практиці державного регулювання сільським господарством, однак головною вимогою щодо них є їх відповідність нормативним актам.\nПравоохоронна діяльність, будучи важливою формою державного регулювання, знаходить вияв у перевірці відповідності всієї фактичної діяльності нормам права, в обстоюванні загальнодержавних інтересів, прав сільськогосподарських виробників, працівників галузі. Необхідність правоохоронної діяльності пояснюється наявними фактами порушення правових норм.\nМетою організаційної діяльності державних органів у сільському господарстві є забезпечення чіткої, максимально ефективної діяльності цієї галузі й міцно пов'язаних із нею інших галузей АПК. Природно, що для функціонування сільського господарства велике значення мають зміст і сутність організаційних дій усіх систем органів законодавчої і виконавчої влади. Організаційними формами державного регулювання сільського господарства є – роз'яснення змісту нормативних актів; проведення службових нарад; складання інструктивних листів, узагальнень тощо.\nВід форм державного регулювання слід відрізняти методи. В науковому розумінні метод є сукупністю однорідних засобів, прийомів, які застосовуються систематично під час реалізації функцій державного регулювання.\nНайважливішими серед методів державного регулювання сільського господарства є: переконання, дозволяння, метод прямих вказівок, адміністративний, економічний, метод рекомендацій.\nОсобливість рекомендаційної норми полягає в тому, що вона не має обов'язкового характеру. Рекомендації, навіть якщо вони викладені у формі юридичного акта, містять положення, виконання яких юридичними санкціями не забезпечується. Тому їх не можна вважати правовими настановами; вони позбавлені обов'язковості виконання. Рекомендаційна норма визначає напрями вирішення того чи іншого питання. Якщо її прийнято, вона набуває ознак внутрішньогосподарської і стає регулюючою для даного господарства.\nАдміністративний і економічний методи є основними в діяльності державних органів, що регулюють сільське господарство. Вони взаємозумовлені й доповнюють один одного. Протиставляти їх не можна. Оптимальне регулювання сільським господарством досягається за умови нерозривної єдності економічних і адміністративних методів.\nАдміністративні методи державного регулювання – способи і прийоми впливу на керуючу й керовану системи, їх окремі елементи із використанням відносин субпідрядності. Особливість цих методів полягає в тому, що за їх допомогою здійснюється прямий вплив на керований об'єкт; визначаються найближчі завдання останнього, порядок і терміни їх виконання, ресурси й умови роботи керованого об'єкта.\nЯкщо економічні методи спонукають діяти у певному напрямі, то адміністративні змушують до цього. Накази, завдання, постанови, розпорядження, вказівки характеризуються обов'язковістю виконання. Невиконання їх розглядається як пряме порушення дисципліни і супроводжується накладенням на виконавця відповідного стягнення.\nОтже, під методами державного регулювання сільського господарства варто розуміти способи, прийоми, що застосовуються в процесі регулятивної діяльності органами законодавчої і виконавчої влади для розв'язання завдань у сфері сільськогосподарського виробництва з метою досягнення певних результатів.


10 серій унікального фільму "Католицизм" покаже один з львівських телеканалів. Де подивитися? - Духовна Велич Львова\n10 серій унікального фільму “Католицизм” покаже один з львівських телеканалів. Де подивитися?\n9 Грудня 2021 в 13:30\nДо цього «Католицизм» в Україні бачили лише у кінотеатрах і то лише перші дві серії.\n19 грудня, на Миколая, в ефірі «Першого Західного» вийде перша з 10 серій унікального фільму «Католицизм». Цей фільм – блискуча робота кінематографістів та продюсера Майка Леонарда, багатолітнього співробітника щоденного ранкового розмовного телешоу «The Today Show» американської телевізійної компанії NBC.\nПісля кожної серії відбудеться обговорення, до якого долучаться священики, духівники, монахи, настоятелі та релігієзнавці.\nПро це на своїй Фейсбук-сторінці повідомила директорка ТРК «Перший Західний» Ольга Цап.\n«Це була відчайдушна спроба перемогти закони великого бізнесу, помножена на абсолютну довіру до Господнього плану. Це була одна з найсміливіших моїх ідей, яка втілилася завдяки роботі команди ТРК «Перший Західний». Бо якщо б ми не були тими, ким ми зараз є для телепростору України, то цього унікального результату б не сталося. Але ми це зробили. Для вас», – написала вона.\nЗа її словами, прем’єра першої з 10 серій унікального фільму «Католицизм» відбудеться в ефірі «Першого Західного» на Святого Миколая, 19 грудня, о 18.30.\nФільм кінематографістів та продюсера Майка Леонарда, який підкорив десятки і сотні мільйонів глядачів у світі, ще ніколи не був на українському телебаченні. До цього «Католицизм» в Україні бачили лише у кінотеатрах і то лише перші дві серії.


Під Києвом створять "живий" рік хрещення Русі\nГоловна / Афіша / Під Києвом створять "живий" рік хрещення Русі\n25-26 липня у Древньому Києві в "Парку Київська Русь" відбудеться святкування Хрещення Русі. Прадавні події, пов’язані із прийняттям християнської віри, будуть відтворені в театралізованих постановках.\nПеред гостями оживуть сцени з історії Русі: подорож Ольги до Константинополя, вибір князем Володимиром віри, одруження князя із сестрою візантійського імператора Анною, зверження язичницьких ідолів та інші.\nГості перенесуться крізь віки й кілометри − із Київської Русі до Візантії, із ХХІ століття у Х.\nУ вечірній програмі – грандіозна театралізована постановка за участю кінних і піших воїнів, з вогняними спецефектами про взяття Херсонеса князем Володимиром.\nДістатися Древнього Києва у "Парку Київська Русь" можна маршрутними автобусами від ст. м. "Видубичі" або власним транспортом.


13 Жовтня, 2020 – ChilliNews/Chilli News/ЧиліНьюз/Чилі Ньюз\nУ Дніпрі чоловік прийняв пологи у дружини в таксі (відео)\n13 жовтня у Дніпрі чоловік прийняв пологи у своєї дружини у салоні таксі. Зазначається, що у вагітної жінки почалися перейми вночі, через що пара терміново викликала таксі і поїхала до лікарні. Однак через сильний біль вагітна не змогла терпіти і попросила зупинити автомобіль. Чоловік оглянув дружину і зрозумів, що у […]\nГолова Закарпатської ОДА очолює список партії Слуга народу на місцевих виборах до Закарпатської обласної ради. У Закарпатській області під час передвиборного виступу голови Закарпатської ОДА Олексія Петрова в кадр потрапила завантажена кругляком вантажівка, що проїжджала поряд. Відповідне відео опублікував телеграм-канал IN UA. “Поки губернатор Закарпатської області штовхає свою полум’яну передвиборну промову, […]\nНа відео інциденту чутні постріли, а потім видно, як спецназ поліції оточує автомобіль і виволікає звідти двох чоловіків. У Києві на перехресті Хрещатика та Прорізної спецназ поліції КОРД затримав підозрюваних у розбійних нападах на “валютників”. Про це з посиланням на заступника голови МВС Антона Геращенко повідомляє LIGA.net у вівторок, 13 жовтня. У […]\nУ ЦВК тим часом ані гадки про опитування під час виборів. У Центральній виборчій комісії запевнили, що жодних підготовчих робіт до проведення всеукраїнського опитування – не відбувається. Про це в коментарі ЗМІ повідомив керівник пресслужби ЦВК Костянтин Хівренко. Він додав, що комісія готується лише до проведення місцевих виборів. Тим часом, […]\nСтоличні медпрацівники звільняються через низькі зарплати, які платять за роботу з пацієнтами з коронавірусом, каже Гелевей. З початку пандемії коронавірусу в Києві звільнилися до 25% медиків. Про це в ефірі Громадського радіо заявив голова постійної комісії з питань охорони здоров’я та соціального захисту Київради Олег Гелевей. “З цієї кількості 10% лікарів, інші […]


НЕСТЕРУК ПІДЕ НА ВИБОРИ | Газета "Подолянин"\n5 липня 2011 р. суддя Дунаєвецького райсуду Володимир ШКЛЯРУК виголосив результати понад 9-місячної судової справи. Тоді суд зняв з Нестерука звинувачення в отриманні хабара, проте визнав винним у зловживанні службовим становищем. Останньою інстанцією, де розглядались касації у справі, став Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, котрий 24 січня ц.р. залишив у силі рішення дунаєвецьких і хмельницьких колег. Вирок передбачав покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі (відтермінування – 1 рік).\n– 5 липня збіг мій випробувальний термін, – розповів «ПОДОЛЯНИНУ» Анатолій Нестерук. – Тому, згідно із законодавством, кримінально-виконавча інспекція Державної пенітенціарної служби України повинна була подати до суду відповідні матеріали. Враховуючи відсутність зауважень, 16 липня суд у присутності прокурора району прийняв рішення зняти судимість.\n– Я ще не пенсіонер, можу і хочу працювати, мій досвід не залишився поза увагою – розглядаю нині декілька варіантів працевлаштування. Столиця мене не дуже вабить, а ось область не чужа.


Booder - Кінобаза\nДата народження: 13 серпня 1978 (43 роки)\nМісце народження: Буарфа, Марокко\nАбсолютно нові пригоди Аладдіна (2018) актор у ролі Le soldat Aladin ✓ укр. аудіо 4.6 3.6\nактор у ролі Le soldat Aladin\nNeuilly sa mère, sa mère! (2018) актор у ролі Chef Picasso 0.0 5.2\nактор у ролі Chef Picasso\nSpatss! (2018) актор у ролі Jacky (Man with shoes) 0.0 0.0\nактор у ролі Jacky (Man with shoes)\nНіч у Парижі (2016) актор у ролі Le vendeur de roses ✓ укр. аудіо 6.0 5.4\nактор у ролі Le vendeur de roses\nGood Guys Go to Heaven, Bad Guys Go to Pattaya (2016) актор у ролі Chef de cabine 0.0 4.8\nактор у ролі Chef de cabine\nPorn in the Hood (2012) актор у ролі Voix radio 3.5 5.3\nактор у ролі Voix radio\nUn Marocain à Paris (2012) актор 0.0 6.0\nCall Centers (2010) актор у ролі Kader Belkacem 0.0 3.9\nактор у ролі Kader Belkacem\nКіноБаза: 0.0 (0) IMDb: 3.9 (55)\nСлавне містечко (2011) актор у ролі Khalid Belkacem 2.0 4.4\nактор у ролі Khalid Belkacem\nHalal State Security (2011) актор у ролі La sorcière berbère 0.0 3.9\nактор у ролі La sorcière berbère\nNeuilly Yo Mama! (2009) актор у ролі Chef Picasso 0.0 5.5\nYou'll Miss Me (2009) актор у ролі Policier 0.0 5.4


Тиха ніч (2021) актор у ролі Sandra 6.5 5.7\nПопередження (2021) актор у ролі Nina 0.0 5.3\nВтілення зла (2021) актор у ролі Madison Mitchell ✓ укр. аудіо 6.4 6.3\nактор у ролі Madison Mitchell\nBoss Level: Врятувати колишню (2020) актор у ролі Alice ✓ укр. аудіо 7.3 6.8\nКіноБаза: 7.3 (39) IMDb: 6.8 (57622)\nБезшумний (2020) актор у ролі Gustafson ✓ укр. аудіо 6.5 6.2\nКіноБаза: 6.5 (23) IMDb: 6.2 (19090)\nНайгучніший голос (2019) актор у ролі Laurie Luhn ✓ укр. аудіо 8.5 7.9\nактор у ролі Laurie Luhn\nКіноБаза: 8.5 (4) IMDb: 7.9 (12655)\nStar Trek: Short Treks (2018—) актор у ролі Zora ✓ укр. аудіо 8.0 6.9\nТи квач! (2018) актор у ролі Rebecca Crosby ✓ укр. аудіо 6.6 6.5\nактор у ролі Rebecca Crosby\nАнабель: Створення (2017) актор у ролі Mia Form ✓ укр. аудіо 6.5 6.5\nактор у ролі Mia Form\nМумія (2017) актор у ролі Jenny Halsey ✓ укр. аудіо 5.7 5.4\nактор у ролі Jenny Halsey\nКіноБаза: 5.7 (69) IMDb: 5.4 (181756)\nКороль Артур: Легенда меча (2017) актор у ролі Maggie ✓ укр. аудіо 7.1 6.7\nКіноБаза: 7.1 (112) IMDb: 6.7 (208428)\nЗнайди мене, якщо зможеш (2016) актор у ролі Claire ✓ укр. аудіо 4.7 5.7\nМіна (2016) актор у ролі Jenny ✓ укр. аудіо 5.4 5.9\nБрати з Ґрімзбі (2016) актор у ролі Lina Smit ✓ укр. аудіо 6.2 6.2\nактор у ролі Lina Smit\nКіноБаза: 6.2 (58) IMDb: 6.2 (98887)\nМеч помсти (2014) актор у ролі Anna 5.0 4.4\nКіноБаза: 5.0 (1) IMDb: 4.4 (2376)\nАнабель (2014) актор у ролі Mia ✓ укр. аудіо 5.9 5.4\nFleming (2014) актор у ролі Muriel Wright ✓ укр. аудіо 5.6 7.3\nактор у ролі Muriel Wright\nКіноБаза: 5.6 (5) IMDb: 7.3 (4852)\nМушкетери (2014—2016) актор у ролі Ninon de Larroque ✓ укр. аудіо 7.4 7.8\nактор у ролі Ninon de Larroque\nHello Carter (2013) актор у ролі Kelly 0.0 5.7\nЗагострені картузи (2013—) актор у ролі Grace Burgess ✓ укр. аудіо 8.3 8.8\nактор у ролі Grace Burgess\nArtifact (2012) актор у ролі Herself - Interviewee 7.0 8.0\nПан Американ (2011—2012) актор у ролі Bridget Pierce ✓ укр. аудіо 7.0 7.0\nактор у ролі Bridget Pierce\nМи. Віримо у кохання (2011) актор у ролі Arabella Green ✓ укр. аудіо 7.2 6.3\nактор у ролі Arabella Green\nЛюди Ікс: Перший клас (2011) актор у ролі Co-Ed ✓ укр. аудіо 7.3 7.7\nЗагублене майбутнє (2010) актор у ролі Dorel ✓ укр. аудіо 5.0 4.9\nактор у ролі Dorel\nУдар у відповідь (2010—2020) актор у ролі Dana Van Rijn ✓ укр. аудіо 7.5 8.2\nактор у ролі Dana Van Rijn\nGhost Town (2009) актор у ролі Serena 0.0 3.5\nКіноБаза: 0.0 (0) IMDb: 3.5 (745)


Шановні мешканці Сколівщини! Просимо дотримуватись заходів безпеки у період Різдвяних свят | Сколівська РДА\nСколівська РДА » Новини Сколівщини » Шановні мешканці Сколівщини! Просимо дотримуватись заходів безпеки у період Різдвяних свят\nШановні мешканці Сколівщини! Просимо дотримуватись заходів безпеки у період Різдвяних свят\nДата: 05.01.2018 11:03\nЗакликаємо мешканців Сколівщини неухильно дотримуватися правил безпечної поведінки під час проведення святкових заходів. А саме: - встановлюйте ялинку на стійкій основі - на надійній підставці, в посудині з піском, подалі від штор, гардин та інших предметів, які легко піддаються вогню; - не прикрашайте ялинку целулоїдними іграшками, а також марлею, ватою, папером не просоченими вогнезахисною сумішшю; - прикрашайте ялинку тільки електричними гірляндами промислового виробництва, купленими у спеціалізованих крамницях, а не на ринках, де часто-густо зустрічається неякісний товар; - обов'язково перевірте справність електричного проводу та його ізоляцію;