«У нас є культ успіху, але немає культу повсякденної роботи» | Газета «День»\n«У нас є культ успіху, але немає культу повсякденної роботи»\nПисьменник Андрій Любка розкрив літньошколярам «Дня» таємниці своєї внутрішньої «кухні» та пояснив, у чому переваги деміурга\n21 липня, 2017 - 12:33\nЦьогорічним літньошколярам «Дня» пощастило: їм випала нагода поговорити з Андрієм Любкою — талановитим письменником, перекладачем, блогером та колумністом багатьох видань, зокрема газети «День». Він рідко буває в Києві, але охоче погодився на діалог зі студентами, тому ця зустріч була особливо приємною для «школярів». Усе почалося із аплодисментів — ними ж і закінчилось. А як інакше? Це була продуктивна розмова для майбутніх журналістів, адже пан Андрій окреслив проблеми, які можуть виникнути в процесі написання будь-яких матеріалів, та, звісно, розповів про насолоду від паперових книжок і газет (до речі, він якось поділився у «Фейсбуці», що ранкову каву п’є саме із нашим виданням) і пошук натхнення. Тож захоплення цікавими пізнавальними текстами перейшло і до захвату від особистості їхнього іронічного автора.\n— Ви ведете власні авторські колонки, зокрема в газеті «День». Яке місце у вашій творчій діяльності займає блогерство та колумністика і чи взагалі відносите це до творчості?\nАндрій Любка: — Найгірша моя проблема — теми. Коли я починав писати колонки 2014 року, то мені здавалося, що це дуже класна можливість. Колонка — це шанс висловитися на тему, яка не конче мусить бути актуальною сьогодні. Це твої приватні три з половиною тисячі знаків. Ти можеш щось розказати, донести якусь інформацію, забутий факт, нагадати про вбитого письменника, будь-що. Виявляється, що приблизно за два-три місяці теми, які ти хочеш донести до людей, вичерпуються. Адже писати про те, що відбувається зараз, не дуже хочеться. Хочеться писати щось ліричне, або вічне, або мудре. І його часом теж немає. Ось чому, з одного боку, колумністика — це велике щастя для автора. По-перше, це дисциплінує. Наприклад, коли я знаю, що до півночі я маю надіслати новий текст. З другого боку — це велике прокляття. Але я, скажімо, зі своїх колонок склав дві книжки: «Спати з жінками», яка вийшла три роки тому, і моя остання книжка «Саудаде». Це — тексти, якими я надурюю редакторів. (Усміхається.) Вони хочуть, щоб я писав щось актуальне, щоб була дискусія, коментарі... Часто мені вдається обдурити редакторів і написати «будь про що». І часто це виявляється цікавішим читачам, ніж мої актуальні роздуми про те, чому Марі Ле Пен, наприклад, зараз буде створювати нову партію або піде із Національного фронту. Наприклад, на сайті «Дня» остання моя колонка «Що зі мною не так». Це не дуже формат колонки, але виявляється, що потім ці тексти мають вищу вартість, ніж класичний текст, у якому ти пишеш про актуальні теми.\n«НАЙБІЛЬШЕ НЕ ВИСТАЧАЄ РОБОТИ»\n— Наскільки важко в наш час розвиватися молодим письменникам в Україні, з якими труднощами вони стикаються і як їх долати?\nА.Л.: — От немає такого слова «труднощ» в однині. Є тільки «труднощі». Але якщо говорити про одну проблему — то це непослідовність. Якщо ми хочемо досягнути успіху в якійсь справі, ми цією справою займаємось. У нас більшість молодих авторів вважають, що вони стануть добрими письменниками лише тоді, коли довго систематично питимуть. Є люди, які весь час розказують про свої творчі плани, над чим вони працюють. Але все закінчується лише на репродукуванні оцього богемного життя Парижа. Вже ніхто так не п’є, як Рембо, Верлен чи навіть Єсенін — ті приклади, на яких вони виховалися. Але їх цікавить не так література, як оцей богемний флер життя. Він частково романтичний, частково бунтівничий. Але мало хто працює над собою. Не можна написати роман, якщо його не писати. Якщо ти хочеш чогось досягти — пиши систематично, регулярно, в плюс або в мінус — лише тоді ти починаєш жити як професійний письменник. Я із 2014 року не ходжу на роботу, а займаюся літературою та перекладаю.\nНайбільше не вистачає роботи. У нас немає культу Франка — як людини, що багато зробила, у нас є культ успіху, культ богеми, якогось збирання лайків у «Фейсбуці», але немає культу повсякденної роботи.\nО. С.: — А якщо говорити про труднощі у виданні своїх робіт?\nА.Л.: — Все пізнається у порівнянні. Зараз якщо ти щось написав, то ти можеш це видати, публікувати. Немає Валуєвського циркуляра. Молодий поет завжди буде мати проблеми, бо те, що він пише, нікого не цікавить. Це — реальність. Але це добре. Молодий поет має страждати. Він має конфліктувати зі світом.\nСкрізь є проблема першої виданої книжки. Молодий автор завжди, у всіх країнах, стикається з цією проблемою. Торік ми для видавництва «А-ба-ба-га-ла-ма-га» перекладали антологію сучасної молодої поезії США, і кілька оцих молодих американських поетів прилетіли потім в Україну. Коли ми з ними говорили, вони захоплювалися: «Як у вас класно! В Америці вже ніхто не читає, нікому це не цікаво, а у вас люди приходять слухати поезію».\nКоли шведські поети приїхали на Форум видавців, де сидять 95% студентів, із яких 75% — студентки, після виступу один із них мені сказав: «Слухай, у наступному житті я хочу народитися українцем». Тому ці проблеми — скрізь. Також треба розуміти різницю між поезією і прозою, перша ніколи не була комерційною і ніколи не буде комерційною. Треба розуміти, яку вагу в нашому суспільстві має поезія. Як бездержавна нація, ми не мали можливості протягом століть ані підтримувати поезію, ані навіть створювати прозу.\n«БУТИ ДЕМІУРГОМ ДОБРЕ, ПОГАНО — БУТИ АВТОРОМ»\nЮлія КАРМАНСЬКА, Східноєвропейський національний університет імені Лесі Українки:\n— Під час однієї зі своїх презентацій ви сказали, що отримуєте насолоду від ролі деміурга, тому можете вбити головного героя на початку книжки. Проте ваші вірші та романи теж творять вас як письменника. Яким чином на вас впливають власні книжки та що вони у вас змінюють?\nА.Л.: — Слава Богу, я не належу до своїх читачів, і свої книжки на мене ніяк не впливають. Мені здається, що бути деміургом добре, погано бути автором. Тут я погодився б з тою концепцією, що автор помер.\nОт зараз я можу обговорювати роман, який я пишу, — і цей діалог плідний, адже я його ще творю, ще можу змінити. Мені цікаві нові фрази, цікаво наповнити текст новими живими шматками із життя. Коли вже вийде книжка — нічого змінити не можна. Напевно, для письменника немає нічого більшого, ніж те, коли книжка пішла від нього. Він не має на неї ніякого впливу. Можна, звісно, зробити видання друге, перероблене, доповнене. Але все одно ти живеш тим твором, і він тобі цікавий лише в момент написання.\nІ ви згадували про роман — мій перший роман починається з того, що дзвонить будильник, прокидається жінка і хоче будити чоловіка, а він у ліжку мертвий. Це кайф — коли ти можеш зробити із, о’кей, вигаданою, але все одно із якоюсь особою все, що заманеться. І я відчув, що цей герой весь час буде плутати мені карти. Я не можу залізти в його шкіру, і тому він буде борюкатися. Він не буде мені під силу, я його не розумію. Єдиний нормальний вихід, який залишався, це — вбити його в першому ж реченні. І коли я його «вальнув», повірте, потім можна описувати вже інакше, куди ходили герої, що робили... Він уже не живий, і в цьому є деміургічна насолода письменника. А коли книжка вийшла, цього зробити вже не можна.\n«НОБЕЛЬ — ЦЕ ПРЕМІЯ ЗАСЛУГ»\nОлександр ПОДВИШЕННИЙ, Національний університет «Острозька академія»:\n— Скажіть, будь ласка, кого з українських письменників сучасності ви б висунули на здобуття Нобелівської чи Пулітцерівської премії? За що взагалі варто давати премії?\nА.Л.: — Це складне питання, тому що, як правило, премію отримують люди, які не просто дуже добре пишуть, а які відомі членам журі. Йдеться про те, що у нас є багато письменників середньоєвропейського рівня, але, на жаль, у нас дуже мало перекладачів і маємо дуже чітку диспропорцію. У нас є традиційний шлях українських письменників на європейські ринки — починається у Польщі, потім його підхоплюють німецькі видавці, й він вже стає відомий у німецькомовному просторі.\nТри роки тому я полетів на фестиваль у Бразилію, де треба було перекласти десять віршів португальською мовою, — перекладача, який міг би працювати з поезією, не знайшлося. Був перекладач, який вміє працювати з договором, міг перекласти, скажімо, інструкцію, але фізично ми не знайшли перекладача, який міг би зробити вірші. Фізично — за гроші.\nУ нас традиційно дуже слабка позиція в англомовному літературному світі: по-перше, вони мало перекладають, їх не цікавлять інші літератури. По-друге, у нас немає авторів, які би пробилися і зробили комерційний фурор, крім Андрія Куркова. І тому коли ми читаємо, що в Британії вийшла нова книжка, то це йдеться переважно про університетські видання, малі наклади і про дуже закриту групу читачів. Відповідно, ці тексти залишаються невідомими широкому загалу, і таким чином не потрапляють у літературні огляди. Для того, щоб отримати Нобеля, треба отримати перед тим хоча б 10 — 15 інших літературних премій в інших країнах і таким чином довести, що ця творчість стала частиною європейського контексту. Нобель — це радше нагорода, яка видається як визнання всіх попередніх заслуг. У цьому сенсі, звісно, ми програємо. Тому що у нас із шведською мовою великі проблеми, і з усіма північними мовами — теж. Переклад — це та сама творчість. Як і писання — тобі треба написати ці слова по-новому. Неможливо добре перекласти вірші без довгих років роботи, а за ці довгі роки роботи ніхто не платить...\nВажливо розуміти, що могла б отримати Нобелівську премію, наприклад, Ліна Костенко, але вона абсолютно неперекладна. Вона створила прекрасні вірші українською мовою. Без цього ювелірного підходу до слова, який у неї є в українській мові, ті меседжі, що вона хоче дати світові, порожні. Якщо ви перекладете це англійською мовою і його прочитають шведи, то навряд чи вони дадуть за ці слова Нобелівську премію.\nЯ не думаю, що для письменника премії — дуже важливо, особливо у своїй країні, і це якийсь показник. Найбільше моє досягнення наразі — це те, що в якийсь момент змінилася ситуація, і я зміг займатися лише тим, що я люблю і що хочу робити — писати. Завдяки тому, що є читачі та мої книжки стали більш-менш популярними, я можу займатися тим, що люблю, і тим, що в мене більш-менш виходить, тому що все інше виходить ще гірше. І тому це найбільше щастя і найкраще визнання.\n«У РОЗДУМАХ ПРО ТЕКСТ ЯКРАЗ І КРИЄТЬСЯ СУТЬ ЛІТЕРАТУРИ...»\nЛюбов РИБАЛКО, Одеський національний університет імені I.I. Мечникова:\n— Наразі за вашим оповіданням тривають зйомки фільму «Королева рами». Наскільки я розумію, вони будуть дебютними. Розкажіть докладніше про це. Чи цей процес ще триває та чи задоволені ви результатом?\nА.Л.: — Це оповідання про Ужгород, його знімають у Києві. У головній ролі львівська акторка із Театру імені Леся Курбаса — Наталка Рибка-Пархоменко. В принципі, фільм мав би з’явитися восени, перший етап зйомок завершено. Мені приємно, що вони (режисер Марина Лопушина, оператор — Юрій Данькевич. — Авт.) знімають цей фільм. У мене є кілька таких так званих відеопоезій, але це були аматорські роботи. А це вже фільм із бюджетом, костюмами, кастингом акторів тощо. Я жодного впливу на цей фільм не мав.\nДискусійним моментом стала назва — її хотіли змінити. Я довго над нею думав, і вона мені подобається. «Королева рами» — у ній відлунює «Королева драми», тобто є оцей хіпстерський компонент. А з другого боку — «Королева рами», бо це оповідання про раму велосипеда. Це реальна історія з Ужгорода після Другої світової війни. Після певних наших розмов, здається, мені вдалося їх переконати в тому, щоб назва залишилася. Література чим добра? Література класна не тим, що написано, а тим, що несказане, так? Тобто оцим процесом співтворчості, коли читач сам щось уявляє. Скажімо, для кінематографістів було незрозуміло, чому цей брат підставляє іншого брата, навіть попри те, що йому подобається його дружина. І вони мусили дозняти ще один елемент, якого не було у книжці. Як вони малі десь бігають, граються і як мама більше любить одного брата, а інший завжди на другому місці, і як цей змалку просто плекає злість, заздрість і таким чином формує своє життя. Потім він стає таким негідником і мерзотником, який завжди заздрить братові, що в нього є сім’я, родина, що він порядний, його поважають, а цього ніколи не любили. Мені здається, що оповідання, в якому цього фрагмента нема, — краще, тому що читач сам мусить поставити собі питання: «А чому так сталося? Невже цей так сильно любив цю дружину? Невже це така погана людина чи є якісь інші мотиви?». І от у цьому розкопуванні правди, у цих роздумах про текст якраз і криється суть літератури, як на мене. Оцей післясмак, коли ти прочитав, але якась думка тобі муляє, і ти далі думаєш про цих героїв: «Що вони роблять? Чому вони зробили так?..»\nМарія ГОРШКОВА, Хмельницький національний університет:\n— Дві ваші останні книжки — це мала проза, перейнята пошуком гармонії. Чи знайшли ви власну гармонію, чи допомагає у цьому письмо?\nА.Л.: — Гармонію я знайшов, власне, у писанні. Гармонію я знаходжу в риболовлі. Я б не сказав, що книжка «Кімната для печалі» пройнята пошуками гармонії. Це радше книжка про світлу меланхолію, про самотність. У нас не люблять самотність. Ці книжки «для лідерів» кажуть, що тобі треба будувати соціальні кола, заводити потрібні знайомства, спілкуватися, вести переговори. Ніхто не каже про те, наскільки корисно побути наодинці, наскільки корисно побути самому і наскільки, в принципі, корисно постраждати чи трохи себе пожаліти. Наскільки цей процес справді регенерує. Для мене самотність можна порівняти з розеткою, за допомогою якої ти заряджаєшся енергією. От я йду на риболовлю, рибалю, і це можливість подумати про багато таких речей, про які я не маю часу думати навіть удома, адже вдома я беру книжку. А коли ти береш чужу книжку, ти припиняєш вести власні роздуми. Самотність у «Кімнаті для печалі» насправді й сумна, але це для мене такий дуже світлий стан або навіть процес. І тому гармонія — в аскетизмі...\nНагадаємо, Літня школа журналістики «Дня»-2017 проходить за підтримки Центру інформації та документації НАТО в України.\nМарія НИТКА, Анастасія ХАЗОВА, Літня школа журналістики «Дня»-2017


Геращенко: «Зустріти о 5 ранку коммі – гірше, ніж встати з лівої ноги» — ПРОЧЕРК.інфо\nГеращенко: «Зустріти о 5 ранку коммі – гірше, ніж встати з лівої ноги»\n06 липня 2017, 16:00\tНовини Черкас та Черкаської області\nВранці 5 липня дві черкащанки, віце-спікер Верховної Ради Ірина Геращенко та координатор громадської мережі «Опора» Ольга Айвазовська, летіли на переговори у Мінськ, коли зустріли у літаку лідера забороненої в Україні комуністичної партії – Петра Симоненка.\n«Погано бути інтелігентними дівчатами, – просто з літака написала Ірина Геращенко на своїй сторінці у «Фейсбуці». – Ми з Ольгою – в Мінськ. Перед нами за пару рядів Петро Симоненко, явно в Москву. А може і в Мінськ, там в ці дні його найодіозніші російські калєгі – депутати держдуми на ПА ОБСЄ. Виховання не дозволяє висловити все, що думаємо з приводу цих персонажів. Хоч «фе» їм сказали. Голосно.\nЗустріти о 5 ранку коммі – гірше, ніж встати з лівої ноги... Будемо зараз голосно обговорювати біографію Степана Бандери...» – цитує Ірину Геращенко Черкаси.city.\nУ Мінську Ірина Геращенко переконалася в тому, що Симоненко таки поспішає в місто Путіна й Кремля: «Пасажири, які в Мінську транзитом на Москву, переходять в аеропорту на другий поверх « і там завєтний самальот . Петро Симоненко «мчить на Москву», – написала у Ірина Геращенко.\nПізніше російські ЗМІ підтвердили участь Петра Симоненка у політичному телешоу на одному з московських телеканалів. З ким ще він зустрічався у Москві і на які теми говорив – достеменно невідомо. Як і те, чи вивчив «з подачі» черкащанок біографію Степана Бандери...\n08/03/2018 15:33 - Геращенко висловила солідарність із жінками АТО\n06/03/2018 10:01 - Геращенко не сприймає рейтингів «успєшних женщін»\n+1 #6 КоМент 18.07.2017 11:07\nА забула, як сама очолювала "комсомольськую ячейку"? Звідки і стартонула!\n+6 #5 черкащанка 07.07.2017 11:11\n+16 #4 федор принципиальный 07.07.2017 09:15\nДевушки,кому и на кого жалуетесь,у вас власть в руках-возьмите и ******** или только говорильня,Луце нко каждый день по пять часов пену пускает,а взять за ж*пу не может ни одного преступника.\n-4 #3 Черкащанин 06.07.2017 17:27\nСімонєнін їздив у Мацкву домовляться про місце в Мавзолеї?\n+6 #2 Тверезий 06.07.2017 16:54\nЕвангелие от Матфея (5.43 - 5.47):\nЕвангелие от Матфея (7.1 - 7.5):\n+14 #1 Zenon 06.07.2017 16:34\nЗразу видно, що командіровочні дєвочки літають в самольоті по важних ділах.


У МОЗ похизувалися оцінками їх роботи незалежними експертами в Україні - МедПросвита\nЗа оцінками експертів Офісу ефективного регулювання BRDO галузь охорони здоров’я має найефективніші зміни в напрямку Євроінтеграції України.\nОцінка змін проводилась за аналізом коаліційної угоди «Європейської України», яка була підписана всіма політичними фракціями ВРУ 8 скликання, окрім Опозиційного блоку.\nЗа висновком експертів, найбільших успіхів досягнуло МОЗ України – у сфері охорони здоров’я більше 95% зобов’язань уже виконані чи у процесі виконання. Такий результат – спільне досягнення медиків і пацієнтів, Уряду, Парламенту, місцевої влади, громадських та пацієнтських організацій, а також підтримки міжнародних партнерів.\nНе менш важливий аспект – трансформація державних закупівель. Перехід на закупівлі ліків через міжнародні організації і прозорі процедури щороку заощаджує до 40% державних коштів, на які закуповуються додаткові ліки. Так, на 90% препаратів для онкохворих нижчі ціни у порівнянні з 2014 роком, тож цього року планується покрити 100% потребу за напрямами онкології. Нині наявні абсолютно всі вакцини за Національним календарем щеплень, держава забезпечує безоплатні ліки для усіх пацієнтів з туберкульозом і ВІЛ, раком крові і вперше безоплатно лікуватимуться дорослі з ЮРА та ПІД, а “кришталеві діти” отримають необхідні протези.\nМОЗ України перейшло на завчасне планування, розробило нову методику обрахунку потреби в ліках, дозволило регіонам самостійно перерозподіляти ліки між лікарнями, переглянуло склад експертів, що супроводжують державні закупівлі, створило ДП “Медичні закупівлі України” і планує до кінця року запустити електронну систему обліку залишків ліків.


За жорстоке вбивство дитини-інваліда чоловікові загрожує довічне позбавлення волі - 032.ua\nЗа жорстоке вбивство дитини-інваліда чоловікові загрожує довічне позбавлення волі\n16:25, 24 грудня 2013 р.\nПрокуратурою погоджено підозру мешканцю одного з районів Львівщини, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.115 КК України. Про це інформує прес-служба прокуратури у Львівській області.\nОстанньому інкриміновано умисне вбивство важкохворої доньки своєї співмешканки. Наразі, щодо підозрюваного обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.\nСлідством установлено, що чоловік 2 листопада поточного року, керуючись раптово виниклим умислом на вчинення умисного вбивства неповнолітньої, наніс дитині удари по тілу. Згідно висновків судово-медичної експертизи смерть, зокрема, спричинила тупа травма живота.\nНа даний час по кримінальному провадженню триває досудове розслідування.


IREX «Розробка курсу на зміцнення місцевого самоврядування в Україні» (ПУЛЬС). — littera.zt.ua\nПРОЄКТ "РОЗРОБКА КУРСУ НА ЗМІЦНЕННЯ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ В УКРАЇНІ" (ПУЛЬС)\nГромадська організація «Дивосвіт» та комунальний заклад «Централізована бібліотечна система» Житомирської міської ради долучилися до проєкту «Розробка курсу на зміцнення місцевого самоврядування в Україні» (ПУЛЬС). Даний проєкт спрямований на створення сприятливого середовища для впровадження децентралізаційної реформи в Україні, зміцнення місцевого самоврядування, поглиблення демократичних процесів розвитку територіальних громад та стабільності держави.\nПроєкт виконується Асоціацією міст України (АМУ) в партнерстві з Радою міжнародних наукових досліджень та обмінів IREX/Україна за фінансової підтримки Агентства США з міжнародного розвитку (USAID).\nБібліотеки сьогодні є центром, інформаційних, освітніх, дозвіллєвих та культурних послуг для громадян. Лариса Харчук, директорка КЗ «Централізована бібліотечна система» міської ради, розповіла, що проєкт, спрямований на посилення спроможності громад, надання можливостей для їхнього формування та подальшого стабільного розвитку, зокрема на інформування та залучення громадськості до процесу реформ децентралізації. У Житомирі в рамках проєкту заплановано проведення консультативних пунктів, онлайн-конференцію з питань здобутків та проблем децентралізації.\nСпільно з громадською організацією “Дивосвіт” в рамках даного проєкту протягом серпня було проведено ряд заходів щодо популяризації переваг децентралізації:\n1. Вуличний консультаційний пункт “Здобутки с. Вереси з реформою децентралізації” у форматі онлайн-презентації на платформі “Фейсбук”, метою якої було показати кількісні та якісні показники змін, розвиток села Вереси Житомирської ОТГ із реформою децентралізації (з 2018 року), її переваги та можливості сприяння зміцненню місцевого самоврядування. Онлайн формат надав можливість переглянути презентацію широкому колу людей різного віку, сфер діяльності та міст України.\n2. Вуличний консультаційний пункт “Здобутки с. Вереси з реформою децентралізації” включав в себе фотовиставку, на світлинах якої були відображені зміни та результати реформи, які відбулися після приєднання села Вереси до громади міста Житомира.\n3. “Інформаційний кейс” у форматі вуличного консультаційного пункту був розміщений на майданчику в центрі села Вереси, де працювало декілька локацій. Кожен житель села міг залишити в скриньку-запитань свої проблемні питання, отримати інформацію стосовно питань децентралізації, поспілкуватись з консультантом АМУ. Було зібрано понад 40 запитань до заступника міського голови.\n4. У приміщенні бібліотеки села Вереси відбулася онлайн-конференція "Діалог з питань децентралізації" (жива бібліотека) із заступником міського голови Марією Місюровою та громадою с. Вереси Житомирської ОТГ. Під час діалогу було обговорено різні проблемні питання, які попередньо було згруповано за темами та поділено на блоки (водопостачання, вивіз сміття, медицина, проїзд, встановлення банкоматів, фінансування школи та садочку).\nРезультатом даного проєкту є підвищення інформаційної обізнаності громадян з питань децентралізації, їх активної позиції та участі у житті громади, вирішенні проблемних питань та сприяти розвитку місцевого самоврядування.


Професійне самоврядування в розвитку системи технічного регулювання у будівництві – Національна асамблея розбудови України\nДомівка › Новини › Професійне самоврядування в розвитку системи технічного регулювання у будівництві\nПрофесійне самоврядування в розвитку системи технічного регулювання у будівництві\nВ рамках підготовки циклу статей з актуальних проблем розвитку будівельної та суміжних галузей НАРУ пропонує розглянути непросте, але вкрай важливе питання технічного регулювання у будівництві.\nДієве технічне регулювання дає унікальну можливість створювати безпечні, розумні й стійкі міста. При цьому в розвинутих країнах з низки об’єктивних політичних і економічних причин технічне регулювання з монополії держави переходить до приватного сектору.\nЗі статтею «Роль інститутів професійного самоврядування в розвитку системи технічного регулювання у будівництві», у якій представлено узагальнення міжнародного досвіду з цих питань, можна ознайомитись за посиланням.\nНа думку фахівців НАРУ для експертів, науковців і практиків, викладачів та студентів будівельних спеціальностей вищих навчальних закладів також може бути корисною узагальнена інформація зі світового досвіду технічного регулювання, наведена в аналітичному огляді А. Сєрих «Технічне регулювання у будівництві», що вийшов друком у 2010 році в місті Чикаго (США).\n‹ Роль інститутів професійного самоврядування в розвитку системи технічного регулювання у будівництві\nДо уваги будівельної спільноти ›


Фільми з Морганом Фріменом дивитися українською\nДженніфер Лопес: Шоу тільки починається\nКрізь моє вікно\nUAKINO.CLUB » Каталог акторів » Морган Фрімен\nМорган Фрімен: дивитися фільми з актором онлайн в HD якості\n«Бути актором легко, важко стати їм», - ці слова належать Моргану Фрімену, ім'я якого знає весь світ завдяки таким шедеврам кінематографа, як «Втеча з Шоушенка», «Сім», «Крихітка на мільйон» і багатьом іншим. Біографія актора почалася на півдні США, в Мемфісі. Його батьки познайомилися в місцевій лікарні, в якій обидва працювали. Старший Фрімен був санітаром, а його дружина, Меймі, медсестрою. Їх первісток Морган, названий на честь батька, народився 1 червня 1937 року. Незабаром після народження його сестри батьки розлучилися. Меймі, хоча і була терплячою і побожною жінкою, але терпіти пияцтво чоловіка не бажала.\nНа початку 40-х в північних штатах звільнилося багато робочих місць. Меймі пробачила чоловіка, який прийшов з повинною і обіцяв кинути пити, і вони вирушили в Чикаго в пошуках кращої долі. Трирічного Моргана і його сестру вони залишили під опікою матері батька.\nПісля смерті бабусі в 1943 році Фрімен забрали дітей в Чикаго. Моргану було сім років, коли він побачив тата, якого зовсім не пам'ятав. Батьки як і раніше не ладили, часті сварки закінчувалися відходом батька з дому і його поверненням через кілька днів.\nУ Чикаго Морган почав вчитися в школі. У класі були і «чорні» і «білі» діти. Йшов 1945 рік, і сегрегація, ще існувавша офіційно на півдні, вже була скасована на півночі. Але і тут хлопчик зазнавав принижень. Мати Меймі, яка приїхала якось провідати дочку, пожаліла дітей і забрала Моргана і його сестру на південь, в невелике селище Грінвуд.\nЗгодом актор згадував про час, який він прожив з бабусею, як про один з найщасливіших періодів свого життя. У Грінвуді він навчався в школі для чорних. Моргану дуже пощастило з вчителями, які змусили повірити цього високого нескладного хлопчика, що він зможе вибитися в люди. Він полюбив читати і в 8 років записався в бібліотеку, де буквально ковтав книгу за книгою, дивуючись різноманіттю і красі світу, який йому тільки треба було відкрити. У 12 років Моргану довелося повернутися в Чикаго, і там він вперше потрапив в кінотеатр. Квитки коштували недорого, але у хлопчика зовсім не було грошей. Щоб потрапити на сеанс, він шукав пляшки, які відмивав і здавав. Кіно стало для Моргана маною, він записався в театральний гурток і до 15 років вже був шкільною зіркою.\nА ще гарний чорношкірий юнак був мрійником. Після побаченої їм картини про льотчиків, він став мріяти про небо і після закінчення школи став курсантом військової школи в Техасі. Однак дійсність відрізнялася від того світу, який Морган придумав собі. Уряд почав війну у В'єтнамі, і Морган з жахом думав про те, що його можуть призвати до армії. Закінчивши училище, юнак відмовився від кар'єри військового і поїхав до Каліфорнії. У Лос-Анджелесі Морган кілька років оббивав пороги кіностудій, але так і не зміг отримати жодної ролі. Йому був 21 рік, і ні грошей, ні знайомств у нього небуло. Він усім серцем любив кіно і щиро не розумів, чому йому відмовляють. Через кілька років молода людина переїхала в Нью-Йорк. Там Фрімен перебивався випадковими заробітками і грав в аматорських театрах.\nУ Нью-Йорку Морган прожив 25 років. Робота в театрі не приносила йому ні задоволення, ні грошей. Зігравши безліч ролей, він все більше переконувався в тому, що його покликання - кіно.\nВ кінці 60-х акторові вдалося отримати роботу на телебаченні. Пропрацювавши в дитячому шоу кілька років, він зауважив, що став відчувати тягу до спиртного. Його батько в цей час вже помер від цирозу печінки, і Морган злякався. Він зрозумів, що може повторити його долю. Взявши себе в руки, він продовжив йти до мрії, терпляче сприймаючи нові і нові відмови.\nДенні - пес\nЕкшн , Кримінал , Трилери\nДжет Лі, Морган Фрімен, Боб Госкінс, Керрі Кондон, Вінсент Ріґан, Ділан Браун\nКороткий опис: «Денні - пес» (Unleashed) - фільм режисера Луї Летер'є, сценарій до якого написав відомий Люк Бессон. Фірмовий стиль Бессона проглядається протягом всієї картини. «Денні - пес» є одним з небагатьох...\nЕкшн , Драми , Кримінал , Трилери\nМорґан Фрімен, Джон К'юсак, Jamie Anderson, Еліс Кріґе, Меган Доддс, Корі Джонсон\nКороткий опис: Рей Кін – колишній поліцейський, вдівець, який працює спортивним тренером. Після смерті дружини, стосунки із сином Крісом стають дедалі прохолоднішими. Щоб якось виправити це, Рей вирушає разом із...\nМагія Бель Айл\nМорґан Фрімен, Кенан Томпсон, Вірджинія Медсен, Емма Фурманн, Мадлен Керролл, Nicolette Pierini\nКороткий опис: З відомим талановитим раніше письменником Монте Вайлдхорном трапилася біда: хвороба прикувала його до інвалідного крісла, він втрачає бажання жити і творити, а безрадісні дні скрашує алкоголем....\nМорґан Фрімен, Рубі Роуз, Патрік Малдун, Нік Валлелонґа, Джулі Лотт, Hannah Stocking\nКороткий опис: Колишній комісар поліції давно вийшов на пенсію, але все ще не відійшов від справ. Всю свою кар'єру він успішно прикривав продажних поліцейських і займався підпільним бізнесом. Але зараз з'явилися...\nЕкшн , Комедія , Кримінал , 2020\nРоберт де Ніро, Морґан Фрімен, Еміль Гірш, Томмі Лі Джонс, Зак Брафф, Патрік Малдун\nКороткий опис: Макс Барбер зробив велику помилку, коли в якості інвестора чергового фільму запросив мафіозного боса. Зйомки затримуються, а гроші повертати треба. Якщо продюсер не зможе знайти гроші протягом трьох...\nФільми , Екшн , Комедія\nГленн Хедлі, Морган Фрімен, Рене Руссо, Томмі Лі Джонс, Джейн Сеймур, Джо Пантольяно\nКороткий опис: Старий Дюк в минулому був талановитим адвокатом, який непогано влаштувався, працюючи на великі злочинні угруповання. Провернувши безліч незаконних фінансових махінацій, він через деякий час виступив...\nЕкшн , Драми , Трилери , Фантастика\nКіану Рівз, Морган Фрімен, Рейчел Вайс, Фред Ворд, Кевін Данн, Браян Кокс\nКороткий опис: Основна сюжетна лінія розгортається в найближчому вигаданому майбутньому. Над нашою планетою на той момент нависла катастрофічна загроза природних катаклізмів. Команда професійних вчених починає...\nВогнище марнославства / Багаття\nВогнище марнославства / Багаття марнославства\nТом Генкс, Брюс Вілліс, Мелані Ґріффіт, Кім Кетролл, Сол Рубінек, Морган Фрімен\nКороткий опис: Фільм "Вогнище марнославства" (The Bonfire of the Vanities) є екранізацією романа Тома Вулфа "Багаття амбіцій". Золотий хлопчик з Wall-street має все, що потрібно людині для щастя. Сім'ю, роботу,...\nМорган Фрімен, Крістіан Слейтер, Ренді Куейд, Мінні Драйвер, Едвард Еснер, Майкл А. Гурджиан, Денн Флорек, Рікі Гарріс, Марк Ролстон\nКороткий опис: Яким би могутнім не було людство, воно не може побороти природу. У маленькому американському містечку одного разу відбувається повінь: через тривалі дощі річка вийшла з берегів. На місце стихії...\nМайкл Дуґлас, Роберт де Ніро, Морган Фрімен, Кевін Клайн, Мері Стінберген, Джеррі Феррара\nКороткий опис: У центрі сюжету комедійної картини «Старперці» четверо вже далеко не молодих друзів - Біллі, Педді, Арчі і Сем, які дружать протягом усього життя. Одного разу найзапекліший холостяк з четвірки Біллі,...\nМорган Фрімен - Біографія актора:\nУ період з 1975 по 1983 рік актор зміг отримати невеликі ролі в картинах «Порожній образ», «Брубейкер» і «Очевидець». Незважаючи на те, що тюремна драма «Брубейкер» заслужила визнання кіноакадеміків і навіть викликала резонанс в суспільстві, роль Моргана була занадто мала, проте визнання було вже не за горами. У 1984 році актор, якому виповнилося 48 років, отримав роль в стрічці «Гаррі і син». Картина не мала великого успіху, але саме після неї Моргана нарешті помітили кінорежисери. Протягом наступних двох років актор знявся в декількох картинах, але істинний прорив стався в 1986 році. Роль в драмі «Вуличний спритник», в якій Морган блискуче виконав роль сутенера, відразу зробила його зіркою. За цю роль в 1987 році він був номінований на «Оскар».\nМорган став отримувати запрошення в кіно, але роботу в театрі залишити не наважувався. Постановка «Шофер міс Дейзі» з його участю мала приголомшливий успіх у театралів і згодом була екранізована. У картині Морган як і раніше грав шофера, який став кращим другом для гордовитої білої дамочки єврейського походження, в ролі якої знялася Джессіка Тенді. Історія важких відносин між двома людьми, що належали до різних верств суспільства, заслужила чотири Оскара і стала кращою картиною 1990 року. А сам актор отримав «Золотий Глобус». У період з 1990 по 1994 рік Морган, який увірвався на кіноолімп в тому віці, коли інші актори вже йдуть писати мемуари, стає зіркою світового масштабу. У 1991 році йому виповнилося 54 роки, але він був сповнений сил і знімався з юнацьким азартом. Кожна картина, в якій він взяв участь, ставала популярною, критики дивувалися, як могла кіноіндустрія протягом 25 років не помічати такого видатного актора. Серед картин цього періоду виділяються дві, які сам актор називає своїми улюбленими роботами. Кримінальна драма 1992 року «Непрощений» вважається одним з кращих вестернів в історії кіно і входить в топ голлівудських фільмів. Геніальний Клінт Іствуд, якого називають американським Достоєвським, зняв стрічку, яка дістала чотири Оскара і два «Золотих Глобуса». Гравший роль Неда Морган був на висоті, він здавався нарівні з Клінтом Іствудом і Джином Хекменом, які вже тоді були суперзірками не тільки американського, але і світового кіно. Фільм «Втеча з Шоушенка» відразу ж став називатися культовим, але інакше і бути не могло.\nЕкранізація твору ідола американської літератури, Стівена Кінга, спочатку передбачала участь Тома Хенкса і Харрісона Форда, але актори були зайняті в інших проектах. Затвердивши на роль Енді Дюфрейна Тіма Роббінса, режисер Френк Дарабонт, не замислюючись, віддав роль Реда Моргану Фрімену. Той факт, що в кінговском романі Ред - вогненно-рудий ірландець, нітрохи не збентежив Дарабонта. Сценаристи навіть не стали вносити зміни в сценарій. Слова, сказані персонажем Моргана у відповідь на питання Енді, чому його звуть Ред, публіка сприйняла, як задуманий жарт. «Напевно, тому що я ірландець», - відповів чорношкірий Морган Фрімен. У 1995 році відбулася прем'єра картини Девіда Фінчера «Сім», в якому Фрімен грав у дуеті з Бредом Піттом. Моторошний трилер, знятий в традиціях неонуар, закладених в середині двадцятого століття Мартіном Скорсезе, шокував публіку. Цікаво, що творці картини і не сподівалися на те, що Морган Фрімен погодиться на роль одного з детективів, визнавши сюжет занадто жорстоким. Але зацікавив не стільки сюжет, скільки гонорар, як згодом сказав він сам, після чого засміявся, і всі сприйняли його висловлювання як жарт. Однак містер Фрімен відомий як актор, якого дуже цікавить матеріальна складова мистецтва. У період з 1996 по 2004 рік фільмографія Фрімена поповнилася стрічкою «Молл Фландерс», в якій також грали Робін Райт Пенн і Джон Лінч, тріллерами «Злива» з Крістіаном Слейтером і Мінні Драйвер і «Ланцюгова реакція», де компанію містеру Фрімену склали Брайан Кокс І Рейчел Вайс, а також неправдоподібно красивий Кіану Рівз.\nОсобливо з робіт цього періоду виділяється тонкий психологічний трилер «Під підозрою», в якому персонажі Моргана Фрімена і Джина Хекмена ведуть гру, яка закономірно закінчилася знищенням одного з них. Картина не отримала надприбутків в прокаті, але стала улюбленим фільмом для вдумливого і серйозного глядача. В детективних трилерах, знятих за творами Джеймса Петтерсона, Морган грав детектива Алекса Кросу. Персонаж актора не просто рядовий детектив, він інтелектуал, знавець психології, що володіє унікальною інтуїцією і аналітичним складом розуму. Як було відзначено критиками, ніхто інший не зміг би зіграти цю роль так, як Фрімен. Партнерами актора були Моніка Портер, Кері Елвіс і Ешлі Джадд. Прибуток від фільмів побив всі рекорди, і багато в чому завдяки зоряному блиску таланту Моргана Фрімена. З 2004 по 2014 рік актор знявся більш ніж в 30 фільмах. Серед голлівудських небожителів він - один з наймогутніших, які досягли того рівня, коли навіть може диктувати продюсерам і режисерам свої умови. Втім, він не зловживає своїм впливом, хіба що коли справа стосується бігу. У Моргана Фрімена хворі суглоби, і він неохоче погоджується на роль, якщо вона вимагає від нього фізичних зусиль. Тричі номінувався на «Оскар» і отримавши безліч престижних нагород, актор вперше завоював головний приз кіноакадеміків в 2005 році за свою роль Едді-Металобрухту в драмі «Крихітка на мільйон» з Хіларі Суонк. Несподіваним було приєднання Фрімена до зйомок саги про Бетмена. У трилогії Крістофера Нолана він грав винахідника, що снабжаючого супергероя геніальними пристроями, що допомагають йому в боротьбі зі злом.\nТакож цікава участь Моргана в комедіях «Брюс всемогутній» і «Еван всемогутній» в ролі бога. При цьому актор - атеїст, йому недостатньо релігійних догматів, йому потрібні докази. В інтерв'ю він неодноразово озвучував свої думки про те, що бог - це просто фантазія. У 2009 році актор зіграв Нельсона Манделу в стрічці «Нескорений», що розповідає про боротьбу з апартеїдом. Фільм 2010 року «РЕД», в якому разом з Морганом Фріменом згадали молодість Брюс Вілліс і Джон Малкович, став лідером прокату і заслужив кілька номінацій на «Золотий Глобус». Тема юності, непідвладної часу, отримала продовження в комедії 2013 року «Starперци». Морган із задоволенням погодився знятися в ній, тим більше що на інші ролі вже були затверджені його друзі Роберт Де Ніро, Кевін Клайн і Майкл Дуглас. У політичних трилерах «Падіння Олімпу» і «Падіння Лондона» актор виконав роль спікера, а потім і віце-президента США. Також в картинах знімалися Джерард Батлер і Аарон Екхарт. Обидві частини «Ілюзії обману» порадували присутністю в них Містера Фрімена, який в черговий раз показав неперевершений рівень акторської майстерності і виступив в своєму улюбленому амплуа. Актор грав інтелектуала, який викриває шахраїв, вміє прорахувати ситуацію на кілька ходів вперед. У 2017 році актор в компанії Майкла Кейна і Кристофера Ллойда з'явився в комедії «Піти красиво». Історія про трьох пенсіонерів, які зважилися на зухвале пограбування банку, заслужила визнання глядачів і схвальні відгуки критиків. Також у фільмі знявся Метт Діллон, який виконав роль детектива. В цьому ж році на екрани вийшла комедія «Все тільки починається», в якій також взяли участь Рене Руссо і Томмі Лі Джонс. У картині Фрімен виконав роль колишнього злочинця Дюка, який переховується від мафії і працює за скромну платню в будинку для літніх людей. У казковому кінопроекті 2018 року «Лускунчик і чотири королівства» Фрімен виконує роль Дроссельмейера. Відомо, що у актора є двоє синів, які народилися поза шлюбом, Альфонсо і Сайфуллай. У 1967 році Морган Фрімен одружився в перший раз. Його обраницею стала Джанетта Бредшоу, яка вже мала дочку Діну від першого шлюбу. Морган удочерив дівчинку, а в 1979 році у пари народилася їх спільна дитина, дочка Моргана. Незабаром після її народження Морган і Джанетта розлучилися. Другою обраницею актора стала художник по костюмах Мирна. Цей шлюб тривав близько 30 років. У 2010 стало відомо про офіційне розлучення пари. В цей же час в ЗМІ з'явилася інформація про роман Моргана Фрімена з його прийомною онукою І`Деной, згодом загиблої при дивних обставинах. З тих пір Морган Фрімен не відповідає на питання про своє особисте життя. За непідтвердженою інформацією з 2010 року він неодружений. З середини 2018 року велися зйомки трилера «Падіння Ангела», в якому разом з Морганом Фріменом грав Джерард Батлер. Прем'єра гостросюжетного бойовика і триквела фільму «Падіння Олімпу» відбулося в 2019 році. Тоді ж глядачі побачили американо-італійський трейлер «Отруйна троянда». У 2020 році фанати Моргана Фрімена очікують прем'єру фільму «Афера по-голлівудськи», в якому актор знявся разом з Робертом Де Ніро. Також в 2021 році Морган повинен з'явитися в гучному «Охоронець дружини кілера» разом з Райаном Рейнольдсом і Сальмою Хайек.


Ви занадто довірливі: 2 ознаки, що оточення вас використовує — «NNM» Газета по-українськи\nВи занадто довірливі: 2 ознаки, що оточення вас використовує\nБагато хто вважає довірливість і наївність благородними якостями, але, на жаль, ці особливості характеру дуже небезпечні. Є дві ознаки, які чітко вказують на те, що оточення постійно використовує вас із-за вашої довірливості.\nОзнака перша: ви ніколи не сумніваєтеся в людях\nОзнака друга: ви не можете зняти "рожеві окуляри"\nДовірливість, зайва віра в людей і людство може здаватися милою якістю, але насправді воно дуже небезпечне: про потенційну загрозу, на жаль, практично ніхто не замислюється.\nЗанадто довірливу людину набагато простіше обдурити або ж використати у своїх цілях. При цьому той, ким маніпулюють хитруни, навіть не підозрюватиме про обман — в цьому і полягає основна небезпека. Ми з'ясували, які ознаки вказують на те, що ви занадто довірливі і через це оточення вас використовує: дізнайтеся про них і терміново вживіть заходи.\nЗрозуміло, сумніватися в усіх і кожному не треба: інакше ви ризикуєте "заробити" собі параною, яка не дасть довіритися навіть найближчим. Але і приймати за чисту монету все, що вам говорять друзі, знайомі або колеги, теж не коштує: у вас завжди має бути місце для "черв'ячка сумніву", який в потрібний момент допоможе тверезо оцінити ситуацію.\nЯкщо ви вірите кожному слову, припустимо, колеги(навіть коли вона хвалиться покупкою нової дрібнички, явно завищуючи ціну придбання), то будьте упевнені: вона вже давно примітила вашу особливість і напевно використовує вашу слабкість у своїх корисливих цілях.\nЦілком довіряти, мабуть, варто тільки собі: раніше ми вже розповідали, в чому може допомогти інтуїція, довіра до себе і внутрішній голос. Замість того, щоб сліпо вірити іншим, навчитеся по-справжньому довіряти собі, і результат вас обов'язково здивує і обрадує.\nЗакоханість — прекрасна пора: на самому початку запаморочливого роману трава зеленіша, люди — добріше, а обранець так взагалі є чимось досконалим. На жаль, навіть в стосунках завжди треба бути напоготові: розслаблятися не варто, як би сильно ви не були закохані.\nЗайву і навіть небезпечну довірливість допоможе виявити простий експеримент: якщо ваші стосунки тільки починаються, спробуйте знайти у коханого як мінімум три недоліки. Якщо ви занадто довірливі, найімовірніше, зробити це у вас не вийде(або ж недоліки будуть уявними). Нездатність зняти так звані "рожеві окуляри" — це ще одна ознака дуже сильної довірливості.\nЯкщо ви цілком довіряєте партнерові, будьте упевнені: він це рано чи пізно помітить і обов'язково придумає, як застосувати вашу довірливість у своїх цілях.\nЯк бачите, далеко не завжди оточення захоплюється добрими і чуйними людьми: в переважній більшості випадків вони просто використовують таких альтруїстів, а ті навіть не помічають цього.\nДопомагати іншим — справа хороша і корисна, але захоплюватися цим не коштує: іноді ваша допомога може не врятувати положення, а зашкодити. Ну і про себе забувати не треба: якщо ви самі ледве зводите кінці з кінцями, допомогу ближньому краще відкласти на потім. Раніше ми вже розповідали про те, чому не варто давати гроші у борг, навіть якщо вас про це дуже просять.\nРозкажіть, що думаєте ви: які ще ознаки, на ваш погляд, вказують на те, що людина занадто довірлива і їм безсоромно користуються усі підряд?\nПодорож в Санкт-Петербург: що подивитися в Павловске\nЧи легко бути свекрухою


В’єтнам. Ханой – УКРАЇНСЬКА ФУНДАЦІЯ ДОСЛІДНИКІВ ПРАВА\nКоли мені випала можливість відвідати В’єтнам, я цьому дуже був задоволений. Для цього було багато причин. В’єтнам – це країна, яка асоціювалась у нас з героїчною боротьбою за свою незалежність. А оскільки цей героїчний період у історії в’єтнамського народу припав на мою ранню юність, то я дуже добре пам’ятав усі перипетії цієї героїчної епопеї. Кожний день війни у В’єтнамі у нас в той час дуже добре висвітлювався і в газетах, і в офіційних каналах телебачення. Майже кожний день через засоби масової інформації, хоча тоді вони так не називались, повідомлялось про кількість збитих літаків Б-52 – це важкі стратегічні бомбардувальники, та інші втрати, які зазнав агресор від Народно-визвольної армії В’єтнаму.\nСаме тому, що В’єтнам асоціювався у нас, як жертва агресії – ми дуже добре ставились і до В’єтнаму і в’єтнамського народу, який вів нерівну війну за своє визволення.\nВсі ці події добре закарбувались у пам’яті. Крім того, велика кількість в’єтнамських студентів навчались у вузах України і це теж накладало певні особливості нашого ставлення до В’єтнаму.\nКрім того, в той час, коли був період моєї радянської юності, у нас не було такого достатку і таких товарів, які ми зараз бачимо і якими можемо користуватись. Саме тому в’єтнамські товари – кросівки, кеди, одежа і т.д. було для нас дуже бажаними, оскільки в’єтнамські товари були гарні, зручні і що дуже важливо комфортні.\nЯсно, що в той час, я навіть не міг думати, щоб побувати у В’єтнамі, та ще й у складі офіційної делегації України.\nАле так склалося. Тому я з великим ентузіазмом зустрів пропозицію відвідати В’єтнам.\nПісля того, як були завершені усі організаційні заходи в один із сонячних зимових ранків в грудні наш літак вирушив у далекий В’єтнам.\nПоліт був прямий і пройшов успішно. Між Києвом і Ханоєм немає прямого авіаційного сполучення, але наш літак здійснював саме такий рейс. Шлях із Києва до В’єтнаму дуже довгий. Переліт тривав майже 11 годин і приблизно після 10 годин вечора літак приземлився в міжнародному аеропорту «Ной Бей».\nЩо мене дуже вразило, як тільки почав спускатись по трапу літака на ханойську землю: надзвичайно висока вологість повітря і дуже висока температура. Я розумів, що у В’єтнамі в цей час коли в Україні почалася зима – дуже тепло. Але висока вологість повітря була дуже несподіваною.\nБуло важко дихати, вся одежа за короткий час стала мокрою. Я не уявляв собі як в таких умовах можна було існувати на цій землі.\nАле організм дуже швидко адаптувався до такого клімату і в подальшому я взагалі не відчував ні вологість повітря, ні високу температуру.\nХаной мені сподобався зразу ж, як тільки його побачив. Це дуже гарне місто, хоча і специфічне. Багато речей мене сильно вразили, а деякі були просто несподіваними. У місті величезна кількість моторолерів, всі дороги заповнені ними, автомобілям було дуже важко пересуватись по дорогах, заповненими моторолерами.\nЦе не десятки, чи сотні – це тисячі, десятки тисяч моторолерів. Взагалі спочатку було таке враження, що дороги Ханоя існують саме для них, оскільки автомобілів було не багато, а світлофорів взагалі обмежена кількість. Не знаю, чи існують у В’єтнамі якісь правила дорожнього руху, можливо вони є, але навряд їх в’єтнамці виконують. Коли на рідких світлофорах моторолери зупинялись на червоне світло, за декілька десятків секунд їх кількість сягала декілька тисяч. Це мене дуже вразило.\nА взагалі Ханой прекрасне місто, в якому дуже добре поєднується і сучасна архітектура і історичні пам’ятки. Що мене більш за все вразило – це в’єтнамці і особливо в’єтнамки. Дуже добрі і ввічливі люди, готові будь у чому вам допомогти.\nХаной дійсно прекрасне місто, в 2010 році відсвяткував своє тисячоліття. Це місто контрастів. Тут можна побачити сучасні західні блага і соціалістичний спосіб життя. В Ханої поруч з шикарними Бентлі чи Мерседесом стоять поржавілі велосипеди і моторолери. Недалеко від центра міста, де знаходяться п’ятизіркові готелі всесвітньо відомих брендів, розташовані старенькі житла бідняків. Таких контрастів у всьому можна побачити на кожному кроці. Місто нагадує великий мурашник, оскільки тут всі знаходяться в якомусь важкозрозумілому хаотичному русі. Як вже зазначалось, у місті багато своїх особливостей. Наприклад, тут немає тротуарів для пішоходів. Те місце на проїжджій частині, яке повинен займати тротуар – там або невеличке кафе чи торгове місце, де місцеві готують на продаж страви, або моторолери. Немає урн для сміття. Це може для когось здатися незначна особливість, але на практиці – це дуже суттєво, оскільки сміття немає де подіти, а тому вулиці перетворюються на сміттєзвалище. Хоча це не означає, що сміття тут не прибирають, прибирають, але тільки те, яке в мішках вночі машина забирає, а те сміття, яке не в мішках – залишається на вулиці.\nІ таких особливостей в Ханої багато, але незважаючи на це місто є в певній мірі унікальне.\nЦентральна частина дуже гарна, тут знаходяться усі важливі державні органи, вишукані готелі, ресторани. Чисто і красиво.\nТут же в центральній частині Ханоя знаходиться і мавзолей Хошиміна. Велична і монументальна споруда.\nЯ в мавзолеї не був, тому що коли я був в Ханої, то тіло Хошиміна було вивезено для профілактики і реставрації, але площа, де знаходиться мавзолей гарна і велика. До речі, мавзолей Хошиміна один із чотирьох у світі.\nВ місті багато різних культурних закладів, музеїв, театрів. Був я на концерті, який давали нам артисти Ханойської опери. Дуже вразила і музика і виконання. Солісти опери співали радянські пісні на російській мові, тому що українських пісень не знали, але чули і вони, їм подобається. А музичний супровід був дуже оригінальний – народні в’єтнамські інструменти. Гарне звучання і голоси солісток також гарно лягали на цю музику.\nТрохи про В’єтнам.\nВ’єтнам розташований в Північно-Східній Азії, на півострові Індокитай. Межує з Китаєм, Лаосом і Камбоджею. Берегова лінія більше 3300 км. Взагалі територія В’єтнаму дуже специфічна, оскільки тільки на півночі займає значну територію, а потім витягнулась довгою смужкою на південь до Сайгона, зараз це Хошимін. Ширина цієї смужки від 40 до 140 км із яких невелика частина території займає дорога і сільськогосподарські угіддя, а решта території це джунглі і гори.\nНаселення біля 100 млн.чоловік. Є одна дуже важлива особливість. Природній приріст населення В’єтнаму зараз найбільший у світі. Щороку населення В’єтнаму збільшується на 1,5 – 2 млн.людей. Тривалість життя більше 71 року.\nУ В’єтнамі 59 провінцій і 5 міст центрального підпорядкування.\nКерівна роль у В’єтнамі належить комуністичній партії В’єтнаму. Голова цієї партії і є фактичний керівник держави, хоча там є і президент, і уряд, і парламент.\nБув я у Ханойському національному університеті, у Храмі Літератури, музеї історії В’єтнаму.\nТакож був і в президентському палаці, і в палаці уряду, і в парламенті.\nМабуть фото, які будуть додані до цієї розповіді будуть цікавою ілюстрацією цих місць.\nДля того щоб передати атмосферу Ханоя, його життя і динаміку важко знайти правильні слова, тому що місто дуже різнопланове, а тому, мені видається, що на фото кожний хто цим цікавиться побачить те, що його заінтересує. Але без будь-якого перебільшення можна сказати, що той, хто вирішить відбути в Ханой – він зробить дуже правильно, тому що це прекрасне місто і враження від нього залишаться на все життя.\nАле якщо говорити про враження від В’єтнаму чи Ханою, то найбільшим моїм враженням був Музей національно-визвольної війни. Ця війна почалася в 1964 році і закінчилась в 1973 році. В результаті цієї жахливої війни загинуло 58 тисяч американських солдатів і більше 1 мільйона в’єтнамців.\nПро цю війну можна дуже багато говорити, вона принесла в’єтнамському народу багато горя і жертв. Уявіть собі щоденні бомбардування в’єтнамської території. Коли тільки один Б-52, який вилітав із бази в Гуамі з тим щоб бомбардувати в’єтнамські провінції, ніс 12 бомб під кожним крилом, а вага бомб – 340 кг, а ще 27 таких же бомб всередині цього літака.\nВійна, яку вів В’єтнам за своє визволення, залишила багато слідів, крім великих людських втрат, яких зазнав в’єтнамський народ у цій війні та величезних руйнувань від інтенсивних бомбардувань, – величезної шкоди було спричинено і природі В’єтнаму. Застосування хімічних боєприпасів, особливо фосфорних призвело до того, що фактично велика територія колись непрохідних джунглів була знищена. Це робилось для того, щоб листя дерев, кущів і всієї рослинності поопадало і було краще агресорам воювати з партизанами.\nАле В’єтнам фактично переміг у цій війні ціною великих жертв і втрат. В результаті війни південний В’єтнам був приєднаний до північної частини, а найбільше місто півдня Сайгон було перейменовано у Хошимін.\nВійна давно завершилась, але у В’єтнамі її пам’ятають.\nЗараз В’єтнам вже залікував свої рани і є країною, яка найбільш динамічно розвиває свою економіку. Відбувається бурхливий ріст економічного потенціалу країни, модернізується виробництво і весь В’єтнам.\nІз Ханою ми поїхали в провінцію Куангнінь. Це приблизно 270 км від Ханоя. У зв’язку з далекою дорогою, то виїхали ми дуже рано. Дорога з Ханоя до цієї провінції була дуже гарна, спочатку шикарний автобан, але через кілометрів 120 він закінчився і далі була звичайна в’єтнамська дорога але теж достатньо непогана. Що мені дуже запам’яталось. Мабуть кілометрів 50 від Ханоя вся територія і зліва і справа автобана забудовувалась, або вже була забудована виробничими приміщеннями найбільших світових брендів одягу, електроніки, косметики та інших. На цій території світовий бізнес розбудував свою інфраструктуру, оскільки тут великий людський потенціал – дешева робоча сила – то вони і переносять всі свої виробництва у В’єтнам.\nІ зліва, і справа від автобану вже стоять гарні і дуже сучасні споруди нових гігантів світу.\nІ друге, що мені дуже запам’яталось і навіть здивувало, це те, що зважаючи на такий ранній час, коли ми їхали, а це було десь в 6 годин ранку, на рисових полях, які теж простягаються недалеко від автобану, в’єтнамці вже працюють. Це дуже працьовитий народ. До речі, рис вони вирощують в дуже важких умовах і з застосуванням тих методів і прийомів, які використовуються вже тисячоліття. По коліна у воді на рисових полях, єдиним помічником є буйвол.\nДо речі, в цих рисових полях величезна кількість змій, але в’єтнамці на них не звертають увагу.\nЗавдяки такій сумлінній праці, в’єтнамці досягли видатних результатів, фактично вирощують 1т рису на душу населення, тобто 90 млн.тон.\nМи їхали в цю провінцію перш за все подивитись одне із див світу, яке занесене до світової спадщини ЮНЕСКО – затоку Хананг. Це дійсно перлина не тільки цієї провінції, але й В’єтнаму. Саме сюди з’їжджаються туристи з усього світу побачити це чудо природи.\nЦе дійсно дивовижне місце. На площі біля 1500 квадратних кілометрів розкидано більше 2000 островів, у половини з яких є свої назви.\nЦі острови різної конфігурації і розмірів і створюють казкову атмосферу.\nПрогулянка на невеликому судні по затоці мені запам’ятається на все життя.\nТут же в затоці велика кількість невеликих пантонів, на яких в’єтнамці створили невеликі кафе, внизу в морі у сітках знаходиться риба або інші морські істоти, яких вам прямо на паромі приготують у невеликому кафе посеред затоки.\nНа завершення поїздки в цю провінцію ми заїхали на фабрику перлів. Тут в природних умовах вирощують перли. Було дуже цікаво.\nПовернулись під вечір в Ханой і вирушили в аеропорт для того щоб відлетіти в Сеул.\nЗалишав В’єтнам у гарному настрої, оскільки побачив багато цікавого і нового для себе, краще зрозумів прекрасну країну – В’єтнам і її людей.\nЗ Ханою ми вилетіли в Сеул, це достатньо довгий переліт, але про це іншим разом.\nЦе був мій перший приїзд до В’єтнаму, але не останній. Мені випало ще раз побувати в цій чудовій країні, але вже з іншого боку – в Сайгоні, зараз це місто називається Хошиміном.\nХошимін – довгий час був американською базою в Азії і це дуже суттєво вплинуло на це місто. Воно дуже сильно відрізняється від Ханою і іншої частини В’єтнаму.\nХошимін – сучасне і дуже красиве місто. Воно настільки прекрасне, що заслуговує окремої розповіді.\nПане Президенте – чи справедливо, коли закон не справедливий?\nЧи переживемо медичну реформу?


23-річний хлопець убив дівчинку-підлітка, щоб справити на неї враження, загинув і друг: “У неї навіть не було шансу пожити” – Interess Now\n23-річний хлопець убив дівчинку-підлітка, щоб справити на неї враження, загинув і друг: “У неї навіть не було шансу пожити”\nП’яний водій вбив двох молодих людей, коли він врізався на своєму BMW M3 в дерево після того, як “намагався справити враження” на дівчину, яка йому подобалася.\nКейн Фолкнер-Уайлд, 23 роки, тримав руку на нозі 16-річної Софії Хан, в той час як близький друг Макс Хелкроу попередив з заднього сидіння: “Пригальмуй, або ми всі помремо”.\nФолкнер-Уайлд повідомив владі, що Софія була за кермом під час аварії, але докази показали зворотне, і він був засуджений до восьми років ув’язнення.\nКоролівський суд Челмсфорда дізнався, що він “намагався справити враження” на Софію, ведучи машину швидко.\nГ-н Вільямс сказав: “Автомобіль проїхав 50-100 метрів по узбіччю, перш ніж зіткнутися з деревом, що призвело до катастрофічних пошкоджень автомобіля. В результаті удару вони загинули. Це призвело до того, що задня частина автомобіля опинилася майже під прямим кутом до передньої частини автомобіля”.\nВиступаючи після вироку, сім’я Макса віддала належне “чудовому” молодому футболістові, який “жив повним життям”, і розкритикувала Фолкнер-Уайлда за те, що він не сказав правду про те, хто був за кермом автомобіля.\nЗгідно Metro, в заяві йшлося: “Жодні слова не можуть описати втрату нашого Макса. Він любив і жив повним життям з музикою, друзями і футболом. Макс був чудовим хлопчиком з добрим серцем і світлим майбутнім. Наша сім’я більше двох років зазнала непотрібного випробування через примусову поведінку поряд з повною відсутністю співчуття, що змусило нас пережити день смерті Макса. Цього можна було б уникнути, якби правду сказали на самому початку. Макса тут може і не бути, але він завжди буде з нами”.\nТим часом, Нурін Хан, убита горем мама Софії, заявила суду: “У неї навіть не було шансу прожити своє життя. Її мрія стати адвокатом у кримінальних справах так і не здійснилася. Її друзі любили її і обожнювали”.\nФолкнер-Уайлд був ув’язнений на вісім років і шість місяців 18 січня 2022 року після того, як був визнаний винним у смерті людей в результаті небезпечного водіння. Він також був позбавлений права керування транспортним засобом на 10 років і 8 місяців.\nТіна Кароль після трагедії з чоловіком більше не святкує дні народження: “Як тільки ми почали боротися…


Журналістські розслідування » Інформація » Київрада роздає землю вночі\nП'ятниця: 30 жов 2009 |Інформація| Фото: kmr.gov.ua | За матеріалами:Українські Новини|Друкувати Tweet\nРішення про відвід цих земельних ділянок Київрадаприйняла із 21:45 до 22:00 на сесії 29 жовтня.\nЗазначені рішення спочатку були відсутні на порядку денному.\nЇх вніс до порядку денного із голосу депутат від блоку Леоніда Черновецького, голова земельної комісії Олексій Євлах.\nВносячи ці проекти, він заявив, що робить це на прохання депутатів, але їх прізвищ не назвав.\nЄвлах також не роз'ясняв суть рішень, а в депутатів були відсутні проекти цих відводів.\nЗ подробиць про відводи Євлах уточнив тільки те, що ділянки громадянам перебувають у Голосеївському районі й передаються в приватну власність.\nПід час оголошення цих питань Євлахом заступник мера Києва, секретар Київради Олесь Довгий неодноразово переривав його, наприклад, щоб зачитати подяку бізнесмена Віктору Пінчуку за прийняте раніше рішення про будівництво Центру сучасного мистецтва.\nЗа внесення цих питань до порядку денного депутати голосували двічі.\nПісля 1-го голосування проекти не набрали достатньої кількості голосів.\nНа момент цього голосування в залі були відсутні депутати фракцій блоків Віталія Кличка, Миколи Катеринчука, "Громадянський актив Києва", а депутати Блоку Юлії Тимошенко ще частково перебували в залі, але вже не були зареєстровані для участі в сесії.\nПісля 1-го голосування Довгий оголосив коротку перерву й вийшов із сесійної зали.\nНазад до зали він повернувся із одним із депутатів ГАК, після чого попросив повернутися до переголосування за включення в повістку питань, запропонованих Євлахом.\nВодночас у системі "Рада" для голосування зареєструвався ГАК у повному складі з 8 депутатів.\nПісля цього депутати провели 2-і голосування й внесли питання до порядку денного.\nНаступним голосуванням депутати 64-ма голосами прийняли рішення про відвід землі громадянам, і 63-ма голосами — про відвід землі кооперативу.\n29 жовтня близько 19:30 Блок Кличка в Київраді відмовився від участі в сесії через порушення Довгим регламенту.\nМітки: ділянка, Довгий


Клас ракоподібні: загальна характеристика та представники. Реферат – Освіта.UA\nКлас ракоподібні: загальна характеристика та представники. Реферат\nТип членистоногі поділяється на підтипи і класи. Представників окремих класів можна розрізнити за характерними зовнішніми ознаками, особливо за кількістю кінцівок і вусиків\nЯкщо є дві пари вусиків на голові, 8-10 пар кінцівок, живе у воді або у вологих місцях – це ракоподібні.\nЦей клас об’єднує тварин, що живуть переважно у воді. Тіло ракоподібних поділяється на голово-грудь і черевце. Органи дихання – зябра. У всіх ракоподібних дві пари вусиків на голові, що вирізняє їх від інших членистоногих. Ракоподібні розвиваються з яєць, причому більшість самок виношує їх на своєму тілі до вилуплення личинок.\nДо найдрібніших ракоподібних належать дафнії і циклопи, що населяють ставки та озера і часто як сухий корм використовуються для годування акваріумних рибок.\nДафнії мають напівпрозоре тіло. Пересуваються ці рачки різними поштовхами, за що їх називають водяними блохами. Живляться дафнії, виціджуючи з води дрібні органічні частинки. Влітку, коли їжі багато, дафнії розмножуються без запліднення і породжують тільки самок. Коли їжі стає менше, з яєць виходять самці і самки. Осіннє покоління дафнії відкладає у виводкову камеру запліднені зимові яйця, захищені щільною оболонкою, здатні переносити голод і висихання.\nДафнії утворюють інколи такі скупчення, що їх може бачити з берега у формі невеликої хмарки червонуватого кольору.\nЦиклопи названі так через темне непарне око. Тіло в низ розмежоване на голово груди і черевце. В основному спосіб життя їх подібний до дафнії.\nДля розглядання живих дафній і циклопів їх розміщають у прозорій банці з водою. Слід звернути увагу, як швидко переміщуються вони в різних напрямках, розповісти дітям, що ці рачки – цінний корм для риб. Дафнії, живлячись залишками загиблих тварин, очищають воду в водоймах.\nУ мілких пересихаючих водоймах, у лісових калюжах інколи з’являються щитні – "живі викопні" ракоподібні наших водойм. Свою назву вони одержали тому, що їх голово-груди зверху вкриті хітиновим щитом. Тонке членисте черевце виступає з-під щита. Відкладені щитнями яйця здатні переносити і пересихання водойм і зимове промерзання ґрунту. З’являються щитні насамперед у дощові роки.\nУ приморській місцевості великий інтерес у дітей викликають вусоногі рачки – морські жолуді. Вихователь може показати їх на черепашках устриць, мідій, на камінні морських скель. Розповідаючи про них, слід звернути увагу, що тіло цих рачків прикрите черепашкою що складається з кількох вапнякових пластинок з гострими краями. Сидячи в черепашці, рачок виставляє свої ніжки, якими підганяє до рота різні органічні частинки. Ними він живиться.\nМорські жолуді – мореплавці. Вони оселяються на днищах кораблів і здійснюють великі мандрівки. Проте такі мандрівки небажані для пароплавів, бо знижують їх швидкість і доводиться витрачати більше пального. Яйцями і личинками морських жолудів живляться різні риби.\nДо вищих ракоподібних належать:\nРічкові раки зустрічаються в річках і озерах з мулистим дном і урвистими берегами. Тут під камінням, під корчами раки клешнями виривають нірки і вдень ховаються за них. З темнотою вони стають більш рухливими і виходять добувати собі корм.\nРоздивляючись з дітьми річкового рака, слід звернути увагу на те, що тіло його вкрите панциром, який має захисне бруднувато-буре забарвлення. У пошуках їжі рак повільно повзає по дну, рухаючи своїми довгими вусами. Пересувається він за допомогою 4-х пар холодильних ніг, а свої довгі кінцівки, озброєні клешнями, тримає напоготові у піднятому положенні і хапає ними здобич, яка підвертається по дорозі. В разі небезпеки рак повзе назад, відштовхуючись клешнями, різкими рухами підганяє під себе членисте черевце і завдяки цьому пливе також у зворотному напрямку.\nЖивляться раки різноманітною їжею. Вони полюють за дрібними тваринами, яких можуть захопити клешнями, поїдають мертвих тварин, запах яких чують здалеку. Живляться раки також і рослинною їжею – водоростями, пагонами очерету. Зимують вони у норах, у найглибших місцях.\nЦікаво відбувається парування раків. Самець відкладає на черевце самки сперматофори, захищені водонепроникною оболонкою. Під час відкладення самкою яєць відбувається запліднення, і яйця прикріплюються до коротких черевних ніжок самки. Ворушачи ніжками, самки підганяють до яєць свіжу воду, необхідну для дихання зародків. На початку літа з яєць вилуплюються маленькі рачки, подібні до своїх батьків. Вони прикріплюються клешнями до тих же черевних ніжок матері.\nУ перші роки життя рак часто линяє і швидко росте. З п’ятирічного віку він линяє один раз на рік. Перші 2-3 дні після линьки покрив тіла у рака м’який, і беззахисний рак перебуває весь час у нірці. Дуже скоро він твердіє за рахунок запасів солей кальцію у тілі рака. Живуть раки 15-20 років і можуть досягати 20-25 см завдовжки. Їх м’ясо дуже смачне, вони є санітарами водойм.\nКреветки досить поширені в Чорному, і в Азовському морях. На відміну від річкових раків, які мають досить широке тіло, креветки сплющені з боків, що пояснюється плаваючим способом життя. Живляться креветки дрібними тваринами, заковтують і водорості. Креветок вживають в їжу.\nЦікавим представником ракоподібних, що зустрічається в морях України, є рак-самітник. При нагоді можна показати дітям, що м’яке черевце цього рака не захищене панцерам і тому він встромляє його у відповідні за розміром порожні черепашки черевоногих молюсків і тягає їх за собою. Під час наближення небезпеки рак-самітник зовсім ховається в черепашку на більшу. Чорноморські раки-самітники охоче оселяються у черепашках насах, ропанах.\nСеред чорноморських крабів один з найбільших – кам’яний краб. Зустрічається в Чорному морі зелений краб та інші більш дрібні види. Всі вони –цікаві об’єкти для спостережень з дошкільниками.\nКраби – типові донні тварини, добре пристосовані до життя серед каміння, скель у прибійній смузі моря. Про це свідчить і захисне забарвлення, і будова тіла. Черевце у них коротке і підігнуте донизу. Така будова позбавляє крабів можливості плавати, зате не заважає під час повзання. Ходильні ноги в крабів довгі і сильні, бігають краби досить швидко, коли їм доводиться рятуватися від ворогів або переслідувати здобич. Вони бігають звичайно в боковому напрямку, тобто вліво або вправо. Краби живляться різноманітними безхребетними тваринками, ґрунтом, багатим на органічні рештки, рослинами.\nРічкові раки і краби здатні в разі небезпеки відривати свої кінцівки (автономія). Коли ворог хапає за ногу рака або краба, він залишає свою кінцівку ворогу, а сам рятується втечею. Через 2-3 роки кінцівка відростає.\nМокриці. Знайти їх можна в сирих місцях у саду під камінням, у темних і сірих кутках приміщення. Розглядаючи з дітьми мокрицю, слід показати, що зверху вона одягнена наче членистим панциром, який прикриває не тільки спину, але й спускається по боках. У мокриці 7 пар холодильних ніг.\nПеребуваючи постійно у сирих місцях, мокриці живляться там різноманітними рослинами, пліснявою. Самки мокриць, як і річкові раки, носять на собі відкладені яйця за допомогою особливих пристосувань на черевних ніжках. Мокриці приносять деяку шкоду рослинам, однак продукти їх обміну сприяють поліпшенню ґрунту.\nПодібний до мокриці за способом життя і будовою водяний ослик, що живе в ставках і озерах.


Тендери | NEW FINANCE SERVICE - ПРОСТІ ФІНАНСОВІ РІШЕННЯ\nДля найбільш ефективної та якісної роботи ТОВ "Нью Файненс Сервіс" шукає партнерів для замовлення товарів, робіт та послуг для забезпечення своєї комерційної та господарської діяльності. Вибір партнерів здійснюється за результатами проведення відповідного тендеру.\nОсновною формою проведення тендерів є відкритий тендер. Відкритий тендер — тендер з опублікуванням умов участі та правил його проведення в мережі Інтернет (сайт Товариства).\nЗдійсненням усіх заходів, пов'язаних із проведенням тендерів, займається постійно діюча Тендерна комісія. Головною метою діяльності Тендерної комісії є забезпечення найвигідніших умов придбання товарів, робіт і послуг для ведення основної діяльності Товариства на принципах альтернативного вибору, змагальності, відкритості та колегіальності.\nТОВ «Нью Файненс Сервис» визначає такі основні вимоги щодо закупівель товарів, робіт, послуг:\nТОВ «Нью Файненс Сервис» публікує тендерну пропозицію на своєму сайті;\nКомпанії та організації, що бажають взяти участь у тендері, надають комерційну пропозицію згідно технічного завдання тендеру разом з вичерпною інформацією про себе (назва організації, її код ЄДРПОУ, адреса сайту, адреса головного офісу) в електроному вигляді на електронну пошту tender@nfsc.com.ua;\nТендерна комісія розглядає подані комерційні пропозиції та вибирає учасників;\nВизначає переможця тендеру та укладає з ним договір про співробітництво.\nТендерна комісія залишає за собою право не коментувати, чому переміг той чи інший претендент.\nСвої пропозиції та зауваження ви можете надсилати на електронну пошту: tender@nfsc.com.ua\nЗ питань, пов'язаних із тендерами, які проводить ТОВ «НФС», Ви можете проконсультуватися із секретарем Тендерного комітету\nРудком Юріем за тел.: (050) 424-60-99.\nУсі зауваження та питання прошу надсилати на пошту tender@nfsc.com.ua\nТендер на пошук компанії для надання спектру послуг з друку, пакування та відправлення документів\nТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», яка входить до складу групи Гетін Холдінг, оголошує проведення тендеру на підбір компанії для надання спектру послуг з друку, пакування та відправлення документів.\nУ вкладенні наведено всю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією\nУсі зауваження та питання прошу надсилати на пошту tender@nfsc.com.ua або ж телефонувати на номер контактної особи:\n+380504246099 - Рудко Юрій.\nТендер на пошук фірми з постачання канцтоварів\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, щодо постачання канцтоварів.У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nТендер на пошук компанії з надання послуг з аудиту фінансової звітності\nТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», яка входить до складу групи Гетін Холдінг, оголошує проведення тендеру на підбір аудиторської компанії для перевірки річної фінансової звітності товариства.\nТендер на пошук компанії з закупівлі послуг з заправки та обслуговування картриджів\nТендер по підбору аутсорсингових компаній для опрацюванню портфелю проблемних активів\nТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» оголошує тендер на «Підбір аутсорсингових компаній для опрацюванню портфелю проблемних активів»\nДодаток №1 Технічне завдання НФС\nДодаток №2 До Запиту тендерної пропозиції (інформація про підприємство)\nТендер на пошук компанії з надання послуг з аудиту\nТендер на пошук фірми з надання послуг з заправки картриджів та обслуговування оргтехніки для компанії НФС\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг, оголошує про проведення тендеру на пошук фірми з надання послуг з заправки картриджів та обслуговування оргтехніки для компанії НФС.\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, на підбір колекторських компаній для опрацювання портфелю проблемної заборгованості ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС». У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nТендер на пошук фірми з Виготовлення штендерів для ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС»\nТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» оголошує тендер на пошук фірми з Виготовлення штендерів для ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС»\nУ вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Просимо уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nУсі уточнення та питання прошу надсилати на електронний майданчик https://smarttender.biz/ або електронну пошту Tender@nfsc.com.ua\nВиготовлення та ремонт рекламних конструкцій\nТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» оголошує тендер на пошук фірми з виготовлення та ремонт рекламних конструкцій для ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС»\nУ вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Просимо уважно ознайомитись з тендерною документацією. Усі зауваження та питання просимо надсилати на електронну пошту Tender@nfsc.com.ua\nТендер аудит фінансової звітності\nТендер на закупівлю послуг з ремонту меблів, штенедрів та лайт-боксів ІКЦ ТОВ «Нью Файненс Сервіс»\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, на закупівлю послуг з ремонту меблів, штенедрів та лайт-боксів ІКЦ ТОВ «Нью Файненс Сервіс». У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nТендер на закупівлю програмного забезпечення для працівників ТОВ «Нью Файненс Сервіс»\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, щодо закупівлі програмного забезпечення для працівників ТОВ «Нью Файненс Сервіс».У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nТендер на ліцензій Майкрософт для працівників ТОВ «Нью Файненс Сервіс»\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, щодо закупівлі ліцензій Майкрософт для працівників ТОВ «Нью Файненс Сервіс».У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, щодо постачання меблів.У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nТендер на закупівлю багато-функційних пристроїв\nТендер на закупівлю комп’ютерної техніки\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг, оголошує про проведення тендеру щодо постачання комп’ютерної техніки.\nЗакупівля комп'ютерної техніки для офісу\nКомпанія Нью Файненс Сервіс, яка входить до складу групи Гетін Холдінг оголошує про проведення тендеру, щодо закупівлі комп’ютерної техніки для офісу.У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nТехнічне завдання ІКЦ канцтоварів\nТендер на закупівлю канцтоварів\nШановні партнери, ТОВ «НФС» запрошуємо Вас прийняти участь в тендері з закупівлі канцтоварів. Всю інформацію про умови та характеристики тендеру ви зможете отримати за посиланням.Кінцевий термін подачі пропозицій (26.02.18)\nІнструкція учасникам ІКЦ канцтоварів\nТендер закупки меблів для нових ІКЦ\nШановні партнери, ТОВ «НФС» запрошуємо Вас прийняти участь в тендері з закупівлі меблів. Всю інформацію про умови та характеристики тендеру ви зможете отримати за посиланням.\nКінцевий термін подачі пропозицій - 28.02.18\nІнструкція учасникам ІКЦ меблі\nТехнічне завдання ІКЦ меблі\nТендер закупки техніки для нових ІКЦ\nШановні партнери, ТОВ «НФС» запрошуємо Вас прийняти участь в тендері з закупівлі комп’ютерної техніки ІКЦ. Всю інформацію про умови та характеристики тендеру ви зможете отримати за посиланням.\nІнструкція учасникам ІКЦ техніка\nТехнічне завдання ІКЦ техніка\nТОВ «Нью Файненс Сервіс» запрошує Вас взяти участь у конкурсі на закупівлю комп’ютерного обладнання. У вкладенні подано усю необхідну інформацію для участі у тендері. Прошу уважно ознайомитись з тендерною документацією.\nЗавершення конкурсу 28.02.2018.\nІнструкція учасникам ІКЦ техніка 1.02.18\nТехнічне завдання ІФ техніка


31 січня 2004, 20:49\nМинулої суботи, 24-го січня минуло 125 років від дня народження великого українського композитора Станіслава Людкевича. Львів’яни розгорнули цілу низку святкових заходів, від концертів до конференцій, що триватимуть аж до половини лютого. Наша передача – маленька частина відзначення цього ювілею.\nСтаніслав Людкевич – “мистець великого обдарування”, за словами Василя Барвінського, видатний композитор і музикознавець, педагог і фольклорист, непересічна особистість, людина епохи.\nЩе з 1910 року, коли став викладачем в Музичному інституті імені М.Лисенка у Львові, життя Станіслава Людкевича почало пронизувати духовний простір міста тими міцними, хоч і невидимими нитками, які лишають своє шиття назавжди. Згодом Ст..Людкевич у своїй композиторській та дослідницькій роботі сягнув вершин, котрі примножили славу української культури, але й передусім – славу неповторного міста Львова, в історію якого життя Станіслава Людкевича вмостилося золотою цеглинкою...\nПроживши 103 роки, уславлений композитор пережив цілу епоху, водночас він залишився і продовжує бути Людиною Епохи. І, певна річ, навколо його імені побутує досить багато цікавих згадок, що не згубилися в часі, цілих легенд і навіть смішних, суто львівських “віців”. Як той, що й досі дає змогу цитувати Людкевича при нагоді: “мовляв, так ся стало і на те нема ради”... Йдеться про далекі вже часи. Коли Станіслав Людкевич мав казати слово про звитяжних радянських “визволителів” Західно-Українських земель. То він і сказав: “Що ж. Нас визволили. І на те нема ради”...\nА ще один віц – уже часів ближчих. Повідають, що коли святкувався столітній ювілей композитора, то прибули на вшанування і, звичайно ж, столичні гості. Діялося це ще в часи сумно-тоталітарні. Дехто з чиновників і тоді був заклопотаний державними справами по вуха, не встигнувши з”ясувати подробиць самого святкування у Львові. Тому, прибувши до непохитних стін, у яких тодішня влада містилася, почали питатися, де ж є вінки, з якими слід їхати на цвинтар. Тут і з”ясувалося, що столітній ювіляр – не на цвинтарі, на щастя, а – живий...\nОтак сумне і веселе переплелося в життєписі Людини Епохи...\nА про особистість Станіслава Людкевича продовжує моя колега Надія Степула.\nРоків три тому Микола Колеса – теж благословенний львівський довгожитель, як і Людкевич, розповідав про те, як довелося йому працювати у містечках Стрию та Перемишлі – у районних філіях Інституту імені Лисенка. І при цьому згадав, що ті філії організовував у районах Станіслав Людкевич – “який на той час повернувся з російського полону, куди він потрапив через призов до армії, і став інспектором Вищого музичного інституту ім.Лисенка, хоч раніше, 1903 року, сам був директором інституту”.\nА в 1941 році Станіслав Людкевич був серед ув”язнених гестапо діячів культури, але незадовго був звільнений, як і його колеги по нещастю, зокрема, Осип Тарнавський, Василь Барвінський та інші. Станіслав Людкевич, начебто передчуваючи свою багатолітню місію нести світоч української музики, культури через гони і гони літ, умів бути оптимістом. Умів також бути прихильним не тільки до мистецтва, фольклору, студій тощо, а й до людей, з якими ділив і хліб, і час.\nОкрім композиторської діяльності, широкої і багатогранної, видавав підручники, редагував збірки фольклору, зокрема, “Галицько-руські народні мелодії, зібрані на фонограф Йосипом Роздольським”, писав статті, редагував музичні матеріали у вісниках та журналах. Провидіння давало сили, начебто віщуючи те, що Станіслав Людкевич залишиться в часах, переживе їх, і сліди його не зітруться на древній львівські бруківці, не зітруться і в серцях нащадків. Він справді залишився в сузір”ї незгасних зірок української культури. Серед них і Соломія Крушельницька, і Микола Колеса, Іван Труш і Богдан-Ігор Антонич, Іван Франко і Модест Менцинський, і багато інших – люди-легенди, люди-символи, люди-світочі. Легендами оповите і його життя, його творчість, його побут і композиторська слава.\nЛьвівський письменник Юрій Винничук, автор багатьох книг про Львів, видатних львів’ян, про кав’ярні та клуби Львова, писав якось про “Клуб Інтелігенції”, створений на переломі 1939-1940 років. “Це була кузня думок творчих умів. Саме при каві, при тарілці чого-небудь теплого проводили розмови. Пливли спогади, розливався спів. Ви могли побачити отця Прелата Куницького, Станіслава Людкевича, Івана Багряного, Тодося Осьмачку, Василя Софронова-Левицького, Миколу Шлемкевича.... Ви бачили, як два приятелі – Остап Тарнавський з Богданом Нижанківським будували свої літературні тереми, як Шерех з Людмилою Коваленко обговорювали вартість драми, як товпилися, щоб доступити до стола, при якому Аркадій Любченко оповідав дещо цікавого... А Станіслав Людкевич витягав із свого плаща всякі корінці, заховані як скарб ще з-перед війни і приправляв собі бульйон чи вінегрет...”\nВін був красивим, рвійним, з іскрометним почуттям гумору, сильним духом і світлим душею. Перший фаховий композитор у Західній Україні, який почав вчитися музиці в своєї матері-піаністки, а потім закінчив Віденський університет. Був і директором згаданого Інститут імені Лисенка у Львові, і завідував кафедрою Львівської Державної Консерваторії. Прихильник драматизму у музиці, він прожив життя, яке неможливо назвати ні симфонією, ні драмою – то було просто життя. Життя, яке звучало, і продовжує звучати, бриніти, світитися в росах на вічній траві львівських скверів, у виразному смутку львівських кленів, які його пам’ятають, у веснянім привіті птахів, які шлють нам із вирію його світлий усміх. Людина Епохи, сам він став Епохою...\nНадія Степула про сумне і веселе в житті Станіслава Людкевича.\nУ Львові тривають “Дні Станіслава Людкевича”. Відбуваються різноманітні, концерти, вечори спогадів, наукові конференції. Невдовзі навіть вийде у світ перший компакт-диск із творами видатного маестро.\nУ день народження Станіслава Людкевича – 24 січня на усій кореспонденції, яку відправляли з Головної пошти Львова, ставили іменний штемпель цього композитора та громадського діяча. Докладніше про те, як вшановують у Львові видатного маестро розповідає Галина Терещук.\nУрочисті заходи розпочались виконанням найвидатнішого твору Станіслава Людкевича, кантатою-симфонією “Кавказ” за однойменною поемою Тараса Шевченка. На афішах написали: “Вхід за запрошеннями”. Більшість з тих, кому їх роздали (а це чиновники) звісно на серйозну музику не прийшли. А молодь? Ніхто її й не запрошував. Не побачила я молодих людей і на дуже гарному вечорі спогадів про Станіслава Людкевича, який відбувся у музеї-помешканні Соломії Крушельницької.\nУпродовж 10 років маестро Людкевич винаймав це помешкання у славетної примадонни. Відтак учні Станіслава Людкевича ділились своїми щирими спогадами про вчителя у своєму ж товаристві. На жаль, лишень обмежене коло людей почуло про те, яким творчим і працьовитим був композитор, як він любив студентів і цілком не розумівся на людях, оскільки весь час перебував у світі своєї музики.\nТому про Станіслава Людкевича і досі ходить багато легенд чи навіть анекдотів. Ось один з них: “Група студентів стояла в консерваторії і побачила маестро. Дівчата йому вклонилися. На що композитор вдарив себе по чолі і швиденько побіг сходами догори. Через якийсь він час він знову підійшов до студентів, низько їм вклонився, знімаючи забутий перед тим капелюх.” А ще Станіслав Людкевич любив із здивуванням запитати в студентів: “А що ви робите в аудиторії?”.\nПро Людкевича, який прожив ціле століття, був знайомий з видатними особистостями того часу, можна говорити безконечно. Дружина Станіслава Людкевича Зеновія Штундер написали кілька книг про його творчість та життя. Коли вона зізналась йому, що має намір писати про нього книгу, то Станіслав Людкевич на те зауважив: “Що там про мене писати, коли у нас і про Лисенка ще не знають.” До слова, Микола Лисенко був улюбленим композитором Людкевича і той усе своє життя пропагував його музику. Ще однією легендою стали слова Людкевича, сказані ним у 1939 році на партійних зборах в консерваторії: “Червоні нас визволили, і нема на то ради.”\nКоли Станіславу Людкевичу було близько 90 років, його запросили на вечір у звичайну середню школу на околиці Львова. Студенти та молоді колеги й гадки не мали, що Станіслав Людкевич поїде разом з ними на ту вечірку. Але про всяк випадок заїхали до нього. І яким було їхнє здивування, коли вони побачили елегантно одягнутого і усміхненого маестро. Вечір був чудовий, школярі слухали композитора із захопленням. Коли дещо згодом музиканти зізнались маестро у тому, що не вірили у те, що він, Станіслав Людкевич, погодиться на зустріч із школярами. То у відповідь почули: ”Саме до молоді потрібно завжди приходити. Бо лише вона може вас запам”ятати.”\nЦікаво, що на урочистості з нагоди ювілею маестро виділили 20 тисяч гривень з бюджету області. Але на що конкретно витратять ці гроші, наразі залишається загадкою. На жаль, не звернулася львівська мерія і до влади польського міста Ярослав, де народився і мешкав композитор, з тим, щоб вона відновила на будинку, де народився Станіслав Людкевич, меморіальну таблицю.\nУ липні у Львові має відбутися відкриття музею Станіслава Людкевича. Приміщенням для нього слугуватиме будинок композитора. Таким було побажання і самого маестро, і його дружини. Може, хоч там частіше будуть проводити вечори, присвячені Станіславу Людкевичу і звісно звучатиме його неповторна музика. Послухайте пісню на слова Олександра Олеся на музику Станіслава Людкевича “Тайна”. До речі, це була улюблена пісня маестро. Виконує солістка Львівської Філармонії Ліля Коструба.\nУлюблену пісню Станіслава Людкевича “Тайна” виконала солістка Львівської Філармонії Ліля Коструба. Станіслав Людкевич – перш за все був музикантом. Його життя плило музичними нотами. Ці ноти позбирала разом Леся Олійник.\nВ українській культурі постать Станіслава Людкевича подібна до міфологічного Прометею, який ніс людям вогонь правди та віри, а його музика є своєрідною епічною думою про долю свого народу. Якось, незадовго до своєї кончини, Станіслав Пилипович сумовито зізнався у цілковитій своїй самотності. Переступивши вікову межу у 100 років, він зостався, за його ж словами, без друзів і колег свого покоління. Хоча більш поважного та шанованого українського музиканта важко було назвати.\nКомпозитор, фольклорист, музикознавець, педагог, диригент, Людкевич був титулований найвищими відзнаками – “Герой соціалістичної праці”, “Народний артист Радянського Союзу”, лауреат державної премії імені Тараса Шевченка, професор, академік... Але його музика та ім’я замкнулися в межах України. Хоча за інших історичних обставин Станіслав Людкевич мав би посісти належне місце у списку європейських композиторів XХ сторіччя.\nЙому випало пройти найважчі віхи в історії рідної Галичини, яку називали “клаптиковою державою”. Адже діяльність Людкевича розпочалася ще за часів Австро-Угорської імперії, продовжувалася в політичних умовах Речі Посполитої, ЗУНР, а затим Радянської імперії. В історії музики Людкевич став першим у Західній Україні професіональним композитором. Тим самим він поклав початок до зміни стереотипної уяви про українського композитора як аматора і музиканта-любителя.\nВищу освіту Людкевич здобував у таких метрів європейської музики, як Мечислав Солтис, Александер Цемлінський, який був творчим побратимом родоначальника музичного авангарду Арнольда Шорнберга. У Мюнхені та Лейпцігу він слухав лекції відомого теоретика Хуго Рімена, а у Віденському університеті – студії професорів Реднера та Адлера. Тоді ж Людкевич отримав звання доктора мистецтвознавства. Ось що говорить головний диригент та художній керівник Національної капели “Думка”, в репертуарі якої звучать твори Людкевича.\nКерівник капели “Думка” Євген Савчук\nЦе ціла епоха української музики. Це – музика українсько-європейська. За цим досвідченість така європейська стоїть. За цим стоїть оте, що ми сьогодні говоримо про Європу. Людкевич – це якраз яскравий представник отого українства, яке являлося європейським. Його музика, його внутрішній світ і його навіть техніка композиторська – це все європейська школа, і разом з тим це національна українська музика. Коли ми співали “Кавказ”, то в кожному концерті останню частину “Борітеся!”, відоміший текст, воно бісувалося. Як відомо, симфонічні частини ніхто не бісує...\nЛюдкевичу випало бути молодим колегою Миколи Лисенка та Івана Франка. Саме вони підтримали перші кроки його композиторської та фольклористичної діяльності. Як і його старші колеги, він збирає аутентичні скарби та створює обробки народний пісень.\nУже в першій фольклористичній праці Людкевича зібрані понад півтори тисячі зразків пісенної творчості від Волині до Лемківщини. Обробки композитора народних пісень є коштовними зразками національної хорової літератури.\nГлибоке переконання Станіслава Людкевича про необхідність професійної композиторської школи в Україні привели його до ідеї створення у Львові вищого музичного інституту імені Лисенка. Згодом Людкевич став його директором і професором і працював тут понад 30 років. А з 1939 року він очолив у Львівській консерваторії композиторську школу. Ось як згадує про свого педагога Євген Станкович.\nЗавдяки Станіславу Пилиповичу я просто потрапив в цю консерваторію. Справа в тому, що на той час в інших консерваторіях дуже мало приймали композиторів. Було, як правило, одне місце. Ми були вдвох – один мій колега і він був менше “підкований” як теоретично, так і музично. Але я писав якусь музику, яка деяким на той час здавалась підозрілою. Коли стала мова про те, що, може, краще того взяти, Станіслав Пилипович, як мені передали, сказав: “Не говоріть дурниць! Хай дитина вчиться...” Воно практично вирішило мою долю. Ця людина для мене завжди залишалась в найбільш світлих постатей людських в моєму житті.\nЛюдкевич був митцем-філософом. Митцем, якого хвилювали історичні проблеми буття. В його музиці протистоять образи добра і зла, боротьби та перемоги, а провідною темою залишалася доля уярмленого народу-наймита, непоборимого сина землі. Невипадково літературними джерелами для композитора були насамперед твори Тараса Шевченка й Івана Франка. І невипадково в його хорових симфоніях “Кавказ”, “Наймит”, “Заповіт” так пророче звучать слова “Встане правда, встане воля... Борітеся – поборемо! Не вмирає душа наша...” Можливо, саме ці пристрасні образи змушували аудиторію гаряче аплодувати про що згадував Євген Савчук. Тим самим своєю музикою Людкевич далеко випереджав історію України.\nВи слухаєте українську “Свободу”. В ефірі передача “30 хвилин у різних вимірах”. Сьогодні вона присвячена українському композитору Станіславові Людкевичу. 24 січня минуло 125 років від дня його народження.\nСвоїми спогадами про Станіслава Людкевича ділиться його дружина, музикознавець Зеновія Штундер. Зокрема вона говорить про перебування Станіслава Людкевича у полоні в роки І Світової війни у Казахстані. Саме там Станіслав Людкевич створив свої шедеври.\nЩе поки не попав він так далеко від України, він там пробув майже тисяча і одну ніч. І раптом попав в такий орієнтальний той... І музичні враження там... Цілий ряд творів написав, власне, на цю тематику. У нього є п’єса...я забула, як вона називається. Пізніше, як він писав основну дію до “Запорожця за Дунаєм”, то він там включив ще одну вставну дію, де використав дещо з цих мотивів, яких він там наслухався. І є багато інших власне – “Пісня до схід Сонця”... Там же мінаретів кожного ранку він слухав. Він там дуже багато для фортепіано писав. І, знаєте, там майже 2,5 років був. В нього була ностальгія, якої, якби туди не поїхав, то б ніколи не було. Він там відчув і написав таке. Найбільш так яскраво це почуття ностальгії було...\nЦе була дружина Станіслава Людкевича, музикознавець Зеновія Штундер. Великого маестро також згадує професор Львівської музичної академії імені Лисенка відома піаністка Марія Крушельницька. Вона багато разів виконувала музику Людкевича.\nЦе, власне, один з таких моїх спогадів, як мене урятував Станіслав Пилипович. Ми обоє були молоді, вперті. Він хотів своє, я хотіла своє. Остаточно вийшла золота середина... Він мене заспокоїв, сказав такі слова, що я вже якось так пішла на сцену і знайшла дотичність з диригентом. Ще одного разу ще одні сльози мої заспокоював Станіслава Пилипович трошечки раніше. Я пережила таку особисту трагедію – померла моя бабця...\nЯ багато грала на концертах Станіслава Пилиповича, їздила по Україні в основному. Але коли святкувався його ювілей, 100 років, для мене це була, властиво, дещо проблема, бо я ніколи не грала в такому великому фортепіанному репертуарі, не дуже доходили руки, щоби включати в репертуар... Я взагалі старалася грати українську музику, але не мала великого добору творчості Станіслава Пилиповича. Все це було для того, щоби на ювілей долучалася фортепіанна творчість. Завжди підносяться його кантатні жанри, вокальна творчість є неповторна. Особливо я захоплююся не тільки вокальною творчістю, але я вважаю, що там є фантастична фортепіанна партія. Вони не можуть звучати самостійно на фортепіано. Але я вважаю, що фортепіанна творчість Станіслава Пилиповича є так само неповторна. Вона внесла в історію фортепіано свої образи... Причому, та мелодика для Людкевича така характерна. Музика його відразу впізнається.\nЛауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка в галузі літератури та мистецтва за 2000 рік, довголітній український політв’язень Іван Гнатюк присвятив два вірші Станіславові Людкевичу, причому між першим, “100 свіч” і другим, “Похорон Людкевича”, пройшло трохи більше півроку.\nЗ Іваном Гнатюком розмовляв телефоном мій колега Тарас Марусик.\nПерший вірш присвячений сотій річниці ще живого тоді маестро. Другий народився одразу після похорону. Розповідає поет Іван Гнатюк.\nПохорон Людкевича запам’ятався на все життя. Оце мене просто вразило, що велику, геніальну людину, відому не тільки в нас, але й у всьому світі, генія, так якось брутально ховають у нас...\nЩе свіжим був у пам’яті вірш “100 свіч”...\nІ тут несподівано вдома чую по радіо звістку – помер Людкевич сьогодні о 3 годині дня. Будуть його виносити на цвинтар. Збираюся їхати до Львова. Забиті всі транспорти: з Борислава, із Дрогобича їдуть на похорон Людкевича. Приїхали, звичайно, може, і зарано. Дехто подумав, щоб перекусити, бо ж довго буде похорон. А до 3 години ще є час. Хто приходив о 2 годині чи трішки щось хвилинами по 2 – уже немає... Тіло раніше, ніж повідомили, на годину винесли, щоби таким чином менше людей було на похороні. Не хотілося їм цього бачити. І ми тоді якось навпростець ідемо і коло цвинтаря якраз ми вже їх навіть трохи випередили і стоїмо, щоби ввійти в лави тієї процесії біля самого цвинтарю. Але ж побачили стражі порядку вхопилися за руки, зупинили всю цю процесію. Таке замішання ото зробилося, що мало домовини не вибили з рук, не викинули. Люди кричать... А вони не пускають. Якийсь майор коло мене кричить “Куда ви прете? Що тут, масло дають чи що?” Я йому відповів: “Слухайте, думайте, що Ви говорите!” Він, правда, глянув на мене і замовчав. Отак, поколотившись, занесли його домовину на цвинтар і стали ховати. Мені дуже цей приклад згадався під час похорону мого друга патріарха Володимира, як хиталася та домовина, як її мало не скинули під ноги теж стражі того самісінького порядку.\nІван Гнатюк продовжує.\nІ коли я повернувся з похорону Людкевича, я одразу вдома, тут же, експромтом написав вірша “Похорон Людкевича”.\n“Пливла по Львову туга журавлинна – Людкевича ховала Україна. За рядом ряд ступали вінконосці І труби надривалися до млості. І все шептали кроки у долинні, А він лежав у чорній домовині І наслухав, як вітер... Йому тихцем наспівує...\nЗдавалося, лиш руку підійняти І загримлять усі його кантати, Усі пісні і опери, і хори. І пісня смерть навіки переборе. Але тонкі з прожилочками руки І білі пальці, сплетені, як звуки, Що з клавішів ті пальці добували Самі уже, мов клавіші, лежали.\nЗа кроком крок ступали вінконосці І труби надривалися до млості І нахиляла кетяги калина Людкевича ховала Україна.”\nСвій вірш “Похорон Людкевича” читав поет і довголітній український політв’язень Іван Гнатюк, лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка галузі літератури та мистецтв за 2000 рік. До речі, днями з харківського видавництва “Майдан” Іванові Гнатюку надійшли дві його нові книжки – вибрані вірші “Хресна дорога” та третя книжка щоденникових записів “Свіжими слідами”.\nЦе була передача “30 хвилин у різних вимірах”. З вами до наступного тижня прощається Ірина Халупа і бажає вам ясної погоди на душі.