§2. Ресурси розвитку Ищите Господа, когда можно найти Его, призывайте Его, когда Он близко. (Библия, книга пророка Исаии 55:6) Узнать больше о Боге\nО. Конт та його послідовники розрізняли науки за мірою їх науковості та інтегративності. За цим розмежуванням більш науковими вважаються ті з них, які досліджують простіші форми матерії, а інтегральними – складніші. Суспільні та гуманітарні науки, у контексті цього підходу, хоч і не досить точні, але високо інтегральні, що обумовлює їх особливе призначення в суспільному розвитку. Саме на їх основі є можливим перехід до “позитивної” політики, що в сучасному тлумаченні означає перехід до керованого, сталого і науково обґрунтованого розвитку.\nЕлементи наукового знання почали формуватися ще в шумерській культурі, в Стародавньому Єгипті, Індії і Китаї. В Античній Греції відбувається активна критика міфічної свідомості та ствердження перших філософсько-наукових теоретичних систем. Факторами, що сприяли появі власне наукових знань в епоху античності, були суспільний розподіл праці, зокрема виникнення розумової діяльності, досить високий для того часу розвиток виробництва, демократичний устрій суспільного життя, потреба в науково обґрунтованих принципах державного управління, відповідне культурне середовище, наявність вільного часу.\nСучасного вигляду наука набуває у XVII – XVIIІ ст. Саме в той період з єдиної (філософської чи теологічної) науки виділяється природознавство. Щоправда, його ідейно-методологічні засади формуються дещо раніше. У середньовічних монастирях, попри зовнішню теолого-схоластичну форму міркування, вдосконалюються правила і норми логічного умовиводу. У лоні філософії відбувається осмислення основних засад індуктивного та дедуктивно-формального осмислення дійсності. Атеїзм сприяв розриву природознавства і філософії з релігією. Особливого значення для розвитку науки, зокрема природознавства, набула промислова революція кінця XVIII – початку XIX ст. Саме вона призвела до появи великомашинного виробництва.\nСучасна наука виявляє наступні тенденції. Вона накопичила такий обсяг інформації, який починає переважати природні можливості людини для контролю над нею. Обсяг наукової продукції подвоюється приблизно кожні 10–15 років. За даними ЮНЕСКО, в останні 50 років збільшення кількості наукових працівників складало 7 % на рік, у той час як загальний ріст населення – 1,7 %. У результаті число наукових працівників нині складає більше 90 % від числа вчених за всю попередню історію людства. Накопичення наукової інформації відбувається за крутою експонентою, де попередній результат нестримно підштовхує наступний. Розвитку науки властивий кумулятивний ефект. Вона утримує в концентрованому вигляді всі попередні здобутки, постійно додаючи, а не перекреслюючи, нові дані. Останні по-новому переосмислюються. Цей процес має еволюційну і революційну форми. В останньому випадку відбувається зміна наукової парадигми – загальних принципів мислення і розуміння, способів добування та організації наукової інформації. Наукові революції не перекреслюють раніше створені теорії, а уточнюють межі їх застосування і місце у загальній структурі наукового знання.\nПочинає формуватися нова тенденція у розподілі наукової діяльності. Вона полягає у переході від предметної до проблемної спеціалізації. Остання орієнтується на міждисциплінарний підхід, де традиційні наукові підрозділи взаємодіють на новій основі. Таку тенденцію можна вважати інтегруючою, що не виключає вузької спеціалізації кожної з окремих наукових дисциплін. Це інколи веде до втрати взаєморозуміння навіть серед представників однієї і тієї ж фахової галузі. Потреба в якісно новій інтеграції стає все більш нагальною. Вона вирішується шляхом проблемної спеціалізації, а також взаємним синтезом суміжних дисциплін і створенням на їх основі нових напрямів. Деяку інтеграцію здійснюють світоглядні дисципліни.\nЗа способом відображення дійсності розрізняють фундаментальні і прикладні науки. Перші спрямовані на пізнання загальних законів природи, суспільства чи людського мислення. Безпосередня мета прикладних дисциплін – застосування результатів фундаментальних наук у практичній діяльності людини. Розподіл на емпіричні і теоретичні науки стосується рівнів дослідження. Емпіричні науки спрямовані на здобуття, опис, систематизацію, класифікацію і типологізацію фактів. Основними їх методами є наукове спостереження, протокольна і документальна фіксація; експеримент, якщо він спрямований не на перевірку гіпотези, а на пошуки факту. Теоретичний аналіз накопиченого матеріалу відкриває закономірні зв’язки явищ на основі продуктивної уяви, творчої ідеалізації та абстрактно-логічних форм мислення.\nУ соціологічному відношенні науку можна розглядати в різних аспектах. Вона насамперед уособлена певною соціальною групою, яка є її суб’єктом. Основною нормативною цінністю цієї групи є істина. На її основі формується мета – накопичення емпірично перевірених знань та їх використання в практичній діяльності. Наукова група є суб’єктом особливої – теоретичної – форми суспільної свідомості. Принципом діяння тут постає самовідчуження – елімінація суб’єктивного ставлення до предмета чи явища, ухилення від ціннісних суджень і оцінювальних операцій. Теоретична свідомість має відтворити дійсність так об’єктивно, як вона існує сама по собі, безвідносно до людини, її прагнень, пристрастей, ідеалів, потреб, бажань, домагань, користі та ін.\nНа цій основі наукова група розробляє принципи розмежування дозволених і заборонених дій і засобів. Це, перш за все, система загальнонаукових методів дослідження. Наука в цілому і кожна спеціальна дисципліна зокрема дотримуються певної сукупності суворих правил щодо того, як вести спостереження, фіксувати, описувати, систематизувати і класифікувати факти, висувати і перевіряти гіпотези, проектувати технології. Наукове співтовариство має і власні критерії стратифікації. В ідеальному випадку вони ґрунтуються на результатах, отриманих у відповідності з обраними правилами методології та методу. Отже, науковий статус – це сукупність прав для здійснення пошукової діяльності, а також обов’язків за усталеними правилами. У сучасному суспільстві науковий статус об’єктивно фіксується у вигляді вченого ступеня. За умов одержавлення і бюрократизації науки науковий статус тісно узгоджується з винагородою і привілеями. Тому він досягається за складною формальною процедурою і фіксується жорсткими нормами. В ідеократичній чи теократичній державі його досягнення супроводжується демонстрацією вірності узаконеній ідеології чи релігійним цінностям. Для суспільних і гуманітарних наук, які утримують в собі більший обсяг ціннісних суджень, ці критерії значно помітніші, а ідеологізованість інколи стає самодостатньою. У демократичному суспільстві першочергового значення набуває не вчений ступінь, а особиста компетенція. Тому його досягнення не обтяжується системою бюрократичних заборон і перепон. Науковий престиж ґрунтується на відповідності статусу і ролі, службового обов’язку і професійної компетентності.\nНаявність формальної і владної стратифікації свідчить, що наукове співтовариство є не лише соціальною групою, але й соціальною організацією. Тут є адміністративно визначена мета і засоби її досягнення, ієрархія службових стосунків, процедур і посад, владний контроль, заохочення і санкції. Звідси випливає основна суперечність наукової діяльності. Вона є творчим процесом, і, разом з тим, її мета планується. Творчий процес передбачає і можливість негативного результату. Але його не можна завбачити, а тим більше запланувати наперед у системі адміністративних стосунків. Отже, найчастіше планується вже отриманий або цілком передбачуваний результат, який досягається алгоритмізовано. Висловлюючись філософськи, тут ми маємо справу із суперечністю між покликанням таланту і бюрократичним самоствердженням функціонера: творча сутність наукової діяльності подається у формі адміністративно-командних взаємин.\nЦя суперечність накладає відбиток на структуру науки як соціального інституту. Основною цінністю науки є істина, але її визнання регулюється адміністративно. В основі наукової статусної ієрархії має бути інтелектуальний престиж і науковий авторитет. Дійсний же розподіл індивідів на статусних позиціях ведеться за службовим становищем. У суто науковій діяльності мають значення лише методологія та методи. Але реальні трудові стосунки регламентуються службовими інструкціями. Істина, як результат творчості, завжди попереду, в перспективі. Винагорода ж, статус і привілеї обираються за сьогоднішніми, а то й вчорашніми досягненнями. Істина науки є знак відповідності судження і дійсності, проте часто її визначають на основі формальної конвенції. Наука, як творча інтуїція, потребує талантів і геніїв, адміністративний же менеджмент широко використовує пересічну посередність.\nОдним із наслідків суперечності, що розглядається, є наявність у наукових структурах постійної боротьби опозицій: між формально визначеною ближньою метою та Істиною з великої літери; між метою та прийнятими засобами її досягнення (найчастіше істина є наслідком використання заборонених засобів і діяльності за новими правилами); між статусом і престижем; між авторитетом влади і владою авторитету; між формальними і неформальними лідерами; між визнанням майбутніх поколінь і схваленням сучасників; між винагородою людства і заохоченням керівництва та ін. З цієї ж причини в науці поширені позаформальні структури та неформальна організація діяльності.\nМає свої особливості і характер збочень у наукових соціальних організаціях. Так, для науки істина є вищою цінністю, метою, а для суспільства – лише засобом, ресурсом. Це значить, що свої ціннісні орієнтації суспільство визначає, керуючись не лише раціональними засадами, а й здоровим глуздом, творчою інтуїцією, актуальним чи перспективним інтересом, підсвідомими відчуттями і колективними передчуттями, натхненнями і пориваннями. Ці фактори та їх вплив на процес творення ціннісних орієнтацій ще не зовсім досліджені. Якщо наукове співтовариство підпорядковує власну діяльність творенню ціннісних орієнтацій суспільства, то воно перевтілюється в ідеологічну або релігійну організацію, пропагандистський апарат чи просвітницький гурток. Якщо воно ще й використовує організаційні ресурси, зокрема владні механізми, то це вже нагадує політичну партію, громадський рух.\nСучасна держава, предметом турбот якої є промислова технологія, часто ґрунтує свої рішення на наукових проектах і експертних оцінках. Завдяки цьому сучасна наука суттєво впливає на державну політику. Відповідно до цього політичні критерії відіграють вагому роль в стратифікації, визнанні, схваленні, винагороді наукових працівників. Це не може не відбиватися на структурі їх мотивів, орієнтаціях на службову, в т. ч. політичну кар’єру. У припустимих межах це нормально. Але коли пропорції порушуються, то наступає політиканське переродження наукових структур: наука політизується. Формується новий тип політичного діяча та управлінця – технократ, що спричинює новий тип державної структури – технократію. Галузь науки, з якої вони рекрутуються, визначає типи технократів: “ідеологи”, “технологи” та “соціотехніки”. Перші формуються у сфері гуманітарних дисциплін. Ангажовані певним типом ціннісних орієнтацій, діяльність держави вони узгоджують виключно з ними, виходячи з постулату, що “істинні цінності” реалізуються автоматично, як тільки вони стають чинниками державної політики. “Технологи” формуються у сфері суспільних дисциплін. Вони менше ціннісно ангажовані, більше довіряють теоретичним здобуткам власної науки. Тому дії держави вони спрямовують на реалізацію цих здобутків. Так з’являються “риночники” і “плановики”, технологічно орієнтовані політологи, психологи і соціологи. Їх методологічна установка не враховує, що політика не стільки наука, скільки мистецтво. Те, що виглядає досить достовірним у теорії, починає отримувати дивні метаморфози у політичній практиці. Наприклад, через ринок легалізуються мафіозні структури; психологія і психіатрія використовується як інструмент політичної маніпуляції, тиску і агресії; політологічні заходи посилюють репресивні дії примусового апарату. “Соціотехніки” репрезентують інженерно-технічні науки. Вони розглядають соціальні ситуації як суто технічні проблеми, щодо яких потрібно розробити відповідну технологію діяння.\nЗнання та їх уречевлення – технологія – є специфічним продуктом. Вони споживаються переважно на науковому ринку, де отримують схвалення, визнання, товарну вартість. Вони можуть використовуватися у сфері культури, ідеології та освіти, якщо пристосовані до сприйняття неспеціалістів. Звичайно, наука прагне подолати свою елітну обмеженість, завоювати весь соціальний ринок шляхом популяризації. Але коли до широкої публіки звертаються з метою схвалення і визнання наукових досягнень, то відбувається “ринкова” вульгаризація наукової істини і діяльності. Місце істини як основної цінності посідає психологічна достовірність повідомленої інформації. Особливий понятійний апарат науки замінюється звичайною мовою і художньо-образною символікою, а аргументи і докази – навіюванням і переконанням. Науковий статус і престиж поступається славі. Винагородою починає слугувати вплив і популярність, а нормами стосунків – закони функціонування засобів масової інформації та реклами.\nАбсолютизація матеріальної винагороди комерціалізує взаємини наукового співтовариства. А функціонування неформальних стосунків, вище певного рівня, руйнує наукове співтовариство. Фактичне панування неформальних лідерів знижує управління у наукових організаціях до рівня добровільної команди, ефективність діяльності якої обумовлюється виключно ідейно-психологічною згуртованістю. Якщо ж вся активність наукової організації вичерпується пошуком жаданої істини, то наукове співтовариство нагадує зібрання фанатиків, самоізолюється від навколишнього оточення. Отже, соціотворча ефективність діяльності наукової групи та організації буде тим вищою, чим краще будуть витримані пропорції між її науковими, політичними, громадянськими, економічними і суто людськими параметрами.\nНаука є соціальним інститутом. Об’єктивним наслідком її діяльності в цій якості є пошук, накопичення і практичне використання знання. Звичайно, науці властиві всі ті функції, які виконують інші соціальні інститути. Їх репродуктивна функція, наприклад, полягає в наступному. Передусім наука відтворює власну групу – сукупність осіб, здатних до професійної наукової діяльності. Одночасно здійснюється стратифікація – розташування окремих осіб і угрупувань на соціальних позиціях за прийнятими критеріями. В ідеалі – це особливе обдарування, нахил до наукової творчості. У дійсності на цей процес діють й інші чинники – законослухняність, ідейна відданість, менеджерські якості, комунікативні здібності і т. д. Розташування людей за статусом і престижем у науковому співтоваристві супроводжується загальносоціальною стратифікацією, бо професійна позиція в сучасних умовах адекватна суспільному становищу. Як сфера професійної діяльності, наука сама користується певним соціальним престижем, який сприймає конкретну форму відповідно до характеру суспільства. Тому вчені користуються статусом, який має наука в даному суспільстві. Через академічну кар’єру він здійснює соціальне сходження, яке супроводжується поліпшенням винагороди, підвищенням соціального статусу, престижу, обсягу влади, впливу і т. д. Це вже соціомобільна функція науки. Вона реалізується у двох відносно автономних напрямках: досягнення статусу наукового працівника і посадово-академічне просування в середині наукових структур. Одночасно наука є організованим спілкуванням, отже, реалізує комунікативну функцію. Наукові колективи – це професійна і соціальна група водночас. Тому спілкування в них має два виміри: професійне і соціокультурне. У першому випадку воно має специфічний вигляд: штучна мова, що тяжіє до математики як загальної мови науки, особливі процедури, лексика та ін. У другому випадку зміст і мова спілкування визначаються його предметом: політика, мистецтво, ідеологія і т. д.\nСелективна функція науки дуже специфічна. В ідеалі, як згадувалося, вона діє на основі врахування професійної обдарованості індивіда. У дійсності ж на неї впливають побічні чинники: характер академічної селекції в системі освіти, сімейне виховання, соціальне походження, зокрема владна позиція сім’ї, загальнокультурна соціалізація групи найближчого оточення. Чим вищий соціальний престиж науки, особливо матеріальна винагорода, тим інтенсивніше діють ці другорядні, немеритократичні фактори. В одержавленому і бюрократизованому суспільстві до цього додається владно-адміністративний тиск. В ідеологізованому – ідеологічна вірність і т. д.\nПостає питання про домінуючу соціальну функцію науки. На наш погляд – це раціоналізація як прагнення до всебічної економії матеріальних та людських ресурсів, пошук доцільних і ефективних форм мислення і діяння. На це, зокрема, звернув увагу ще М. Вебер, розглядаючи науку, – разом з правом, демократією, технікою, бюрократією, підприємницькою діяльністю, комерцією, – як один із факторів виникнення капіталізму як особливої форми раціональної організації суспільного життя. Ця функція науки реалізується в наступних діях. Передусім елімінація (усунення, винесення за дужки) людської суб’єктивності (оцінок, цінностей, пристрастей, бажань, надій, ідеалів та ін.) у процесі наукової діяльності. Її наслідком має бути лише істина як така. Прибічники франкфуртської школи соціології (Адорно, Хабермас, Маркузе) вбачали в цьому негативні наслідки. Тут відбувається, на їх думку, розчаклування дійсності, зняття з неї містико-романтичної чи художньо-образної аури, того покривала, без якого вона (дійсність) стає чужою, холодною, голою, а тому потворною. Розвиток науково-технічної раціональності, на їх думку, пригнічує людську природу, особливо її інтимні прояви – сексуальний потяг і жагу, чуттєві імпульси, пристрасті; звужує творчий порив до вільного самоздійснення. Але ж за будь-який крок у напрямі підвищення добробуту і надійності існування людині доводиться сплачувати відповідну ціну. Саме на цій підставі деякі соціальні філософи розмежовують цивілізацію і культуру. Цивілізація розглядається ними як накопичення добробуту і зручностей, а культура – як адекватне усвідомлення людиною своєї сутності та призначення.\nПрагнучи раціоналізувати інші форми суспільної діяльності, наука насамперед раціоналізує свої. Замість дії з самими предметами і явищами дійсності, вона оперує їх розумовими відбитками. Досягнення істини, у цьому випадку, означає знаходження найбільш доцільних шляхів пошуку бажаного результату. Саме завдяки цьому наука змогла замінити людську силу силами природи і рутинні, узвичаєні, але неефективні прийоми праці – систематичним застосуванням природознавства. У сучасних умовах наука може сприяти раціоналізації соціальної праці – перебудові суспільних відносин. Тут її метою може і має бути пошук шляхів ефективного розв’язання соціальних суперечностей.\nНаука є ресурсом розвитку. Але призначення гуманітарних, соціальних і техніко-природничих наук у цьому відношенні суттєво різне. Природничі науки прив’язані до вдосконалення виробничої праці, якою створюються передумови і засоби розвитку. Соціогуманітарні науки досліджують засоби вдосконалення соціальної праці, тобто безпосередньо впливають на процес розвитку. Звідси, до речі, випливає їх більша зосередженість на цінностях і культурних орієнтаціях суспільства, які втілюють його історичну перспективу. Цим обумовлюється різне відношення названих наук до історичної перспективи розвитку. Природничі науки та створені на їх основі технічні засоби є продуктивною силою суспільства. Соціальні і гуманітарні науки беруть співучасть і у визначенні цінностей розвитку (як співрозробники ідеології чи соціальної утопії), і у розробці засобів розвитку (сукупності управлінських соціальних технологій). Але в обох випадках вони є складовими частинами історичності – орієнтації суспільства на історичну перспективу. Могутність і дієвість самої історичності визначається обсягом наявного теоретичного знання та мірою його технологічного і культурно-ціннісного зречевлення.\nЕфективність науки як ресурсу розвитку обумовлюється наступними факторами. Насамперед, творчим потенціалом самого наукового співтовариства як особливої соціальної групи. Тут мають значення такі фактори: фізичний обсяг групи (число наукових працівників); рівень мотивацій (орієнтація на істину як самоцінність, задоволеність матеріальною та моральною винагородою, визнання справедливими діючих критеріїв і механізмів стратифікації, сприйняття соціально-психологічного клімату у групі, високий престиж науки у суспільстві); ефективність групового контролю. Чим меншою є розбіжність між формальною і неформальною структурами групи (між формальними і неформальними лідерами, формальним і неформальним статусом і престижем, формальним і неформальним контролем), тим вища її згуртованість, а значить, і ефективність діяльності.\nІснують чітко окреслені критерії ефективності науки як соціальної організації. В цілому вони випливають з того, наскільки розв’язується основна суперечність наукової діяльності: між її творчим характером і адміністративно-правовою формою регуляції. Якщо владні механізми вдало керують засобами визнання, схвалення і винагороди творчого процесу і його результатів, то основна суперечність знімається. У протилежному випадку неминуче загострення конфліктів: між орієнтацією на істину (вища цінність) і на винагороду (побутова, життєва цінність); між прагненням до визнання всього наукового співтовариства і визнанням безпосереднього керівництва; між економічною винагородою і соціальним схваленням. У випадку збігання локальних конфліктів вони перетворюються у центральний. Тоді наукове співтовариство може перейти на позиції колективного суб’єкта опозиції. У такому разі структура соціальної групи і наукової організації деформується, оскільки люди фактично починають займатися ідеологією та політикою. Якщо управлінські структури вчасно не перебудуються, то неминучим стає руйнівний і деструктивний виплеск колективного незадоволення і відповідних групових дій. Стабілізація ситуації за рахунок посилення адміністративних важелів не буде ефективною, бо конфлікт не розв’язується, а тамується в середині групи. Раціональнішою можна вважати перебудову змісту і форми управлінських структур, приведення їх у відповідність із критеріями власне наукової діяльності.\nНаука як соціальний інститут ефективно діє тоді, коли гармонійно реалізує всі свої функції, з урахуванням особливостей прояву основної функції – раціоналізації. Отже, деформація науки вірогідніша саме у цій частині. Конкретні форми прояву такої деформації можуть мати такий вигляд: поповнення членів наукової професійної групи йде не на основі особистих обдарувань, спілкування ґрунтується не на обраних наукою символах, знаннях і значеннях (група занурюється у повсякденність, стає ординарним суб’єктом побутової взаємодії); інституційні досягнення науки зустрічають опір; падає статус наукової діяльності; її представники кваліфікуються як “диваки”, прибульці з іншого світу; наукова мова тлумачиться як пустопорожня схоластика; інвестиції в науку зменшуються, її результати як непотрібні осідають у бібліотеках та ін. мережах інформації; інші соціальні інститути (право, мораль, релігія, мистецтво, політична ідеологія) уникають раціональних форм самовиразу і самоствердження, тяжіють швидше до здорового глузду, соромляться науковості; число науковців скорочується; академічна кар’єра знецінюється, експертна діяльність науковців звужується; спостерігається значна міграція з наукових закладів у інші групи і професії і т. д. Проте чим слабший вплив науки, тим менше здатне дане суспільство на раціональні колективні дії. А значить – на регульований і керований соціальний розвиток. У стані соціальної кризи воно діятиме за ситуативними критеріями і колективними настроями, шукаючи вихід методом спроб і помилок, а не методом раціонального осмислення власної історичної ситуації.\nЦей термін походить від грецького “технос”, що в перекладі означає мистецтво, вміння, майстерність. У соціологічному аспекті техніку можна визначити як сукупність штучних органів (інструментів, знарядь, апаратів, механізмів, місткостей, транспортних засобів, спеціальних приміщень, лабораторій, засобів зв’язку і комунікацій, машин та ін.), призначених для посилення ефективності людської діяльності. Її можна розглядати і як посередника у стосунках людей з природою та між собою. У такому разі можна говорити про техніку людських відносин, соціального контролю, згуртування, координації, кооперації, організації дій. Все це – соціальна техніка, техніка соціальної взаємодії. Вона є алгоритмізацією, кристалізацією людських взаємин: звичай, норма, правило, принцип, традиція. Найвищою формою соціальної техніки є соціальна технологія як організована і доцільна сукупність колективних дій.\nНайбільш звичне вживання поняття техніки щодо сфери матеріального виробництва можна класифікувати наступним чином: власне виробнича техніка (засоби виробництва, предмети, знаряддя та умови праці), транспорт і зв’язок, комерція і сфера послуг, мілітарна техніка, науково-дослідна техніка, технічні засоби навчання і виховання, техніка культурного виробництва і споживання, побутова і дозвіллєва техніка, техніка засобів інформації, техніка сфери управління і т. д. Є сенс розрізняти пасивні та активні різновиди техніки. До першого належать виробничі приміщення, транспортні комунікації (залізниці, канали, мости, гідромеліоративні споруди), засоби зв’язку (телефон, радіо, телекс). Активна техніка складається із знарядь та інструментів праці, допоміжних засобів розумової та управлінської праці, виробничих машин, інструментів і апаратів, засобів посилення фізичної життєдіяльності людини (окуляри, слухові апарати, підслуховуючі пристрої тощо).\nУ вітчизняній літературі поширене розуміння техніки як сукупності засобів праці в системі суспільного виробництва. Але таке тлумачення техніки дещо звужує її зміст, оскільки поняття “засоби” і “техніка” не є тотожними. Засобами праці можуть бути домашні тварини, земля, органи тіла і навіть весь організм трудівника. Окрім того, мастила всіх видів є засобом праці, але їх важко назвати технікою. З іншого боку, воєнна, побутова та інші види техніки не є засобами праці (виробництва).\nТехніка є в першу чергу посередником між людиною і природою. Тому найбільш адекватним її застосуванням є сфера виробництва, процес праці. Якісні перевтілення техніки обумовлені зміною матеріалу і будови знаряддя праці. Історичні типи техніки залежали від зміни матеріалу: каменю на бронзу, бронзи на залізо. Історики розрізняють кам’яний, бронзовий і залізний вік. Структура знаряддя праці тут відносно не змінювалася.\nТехнологічний спосіб виробництва був ручним. Людина виступала тим енергетичним джерелом, яке приводило в рух знаряддя виробництва. Продуктивність же праці залежала від її вправності, фізичної сили, особистої майстерності і мотивації. Основою соціальної організації праці був принцип механічного додавання чи сумування сил. З технічного боку її можна визначити як просту кооперацію.\nШироко вживалася рабська і кріпацька праця. Своєї вищої форми ручне виробництво досягає у міських ремісників, що обумовлено вдосконаленням ручних знарядь і позитивною трудовою мотивацією: в основі визнання і винагороди праці лежала особиста майстерність, фізична вправність і естетичний смак. Але поступово фізична сила людини замінюється енергією приручених тварин, вітру і води (вітрові та водяні млини), хоч якісних змін у ручному виробництві ще не відбувається. Енергія приручених тварин має свої природні обмеження, а енергія води і вітру використовувалась у дуже вузькому спектрі трудових операцій.\nУ кінці XVIII – на початку XIX ст. відбувається перша промислова революція. Її основою є перетворення знарядь праці: машина витісняє ручний інструмент, тобто широко застосовуються сили природи, а, отже, є потреба у систематичному розвитку природознавства. У системі машинного виробництва людина лише доповнює машину своїми органами праці, стає елементом машинної технології. Виробництво механізується, а відчуження людської праці набуває форми технологічного відчуження. Зростає залежність людини від знаряддя праці – машини при одночасному збідненні самого трудового процесу і розщепленні його на найпростіші операції дуже часто позбавлені очевидного і безпосередньо зрозумілого смислу і призначення.\nЕволюція праці промислового робітника проходить наступні фази: професіоналізація (закріплення за конкретними галузями виробництва), технізація (насичення виробництва машинами та їх системами, які складають цілісний процес виробництва), програмування (наявність загального плану роботи, де техніка і робітник є лише його абстрактними виконавськими елементами). Від однієї системи праці до іншої зростає значення не особи робітника, а виробничої організації. Спочатку складається безпосередня адміністративно-технічна організація виконавської праці (тейлоризм). Пізніше попередньо готуються технологічні програми і відповідні їм рішення, команди і розпорядження, які керують самою адміністративно-технічною ланкою виробництва. Паралельно суттєво змінюються принципи формування і визначення професійної кваліфікації в напрямі від виконавської майстерності до вправності в організації, керівництві та управлінні. Змінюються орієнтації промисловості: від виробництва товарів до пропозицій послуг. На розвинутій фазі машинного виробництва виникає потреба у накопиченні суспільних багатств і вилученні з них задля подальшого вдосконалення основних ресурсів розвитку: культури, науки, освіти.\nТретій, якісно новий, стан у розвитку техніки спричиняється автоматизацією виробництва. Автомат принципово відрізняється від механічної машини. Він реалізує своє призначення без прямої (безпосередньої) участі працівника. Сукупний робочий механізм перетворюється в однорідний – технічний – на основі єдиного алгоритму взаємодії. Трудівник звільняється від безпосередньої участі у технологічному процесі, стає “поруч” з ним. Домінують ті стадії технологічного циклу, які раніше були допоміжними: передвиробнича і післявиробнича стадія (виготовлення автоматичних засобів праці, підготовка технологічних програм, контроль, регулювання, налагодження). Автомат, на відміну від машини, функціонує передусім на основі інформації, а не енергії. Саме ж виробництво стає предметом контролю і регуляції автоматичних систем. Автоматизовані системи є технічною основою для створення саморегульованих технологій. Спочатку на рівні окремих ділянок виробництва, потім – окремих підприємств, а у перспективі – на рівні єдиного саморегульованого виробництва в цілому. На цій підставі ряд дослідників вважає, що автомат остаточно витіснить людину із безпосереднього виробництва у сферу передвиробничу і післявиробничу. Фактично це означало б знищення фізичної праці, її фабрично-заводського варіанту. Скільки тут точного наукового прогнозу, а скільки безпідставних утопічних сподівань, поки що судити рано. Але зовсім перекреслювати таку перспективу було б недоречним.\nНауково-технічний прогрес відбувається не лише шляхом створення якісно нових знарядь праці. Слід брати до уваги і якісні перетворення предмета праці. Промислова обробка охоплює все нові і нові речовини, які людина знаходить у незнаних місцях: глибоко під землею, на дні морів і океанів, інших важко доступних місцях. Одночасно речовина природи трансформується у робочу речовину, технологічний процес. На її основі людина використовує штучні фізико-хімічні процеси. Такі технологічно насичені процеси можуть бути механічними, фізичними (макро- і мікрофізичними), хімічними, біологічними (як біофізичними, так і біохімічними). Сьогодні найпоширенішою є хімічна технологія. Але вона має свої обмеження, насамперед з точки зору екологічних вимог. Тому є виправданими сподівання, що майбутнє – за біотехнологією як екологічно чисте виробництво. Щоправда, перші практичні кроки у цьому напрямі виявили цілком реальні труднощі. Залишки біологічної технології можуть стати ще більш небезпечними, бо вони впливають на генотип людини та інші досить інтимні фізіологічні процеси. Отож, передбачають відповідальний підхід до їх теоретичної розробки і практичного застосування.\nВажливим показником технічного розвитку є енергетичний потенціал. У його розвитку було кілька якісно нових етапів: перехід до застосування енергії приручених тварин, сили вітру і води; до механічної, фізичної та хімічної енергії. Революційне значення мало відкриття електричної енергії. Вона здатна перетворюватись у всі інші види енергії і походити від них. Тому її можна обрати за зразок всезагального енергетичного обмінного еквівалента. На цій основі стає можливим створення досить могутнього енергетичного потенціалу, накопичення його, утримання в потенційному стані, передачі на будь-які відстані. Довгий час покладалися надії на сприятливі перспективи у цьому напрямі на розвиток атомної енергетики. Але аварія на Чорнобильській АЕС та інших станціях призвела до переоцінки її значення. Стало очевидним, що перехід до могутніх енергій повинен супроводжуватися таким же ростом технологічної дисципліни і соціально-політичної відповідальності керівних і управлінських структур.\nРозвиток військової техніки відбувається паралельно з виробничою. Іноді нові знаряддя виробництва безпосередньо впливають на мілітарну справу. Інколи й навпаки: спочатку розподіляються нові знаряддя знищення, і лише потім на їх основі вдосконалюються знаряддя трудової діяльності. В цілому ж, це найбільш пов’язані і взаємозалежні види технічного прогресу, про що свідчать досить чіткі паралелі.\nВійськове застосування ядерної енергії найкраще свідчить про паралельний шлях використання наукових здобутків у мілітарних і мирних цілях. Технічний аспект проблеми тут полягає у мірі контролю людини за розвитком енергетичного процесу. Подібне можна сказати і щодо використання транспортних засобів, зв’язку, автоматизованого управління.\nЯк засіб, техніка справляє суттєвий вплив на культурний розвиток. Це, насамперед, комунікативні ресурси. Художнє та естетичне освоєння дійсності оновлюється з кожним відкриттям нової техніки зображення, передачі образу, втілення задуму у певному матеріалі залежить від способів самовиразу, повідомлення і розуміння. Нові матеріали, фарби, обробка каменю, виготовлення полотна, сценічна техніка і т. ін. теж суттєво зачіпають цей процес. Особливо помітні зрушення з відкриттям нових засобів комунікації. Канадський соціолог Р. Мак Льюен, зокрема, вважає, що основою культурних революцій є відкриття нових технічних засобів спілкування. Тому весь культурний процес, на його думку, складався з трьох основних періодів: усна (вербальна), письмова й аудіовізуальна культура. В основі першої фази лежить усна мова, безпосередній особистий контекст, колективна творчість на основі спільного виробництва і засвоєння культурної продукції. Це народна культура або фольклор. Тут немає художника та публіки. Всі людські спільноти одночасно є виробниками і споживачами. Продукти такої співтворчості колективні та анонімні. Стосунки учасників культурної взаємодії ще не опосередковані ринком, товарно-грошовими відносинами. Продукт творчості безпосередньо відбиває колективний досвід; він зрозумілий, психологічно достовірний і не потребує тлумачів, перекладачів, критиків, коментаторів. Ще не сформувалося статусне виробництво і споживання, за умов якого культура використовується як засіб соціального просування чи знак підтвердження здобутої соціальної позиції.\nСуттєвих змін соціокультурний процес зазнає з відкриттям письма. Тепер культурний продукт може зберігатися не лише в колективній пам’яті, а і в знакових системах. Його можна відірвати і нав’язати людині. Культурою можна оволодіти, опанувати, керувати. Так сформувалися технічні передумови елітарної культури. Панівна соціальна група монопольно володіє і розпоряджається нею. Писемність персоніфікує колективну співтворчість, індивідуалізує її. Виникають професіонали, які виробляють свій продукт на ринок, працюють за гроші, соціальне схвалення, престиж і владу. Здійснити конверсію свого таланту на соціальний статус найпростіше, працюючи на потребу панівної верхівки. Адже в її розпорядженні гроші, владні важелі, інші форми соціального схвалення. У таких умовах формуються дві різні культури, кожна з яких має свого творця, спосіб творчої діяльності і споживання (визнання). Культура панівної верхівки стає панівною культурою вузькокласового чи вузькопрошаркового призначення. Основна маса народу відчужена від цієї культури, бо її споживання потребує грамотності, попереднього навчання і виховання.\nЕлітарна культура набуває рис влади особливого роду. На її основі панівна верхівка самоізолюється, дистанціюється, створює фільтри і перешкоди для проникнення у свій соціальний простір. Технічно така культура є більш довершеною, що служить підставою для знецінення народної культури та її персональних носіїв. На цій основі підсилюються амбіції та домагання одних і принижуються та знецінюються прагнення і позиції інших соціальних груп.\nПоява аудіовізуальної техніки, за Мак Льюеном, складає точку історичного перевороту в культурі. Вона оперує образами, картинами і символами, які доступні і зрозумілі основній масі населення. Соціальна комунікація знову набуває масового характеру, але вже на іншій основі: не в обмеженій людській спільноті, а в межах усього людства. Світ нагадує “вселенський хутір”, оскільки в ньому спілкуються всі з усіма. Людство тепер може безпосередньо спостерігати, переживати та оцінювати події у різних куточках землі. В умовах масової культури з’являються реальні підстави для співвиробництва і співтворчості. Зникає особливе значення елітних взірців культури, знову зростає значення громадської думки, колективних оцінок, стереотипів масової свідомості. Долається культурне відчуження, суперечності між творцем і споживачем, розуміння та оцінки. Аудіовізуальні засоби тиражують культурну продукцію у будь-яких розмірах. Отже, виходять поза межі ринку і товарно-грошових відносин. Масова школа творить масового споживача. Іншими словами, людство ніби повертається до фольклорної культури, але на основі технічних здобутків сучасної цивілізації.\nТехніка і суспільство настільки взаємопов’язані, що в цілому можна говорити про соціотехнічну структуру як особливий надорганічний світ, її систему чи сферу. Серед соціальних мислителів останнім часом з’явився ряд концепцій, в який віддзеркалюється і осмислюється цей феномен. Відома, зокрема, теорія ноосфери вітчизняного дослідника В.І. Вернадського. Він був одним із фундаторів концепції антропокосмізму, де стверджується, що в майбутньому природна, природно-космічна і соціокультурна сфери утворять гармонійне ціле. Приблизно в такому ж напрямі, але з явним теологічним забарвленням міркував відомий французький філософ і антрополог Тейяр де Шарден.\nЗрозуміло, що соціологія не може розглядати цей предмет на рівні філософських абстракцій, оскільки позбавляється можливості емпіричної та експериментальної перевірки своїх тверджень і висновків. Проте на один бік соціотехнічної системи суспільства слід звернути увагу. Зважимо на те, що техніка є не лише засобом чи джерелом матеріального виробництва. Вона функціонує також у відтворенні і створенні суспільних відносин, які мають автономні аспекти. У матеріальному виробництві люди відтворюють своє відношення і до природи, й між собою: місце на виробництві (соціопрофесійний аспект), відносини власності, участь в обміні і розподілі, форми споживання і структуру потреб, ставлення до мети виробництва, а через нього – співучасть у соціотворчому процесі.\nРозвиток матеріального виробництва, особливо в сучасному промисловому суспільстві, залежить від рівня техніки і технології. Це впливає на рівень накопичень та вилучень необхідних для формування ресурсів розвитку. Матеріальне виробництво разом з тим продукує вільний час як простір для особистого і колективного прогресу (при відповідному, звичайно, його культурному та освітньому насиченні). Окрім того, люди постійно вдосконалюють техніку регуляції і контролю над відтворенням і творенням своїх власних відносин. Традиції, звичаї, норми моралі і права, цінності – одним словом, будь-які форми нормування і стереотипізації спілкування і стосунків можна розглядати як техніку, призначену для підвищення їх доцільності, довершеності, ефективності. Чим розвиненіша “техніка” людських відносин і діянь, тим менше ресурсів потрібно для їх відтворення. А більше енергії і часу залишається для суто соціотворчої діяльності. У кінцевому результаті все це узагальнюється в техніці соціального управління.\nОсновою соціального управління є використання наявної інформації задля узгодження індивідуальної чи колективної взаємодії людей. Ефективність управління залежить від двох факторів: технічного і соціального. Рівень першого ґрунтується на якості технічних засобів отримання, збереження, обробки і використання інформації. В їх розвитку було ряд якісних стрибків. Першим була поява письма. Письмові повідомлення надавали державним діям чіткості, стандартності, усували суб’єктивність. Саме тому виникнення писемності і бюрократії значною мірою пов’язані між собою. Остання передбачає знеособлення спілкування, функційність відносин, ієрархію рівнів, у т. ч. і рівнів інформаційних структур. Бюрократію слід розглядати як свого роду соціотехніку – соціальну машину для здобуття, збереження та управлінського використання інформації. Вона передбачає певну технічну організацію праці, розподіл функцій (розмежування виконання і догляду), формує схему руху інформації, способи її збереження, обробки і використання. З появою бюрократії змінюються всі види соціального управління: виробничо-господарського, державного, культурно-ідеологічного. Їх ефективність прямо пропорційна бюрократизованості: чіткішим стає розподіл функцій, рух ін формації, прийняття і виконання рішень. Отже, бюрократизація, є способом раціоналізації і роботи соціальних організацій, через які в основному йде соціотворчий процес.\nОрганізація є насамперед системою засобів, користуючись якою, володар прагне реалізувати свою мету. Система засобів містить матеріальні і людські ресурси. Їх сукупність також можна назвати соціотехнікою. Вона працює за умов наявності підготовлених людей, їх розташування і використання з урахуванням індивідуальних чи групових можливостей, стимулювання (матеріальна, моральна і соціальна винагорода – статус і престиж), контролю та ідейно-психологічної мобілізації. Це те, що в звичайному вжитку зветься кадрами. Потреба у технічних засобах обумовлена характером організації. Для виробничих структур – це знаряддя праці, обміну і розподілу, включаючи збереження, складування і транспортування товарних мас. Для політичних організацій – це засоби соціальної комунікації, пропаганди та агітації. Власне управлінські структури мають особливу потребу в інструментах добування, збереження, переробки і використання інформації, бо остання є основою їх діяльності. У загальному ж вигляді раціональність організації полягає в узгодженості між поставленою метою і використаними засобами.\nНегативний аспект бюрократії виявляється тоді, коли технічна організація діяльності стає самоціллю, тобто коли втрачається мета, а засоби функціонують лише для задоволення внутрішніх потреб членів організацій. Тому компетенція кадрів втрачає сенс. Падає роль і технічної озброєності організації, яка використовується у вузько егоїстичних інтересах. І навпаки, чим важливішою є мета діяльності організації, тим активнішою є співучасть кожного її члена в колективних діях, тим більше значення персонального проекту кожного окремого учасника, ширша індивідуальна і колективна ініціатива, ефективніша технологічна організація спільних зусиль, дієвіша система санкцій (винагорода, покарання, контроль), кращий соціально-психологічний клімат, людські стосунки і групова згуртованість. Така організація розуміє себе не як інструмент чужого діяння, а як суб’єкт розвитку. Зі сказаного випливає, що організацію слід розглядати як особливу соціотехніку або ресурс розвитку, її соціотворчий потенціал визначається мірою раціональності. Задля підвищення своєї соціотворчої могутності організація виробляє досить розгалужену технологію соціального діяння. Вона спрямована до інтеграції (асиміляції в колектив окремих індивідів чи міжіндивідних угрупувань), подолання розбіжності індивідуального і колективного, створення робочого психологічного клімату (“духу” організації), ідейно-психологічного згуртування.\nТут багато чого залежить від керівного ядра організації: власної компетентності керівних кадрів, їх ангажованості щодо цілей, технічної озброєності дій і вміння реалізувати можливості технічної організації. Рівень керівництва вимірюється характером ініціативи (діяльне втілення цілей організації і спосіб здійснюваної інтеграції (організації учасників для ефективного спільного використання наявних ресурсів відповідно до обраних цілей). Проблема, однак, полягає в тому, що цілі організації часто нечітко окреслені з об’єктивних чи суб’єктивних причин (невміння, нерозуміння, небажання). Отже, в реальній дійсності керівництво як система соціотехнічної діяльності часто далеке від нормативного взірця або ідеалу. Збочення тут виростають на основі зневажання цілей і акцентації виключно на засобах діяння. Вони мають такі різновиди: формалізм (акцент на усталених діяннях і ритуалах, застосування переважно владного командування і безпосереднього фізичного примусу); утилітаризм (орієнтація переважно на індивідуальну чи групову винагороду, ототожнення зовнішнього примусу і стимулювання), координація (передбачає певну узгодженість зовнішнього примусу, стимуляції, винагороди, справедливого посадового просування, виключно функційну ієрархію статусів, ролей і престижу). Вищим у відношенні до цінностей розвитку є демократичне управління. Всі попередні типи діють тут як підпорядковані моменти. На передній план висувається обрана мета. Керівні кадри (лідери організації) здійснюють владний вплив на основі власних якостей, міри особистого втілення цінностей (мети) розвитку. З цих же причин технологія групового діяння підпорядковується перспективі.\n– примусові (характеризуються байдужістю до колективної мети та індивідуальних проектів, застосовують лише владний тиск і контроль щодо людських і матеріальних ресурсів);\n– інструментальні (до засобів тиску і контролю додається винагорода – стимуляція як засіб владної маніпуляції, діяння на мотив поведінки);\n– інтегративні (додаються орієнтири на соціально-психологічне згуртування, впроваджується технологія “людських” стосунків);\n– представницькі (організація розглядає себе як носія особливих інтересів, цінностей і мети, у відповідності з якими формується вся технологія управління і колективного діяння. Найчастіше це політична партія, громадсько-політичний рух, профспілка, громадська організація, група тиску та ін.).\nСуспільство як велика соціальна організація (діяльна соціальна система) уособлює властивості особливих соціальних організацій. Звичайно, всі описані вище моделі тут отримують відповідні зміни. Ціннісні орієнтації глобального суспільства досить розпливчасті і невизначені. Соціальний консенсус, як правило, базується на визначенні його необхідності, а не на чітко окреслених цінностях, що визнають усі суб’єкти міжгрупової взаємодії. Ще в меншій мірі визначена його мета. І хоча матеріальні і людські ресурси глобального суспільства могутні, їх узгодження з метою досить формальне. Пошуки нових шляхів тут ведуться в основному у політичному та ідеологічному дискурсі панівної еліти, який є внутрішньо суперечливим, нестабільним, рухливим, ніде спеціально не фіксованим у вигляді особливого документа, контракту чи іншої формально-правової домовленості. Тому раціональність функціонування глобального суспільства (соціальної системи) визначити дуже важко, особливо з операціонального боку. Проте якісні критерії запропонувати можна. Визначеність мети буде кращою, якщо є позитивна приваблива футуротопія (культурна модель майбутнього), яку підтримують більшість членів даного суспільства. Її привабливість знижується в такій послідовності: якщо замість футуротопії пропонується ретроутопія; замість утопії – класова чи національно-революційна ідеологія і замість останньої – апологетична ідеологія; коли на місці ідеології в суспільстві панує споживацька або пасивно-захисна колективна психологія.\nВизначити матеріальні та людські ресурси як засоби досягнення мети глобального суспільства порівняно легше. Виробничі ресурси опосередковуються валовим національним продуктом, чистим прибутком, виробництвом основних товарних мас або їх грошового еквівалента на душу населення, продуктивність чинників виробництва, що в кінцевому рахунку виявляється у економії необхідного або наявного вільного часу. Матеріальні виробничі ресурси можна визначити рівнем технології, особливо її авангардних галузей, та технічною організацією праці. Матеріальні ресурси у політичній сфері є похідними від засобів владного примусу і контролю. Безпосередньо це проявляється в технічній озброєності внутрішніх і зовнішніх мілітарних структур, діючого судочинства і пенітенціарної (карної) системи, а також законодавчих і виконавчих органів. Технічна могутність культури та ідеології залежить від розвитку засобів масових комунікацій.\nЛюдські ресурси соціальної системи (глобального суспільства) визначити соціологічним чином, тобто подати у вигляді певних соціальних показників, важче. Стосовно промисловості – це міра освіченості сукупного виробника. Для сучасних розвинених країн нормою є повна середня школа для робітників і вища – для управлінського персоналу та ІТР. У чисельному вигляді це означає, що не менше 90 % сукупного населення мають закінчити повну середню школу і близько 30 % – вищу. Людські ресурси в політичній сфері найкраще виявити через кількість політичних партій, їх реальну громадську підтримку, вплив і соціополітичну могутність. Політична ангажованість і компетентність основної маси населення зовні фіксується через суб’єктну структурованість громадянського суспільства – наявність політичних партій і рухів. Ціннісні орієнтації суспільства зречевлюються в культурно-ідеологічному символізмі. Міра ангажованості даного суспільства в перспективні ціннісної орієнтації узгоджується з інтенсивністю і якістю культурного виробництва і споживання.\nВищезгадана невизначеність ціннісних орієнтацій суспільства, їх внутрішня класова, міжетнічна, стратна, соціопрофесійна та інші суперечності призводять до того, що в основі соціального управління традиційно переважають примусові, інструментальні та насильницько-інтегративні принципи і методи. Представницькі організації виникають лише в економічно процвітаючому, правовому і демократичному суспільстві. Вони, як правило, мають захисний, отже, опозиційний до влади характер. Продуктивне розв’язання цього конфлікту залежить від її (влади) соціотехнічних можливостей, тобто від того, наскільки в даному суспільстві контролюється розвиненою владою виробнича, мілітарна, обмінно-розподільча, комунікативна та ін. види техніки. А також від того, наскільки структура протестних дій здатна до ефективного використання наявних соціотехнічних ресурсів у межах законів і моралі даного суспільства.\nТермін “культура” – латинського походження і у перекладі означає обробку, вирощування. Поняття вживається також в інших значеннях: виховання, навчання, повага, шанування, пошана, розвиток. У соціологічному вжитку означає спосіб організації і розвитку суто людської життєдіяльності. Культура втілюється у продуктах матеріальної і духовної праці, системі соціальних норм і цінностей, закладах і установах по їх втіленню, сукупності відносин людини до природи, а також людей між собою і до самих себе.\nЗалежно від того, яке саме відношення покладено в основу, розрізняють різні структурно-функційні компоненти культури. У відношенні до природи культура постає як простір, освоєний людиною, простір її суто людського існування. Таке розуміння культури є запереченням натури, її зняттям. Інше смислове значення культури відбиває процес, спосіб і результат соціалізації природи. У матеріальному виробництві вона постає як виготовлення знарядь праці – штучних органів людської діяльності. Особливою культурною формою є сам процес праці, бо в ньому людина змінює навколишнє середовище, надаючи речовині рис, придатних для людського споживання. З цього боку культурою є і продукт людської праці: в ньому нелюдське набуло якостей людського. Окрім того, процес праці потребує напруження фізичних і духовних сил людини. Вона пройшла шлях попередньої культурної соціалізації і стала її діяльним втіленням, продовженням. Трудові вміння і навички не властиві людині від природи. Вони є культурою, надорганічною пам’яттю людства, яка передається наступним поколінням. У трудовому процесі, у згорненому вигляді утримується мета та засоби реалізації людського ставлення до навколишнього середовища. Отже, культура є певною концепцією природи і людини, призначення останньої в цьому світі. Залежно від матеріалу і способу обробки природної речовини археологи розрізняють різні типи культур. Критерієм обирається принцип обробки і вирощування. В останньому значенні рослинний і тваринний світ поділяють на дикий і свійський, культурний, себто – доцільний у людському вимірі, такий, де людина через діяння природних процесів реалізує власну мету.\nКультура відображає не лише відношення людини до природи, але й до самої себе. Тоді культура набуває ціннісно-нормативного виміру, стає взірцем, ідеалом. У цьому відношенні культура є засобом орієнтації людини в навколишньому світі, критерієм оцінки і самооцінки. І функціонує як сукупність символів і стимулів, знаків і значень, цінностей і оцінок, технологій і принципів діяння. Останні видозмінюються залежно від сфери їх застосування. До трудової діяльності прикладається критерій доцільності, в політичній сфері мірилом є принцип справедливості. Відношення до природи має бути гармонійним; до іншої людини – моральним.\nЯк наукове поняття термін “культура” почав активно розроблятися лише у новітній філософській і соціально-політичній думці. В епоху Відродження під культурою розуміли відповідність людської поведінки гуманістичним ідеалам; в епоху Просвітництва – міру обізнаності, вченості, різнобічної освіченості. Французькі історики XVIIІ ст. вбачали культурність у розумності, передусім, суспільних порядків, інституцій та установ. Дещо пізніше культура починає тлумачитись як сукупний результат досягнень у сфері науки і мистецтва.\nУ цей же приблизно період розпочинається протиставлення культури і цивілізації. Одні вважали, що культура повинна найповніше виявити натуру. Інші – що вона призначена для суттєвого обмеження природних проявів людини. Такої позиції дотримувалася, зокрема, християнська релігія. Французький філософ епохи Просвітництва Ж.-Ж. Руссо, навпаки, критикує цивілізацію з натуралістичних позицій. Вона, на його думку, деформує, збочує, псує, розбещує чисту від природи людину. Німецький філософ І. Кант основою культури вважав мораль, його співвітчизник Гегель – діалектичне мислення, а Шиллер – художні та естетичні почуття.\nЗагалом, у німецькій класичній філософії було вироблено погляд на культуру як на такий процес, що є множинним у своїй основі, отже, має значну кількість форм, типів, різновидів. Гумбольд і його школа продовжили цю лінію, заклавши основи історико-порівняльних досліджень культури. Особлива увага приділяється конкретному історичному аналізу звичаїв і традицій, що призвело до виникнення культурної антропології та етнографії. Англійський антрополог і етнолог Тейлор залишив цікаві описи різних культурних систем. Американський етнолог Кребер уперше запропонував поняття “культурного взірця”, який є основою певної культурної системи. У кінці XIX – на початку XX ст. неокантіанці стали розглядати культуру як певну систему цінностей, символів та ідей, які функціонують у соціальній організації і сприяють впорядкуванню суспільства.\nЗасновник психоаналізу Фрейд визначав культуру як систему репресивних заходів з боку суспільства по обмеженню сексуальної імпульсивності індивіда. Культура – це тотальність дій і організацій, які повинні віддалити людей від свого вихідного тваринного стану. Культура, на його думку переслідує дві мети:\nКультура, таким чином, вважається, за Фрейдом, способом переходу людини від натури до власне культури. Такий перехід здійснюється у двох відношеннях: для всього суспільства в цілому і кожної людини зокрема. Отже, культура є одночасно соціалізацією і суспільства, і індивіда. А техніка, елемент культури, розглядається як посередник між людиною і природою, який віддаляє її від зовнішньої і внутрішньої природи. Простіше кажучи, техніка сприяє втечі людини від природи. Тому вона замінює дійсний (природний) спосіб і сенс людської діяльності на штучний: замість справжнього життя вчить мистецтву жити, замість страждань орієнтує на щастя, а щастя тлумачить як суму зручностей існування. Технічно орієнтована культура перестає бути сама собою, вона стає цивілізацією, яка не терпить індивідуальності, оригінальності, самобутності, сексуальності, справжніх почуттів, дійсної насолоди, істинної свободи (замість вільного самоствердження пропонує дії за правилами). Революція, в цьому контексті, є такий культурний переворот, який повертає людину до самої себе як вільної, незалежної, природної істоти.\nБлизьким до попереднього є тлумачення культури істориками і філософами неокантіанської орієнтації. Вони вбачають у культурі специфічну систему цінностей та ідей, які на основі примусового тиску спричиняють вплив на людську поведінку. Отже, відіграють певну роль у соціальній організації життя. Таке розуміння культури поділяється Е. Дюркгеймом (соціальний факт він розглядає насамперед як зречевлену колективну свідомість), прибічниками інтеракціоналізму (конвенційні символи і соціальні ролі – це моделі групової психіки), структурними функціоналістами (у них взагалі всі елементи соціальної системи – норми, статус і роль, соціальний контроль є модифікацією культурних орієнтацій). Функціоналістичний підхід у соціології, який бере початок від англійських культур антропологів і етнологів Малиновського і Радкліфф-Брауна, тлумачить культуру як механізм утворення і продовження в часі соціальної організації. Остання функціонує як система соціальних структур – стійких, продовжених у просторі та часі соціальних утворень. Вони водночас є продуктом минулої соціальної взаємодії і передумовою для наступної. Культура тлумачиться тут як закон (система правил і дій) утворення і відтворення стійких форм соціальної взаємодії. Функції культури полягають у взаємному співвідношенні та ієрархічному впорядкуванні елементів соціальної системи.\nМабуть, останнє визначення, завдяки його певній ціннісній нейтральності та загальності, можна обрати за попереднє робоче соціологічне розуміння культури. Вона (культура) насправді спричиняє утворення і відтворення стійких форм соціальної взаємодії. Як така, культура містить у собі не лише предметні наслідки людської діяльності (машини, механізми, технічні споруди, засоби комунікації та зв’язку, зречевлені твори мистецтва, об’єктивовані норми моралі і права), але й суб’єктивні людські здібності і здобутки (знання, вміння, навички, інтелектуальні ресурси, оцінки і спілкування та ін.). Відповідно, її можна класифікувати як матеріальну і духовну культуру. Перший аспект охоплює всі види матеріальної діяльності та її наслідки. Другим – охоплюється сфера пізнання, розуміння, спілкування, мораль і право, ідеологія, мистецтво, релігійна свідомість, міфологія, література, усна народна творчість.\nМарксизм виходить із твердження про органічну цілісність матеріальної та духовної культур, де вирішальна роль належить матеріальним елементам культури. Структурний функціоналізм віддає перевагу духовним елементам культури, насамперед, ціннісним орієнтаціям. Розуміюча соціологія керівну роль вбачає в комунікативних ресурсах культури – знаках і значеннях та правилах їх вживання. Теорія обміну уникає вказаної дихотомії, розглядаючи матеріальні та духовні елементи культури як ресурси, могутність яких обумовлена конкретною ситуацією.\nЗ попереднього розгляду видно, що елементи культури досить різноманітні: техніка, цінності, символи, знання, принципи і правила поведінки, звичаї, традиції, колективні почуття і установки, ідеологія, утопія, ідеали, схеми і моделі людської поведінки, взаємні очікування, явні і втаємничені взаємні реакції людей, схвалення і осуд, твори літератури і мистецтва і т. д. Але особливість культури полягає в тому, що всі її елементи складають органічну цілісність, інтегровану, впорядковану систему. Тому виникає проблема визначення центрального елемента культури, навколо якого відбувається синтез усіх інших. Її вирішення залежить від методології аналізу. Марксизм, зокрема, вбачає підґрунтя культури в матеріальному виробництві. Внаслідок цього культура постає як модифікація праці та її результатів. Структурний функціоналізм ототожнює культуру з ціннісними орієнтаціями, основу яких прибічники вбачають у загальних (універсальних) цінностях. Конфліктуалізм Л. Козера і Р. Дарендорфа сутність культури узгоджує із ствердженням існуючої організації влади. Культура в такому контексті виглядає як система реальної чи символічної легітимізації чи заперечення влади. Інтеракціоналізм стверджує, що культура регламентує соціальний порядок на основі конвенційних символів і соціальних ролей.\nНа нашу думку, не можна наперед визначити центральний елемент культури, як не можна виявити і єдиного онтологічного її підґрунтя. Культура є досить гнучкою і динамічною системою, яка перебудовується залежно від конкретно-історичної ситуації у суспільстві. Тому в одному випадку найважливішими для суспільства є стосунки з природою. Навколо цього і розгортаються основні компоненти культури. Саме відношення до природи, до речі, може бути різним. Для одного історичного періоду домінантою є відокремлення; для іншого, скажімо, в умовах екологічної кризи, – наближення до природи. Відповідно модифікується і система культури. В інших випадках першочерговими є ціннісні орієнтації, спілкування, відносини соціально чи етнічно неоднорідних груп, праця чи споживання, робота або дозвілля і т. ін. Іншими словами, культура є таким соціальним феноменом, який виконує сукупність соціально важливих функцій. В їх взаємодії вона виявляє свій зміст, динаміку і суспільне призначення.\nКультура реалізується в таких соціальних функціях, як репродуктивна, комунікативна, владна, селективна, інтегративна, соціомобільна, продуктивна та ін. Звідси виникає питання, чи не простіше розглядати культуру як соціальний інститут. Нам думається, що ні. Культура, на відміну від інших соціальних інститутів, не відокремлена в особливому просторі і часі. Звичайно, вона виконує певні дії інституційного характеру (регуляція, регламентація, згуртування, розмежування, відбір, контроль, тиск, заохочення та ін.), але не обмежується цим. Всі інші соціальні інститути просякнуті культурним змістом (ціннісною символікою, ідеологічною орієнтацією, нормами-правилами поведінки і т. д.), спираються на його засади, легітимізуються через його засоби. Але їх регулятивна, контрольна і впорядковуюча роль не стільки залежить від їх культурного рівня, скільки від обсягу своєї реальної влади. Соціальні інститути існують в окреслених межах, культура – усюди. Тиск соціальних інститутів людина відчуває на собі безпосередньо, а вплив культури – розпливчасто та опосередковано, на основі ціннісного символізму. Отже, основним ресурсом соціального інституту є дія, а культури – слово, образ, цінність, символ, заклик-спонукання. Тому культура, в даному відношенні, є інституційноподібна соціальна структура, яка реалізує соціальні функції своїм особливим чином, на основі власних ресурсів діяння.\nРепродуктивна функція культури зовні найбільш очевидна, але найрідше розглядається в соціології. Часто культуру подають як надорганічне тіло, утворене людством для передачі між поколіннями тих елементів свого досвіду, що не успадковуються генетично. Зокрема, трудові навички, ціннісні орієнтації, колективну пам’ять, правила і принципи поведінки, соціальний статус і роль, традиції та звички. Кожний елемент культури передається не сам по собі, а інтегровано, як діюча модель поведінки. Через культурне наслідування соціальна група й індивід зберігають свою ідентичність, завдяки чому в нових історичних умовах діє той же самий соціальний суб’єкт.\nРепродуктивна функція культури модифікується відповідно до суті самої соціальної спільноти як суб’єкта культури. Різні соціальні групи в різній мірі самовідтворюються. А суспільство в цілому активно спрямоване на стабілізацію. Структурний функціоналізм підкреслює цю властивість суспільства і розглядає його як таку систему, функціональною метою якої є самовідтворення. У цьому напрямі діють відповідні механізми гомогенізації, інтеграції, асиміляції, відновлення рівноваги і т. д. Вважається, що історично це покладається на культуру. У суспільстві діють різні класи і верстви з різними соціальними позиціями. Групи панівних соціальних позицій підтримують наявний порядок. Вони формують консервативну (в перекладі латинське “консервер” означає зберігати, продовжити існування) культуру. Групи з низьким соціальним статусом формують бунтівну, нігілістичну культуру. У випадку повної класової дихотомії суперечності між культурами загострюються. Аналізуючи таку ситуацію, марксизм (особливо ленінізм) підкреслює, що в кожній нації є дві протилежні культури.\nСвою репродуктивну функцію культура реалізує, насамперед, через навчання і виховання, засобами яких іде засвоєння її ціннісних орієнтацій, образів і символів, моделей поведінки. Отже, наступною є функція соціалізації. Деякі дослідники на цій підставі взагалі ототожнюють культуру і соціалізацію. Сучасний американський соціолог К. Клукхон вважає: якщо різних людей навчити думати, почувати, вірити і діяти в групі приблизно однаково, і вся група (чи суспільство) навчається робити одні і ті ж речі в одному стилі, то можна зробити висновок, що це і є культура (див. Смелзер Н. Дж. Соціологія// Социс. – 1991. – № 2. – С. 116).\nСоціалізація особливо вагома і необхідна там, де мають місце культурні відмінності: між поколіннями, націями, класами, групами. Вона включає в себе деструктивний і конструктивний аспекти, тобто має місце руйнування попереднього етапу і побудова на цій основі нового. Щодо підростаючих поколінь, то є доцільним суттєво обмежити їх природні імпульси і чинники поведінки. Тут культура є перетворенням натури. Стосовно вже соціалізованих груп, нова культурна соціалізація сприймається швидше як духовна колонізація. Вона передбачає знищення або суттєву трансформацію вже набутої культурної ідентичності. Так відбувається культурна колонізація завойованих народів, ресоціалізація в школі дітей робітників і бідного люду, мігрантів із села в місто чи при переході з однієї геополітичної структури в іншу. В таких умовах особа персоніфікує взаємний вплив двох відмінних, а інколи й антагоністичних, культур. Нечіткість і суперечливість її культурної ідентичності веде до внутрішньої напруги, непевності у своїх діях, тривоги та інших тяжких переживань. Така міжкультурна особливість у соціології називається маргіналом. Зневажливе ставлення до соціалізуючої функції культури призводить до руйнування, а то й загибелі культури. Духовна колонізація завжди супроводжується денаціоналізацією, декласифікацією чи дестратифікацією.\nСоціалізуюча функція зорієнтована на передачу і засвоєння культури. Цьому сприяє комунікативна функція. Кожна культура створює особливу систему знаків і значень, засобами якої розкривається її зміст. Найбільш простою та ефективною є природна мова. Отож, остання – особливо вагома ознака культури і нації як суб’єкта культури. Окрім природної формуються і штучні мови: конвенційні жести, образи, символи, вираз обличчя, поза, ритуал, поведінка, дозволені і заборонені дії тощо. Кожен елемент культури утворює свою особливу мову. Література і мистецтво – мову словесних образів, інші види мистецтва – сполучення звуків, фарб, ліній, рухів і т. д. Наука розвиває понятійний апарат і мову математичних символів. Політика тяжіє до особливої риторики, специфічного словесного дискурсу. Свою власну мову має народна і елітарна культури, страти, професійні групи, етнічні спільноти, регіони (жаргон), вікові групи (особливо молодь). Групи особливого призначення розробляють секретні коди, щоб втаємничити зміст їх спілкування. У цьому відношенні всю культуру образно можна уявити як сукупність знакових систем або мов. Навіть матеріальна культура є певною системою знаків і значень. Знаряддя праці, наприклад, є культурним феноменом тому, що в ньому означений певний трудовий досвід та інструкція щодо його функціонування. У ручних знаряддях праці зміст повідомлення порівняно простий. У сучасній промисловій технології він не є самоочевидним. Завдання професійної підготовки в тому і полягає, щоб донести цей зміст до виконавців. У культурній комунікації важлива не лише мова, але й спосіб мовлення, засіб її передачі. За цією ознакою, про що вже йшлося, розрізняють різні типи культур: усна, письмова, аудіовізуальна.\nЯк засіб соціалізації, культура контролює, регулює, впорядковує поведінку суб’єктів соціальної взаємодії. Це владна функція культури. У цьому контексті культура є системою контрольних засобів – планів, рецептів, правил, інструкцій тощо для регулювання поведінки. У чистому вигляді владна функція культури помітна в системі соціалізації. Ставши суб’єктивним станом індивіда, його переконанням чи мотивом, культура виховує відповідну поведінку. Людина засвоює наявні норми, персоніфікує їх. Проте соціалізуючі можливості культури обмежені, особливо коли суперечливі культури співіснують в одному й тому ж соціальному середовищі. Для підвищення ефективності владного контролю культура взаємодіє з іншими соціальними інститутами: державою, церквою, школою, сім’єю. Відбувається взаємне посилення і делегування повноважень. Держава, наприклад, свою волю подає як втілення національної культури. Культура специфічно оформляє суто державні чи релігійні акції (скажімо, народні свята і звичаї з часом трансформувалися в релігійні або державні і навпаки). Слід зауважити, що такого роду альянс частково підсилює культурний вплив, частково зменшує його. Це залежить від ставлення населення до наявних інституцій, особливо владних. Негативне відношення до певних інституцій може зачепити і культуру.\nБез регулятивної і контрольної функцій культури існування суспільства неможливе. Якби поведінка людини не контролювалася б організованою системою символів, то замість соціальної організації був би соціальний хаос. Чи можна на цій підставі назвати культуру виключно репресивною структурою, як це робить З. Фрейд? На наш погляд, розуміння культури виключно як системи заборони і придушення вроджених імпульсів схематичне. Культуру швидше можна розглядати як свого роду компроміс між власне природою і власне суспільством. Вона визначає рамки можливого і припустимого. У цих межах природний енергетизм людської тілесності набуває соціально сприйнятливої форми, що зовсім не означає повне його заперечення; він втрачає саме свій руйнівний аспект. З метою виживання суспільства культура накладає обмеження на агресивні інстинкти чи інші деструктивні схильності людини, хоч джерела останніх ще не зовсім точно встановлені.\nСелективна функція культури спрямована на відбір певно визначених форм поведінки і досвіду для наступного їх розповсюдження. Кожна культура обирає основну цінність, навколо якої концентрується ціннісне ядро. У різних культурах таку роль відіграють гроші, технологія, особиста честь і гідність, фізична вправність чи зосередженість на внутрішніх переживаннях, культ батьків і предків, жінок, шлюбу і родинних стосунків, дитини, освіта, манери і кодекс поведінки. На ґрунті центрального елементу відбудовується складна, розмаїта та розгалужена культурна суперструктура, яка обумовлює оцінку людей і розташування їх за різними статусами.\nКультура є також важливим фактором ідентичності групи чи індивіда. Належність до певного культурного середовища визначає зміст індивідуального чи групового призначення. Для людини, яка проживає в умовах стабільної та інтегрованої культури, відповідь на це запитання не має складнощів: ідентифікація здійснюється стихійним чином. Інакше почувається людина в нестабільних, неоднорідних, внутрішньо суперечливих культурах. Символи і цінності культури тут неоднорідні, їх треба обирати, самовизначатися. Якщо цей вибір об’єктивно чи суб’єктивно скрутний, то формується маргінальна особа з невизначеною культурною ідентифікацією.\nВідношення до власної культури формує ставлення до культур інших. Нормальним є певний рівень соціально-психологічної ангажованості у рідну культуру, відчуття комфорту проживання, бажання дотримуватись її принципів, правил, традицій. Агресивне ставлення до власної культури є ознакою маргінальності. Значне статистичне розповсюдження такої поведінки є симптомом розпаду даної культури, її дезінтеграції під дією зовнішніх чи внутрішніх чинників. Але надмірна акцентація, пристрасна суб’єктивність щодо цінностей і норм власної культури спричиняє появу іншого виду делінквентної соціальної поведінки – етноцентризму. Вона орієнтована на відчужене, часто вороже ставлення до всього, що відхиляється від стандартів, звичаїв, орієнтацій і шаблонів власного культурного середовища. Етноцентризм – це групова агресивна психологія; він виростає переважно на побутовому рівні. Його ще називають “побутовий расизм”. Якщо такий колективний психологічний стан узагальнюється політичною ідеологією, то формується націоналізм. У разі його сприйняття як єдино можливого принципу політики стверджується фашизм.\nПродуктивна функція реалізується черев співучасть культури в соціальному розвитку. Вона є необхідним ресурсом розвитку. Суспільство, в якому не склалася могутня і дійова культура, не здатне здійснити розвиток. Або воно може зробити це в обмеженому, збоченому і деформованому вигляді. Адже необхідним компонентом історичності (здатності суспільства до перетворення власних умов існування) є культурна модель майбутнього. Культура тут діє як ресурс розвитку. Вона відтворює і формує творчий потенціал суспільства. Особливу роль відіграють такі компоненти культури, як освіта, наука і технології. Культура визначає рівень усвідомлення суспільством умов, можливостей і перспектив свого існування. На її основі феномени свідомості об’єктивуються у колективні дії і вольові ціннісні орієнтації. Особлива роль належить тут ідеології та соціальній утопії. Суспільство тим більше орієнтується на розвиток, чим активніше соціальна утопія панує над ідеологією. Остання (ідеологія), як правило, віддзеркалює інтереси окремих соціальних суб’єктів, виконуючи демонстративну чи захисну функцію. Утопія ж охоплює всі верстви населення привабливістю утримуваних в ній історичних перспектив. Отже, ідеологія належить окремим соціальним групам (класу, нації, страті чи якійсь іншій керівній еліті). Культурна модель, створена на основі інтегрального чинника соціальної утопії – належить всьому суспільству. Звичайно, різні соціальні групи виборюють право на контроль щодо її змісту і соціального використання. Цінності розвитку, отже, є тими крайніми кордонами, у межах яких розгортаються соціально-класові, міжетнічні чи міжстатеві взаємини.\nНе можна наперед визначити, що саме домінує серед соціальних функцій культури. Все визначається конкретно-історичним характером суспільства. Але в тому випадку, коли має місце соціальний розвиток, продуктивна функція культури підкоряє собі всі інші. Репродуктивна функція звужується, стає виправданою лише як засіб відтворення творчого потенціалу особи і суспільства. Культура за таких умов функціонує передусім як навчання і виховання, останні ж спрямовані не стільки на засвоєння минулого досвіду, скільки на підготовку до майбутнього. Особливо це стосується підростаючого покоління, яке потребує адаптації, послаблення “футурошоку”. За критеріями розвитку здійснюється селекція в системі освіти та інших соціальних інститутах. Керований соціальний розвиток можливий лише за умов налагодження системи соціальних комунікацій. На їх основі зростає вірогідність порозуміння і досягнення громадської злагоди між основними соціальними суб’єктами. Тому не слід зневажати мовно-знаковими елементами культури (наукою, мистецтвом, спілкуванням, засобами масової інформації). Разом з тим розвиток передбачає соціально-психологічну мобілізацію колективних зусиль, відповідну їх орієнтацію і мотивацію. Символічні елементи культури, спонукальні ціннісні орієнтири стають авангардними (колективні психологічні установки, література і мистецтво, агітація, пропаганда, пророцтва, гасла, заклики, навіювання, переконання, психологічний тиск, особистий приклад, ідеали, перекази і т. д.). Комунікація та мобілізація тісно взаємодіють між собою. Тому такі елементи культури, як мистецтво, література, засоби масової інформації є одночасно інструментами спілкування і заохочення. Література і мистецтво є водночас засобами найбільш довершеного спілкування та дійового спонукання, бо здатні чинити вплив на інтимні сторони людського переживання дійсності.\nКерований розвиток фактично не здійснений у суспільстві, де немає масової освіти, культури і науки. Якщо останні є елітарними, то єдиним носієм історичного проекту вважається панівна група (клас, нація чи страта). Вона контролює соціальну утопію, культурну модель, виробництво і накопичення, стратифікацію та мобілізацію. Отже, розвиток здійснюється в контексті її власних інтересів. Це призводить до відповідного збочення всіх складових елементів розвитку: соціальна утопія низводиться до групової ідеології, накопичення використовується задля розкішного споживання, звужується соціальний простір освіти – вона використовується як предмет елітарного споживання; культура уможливлює конверсію соціального панування в культурні переваги і перешкоди у досягненні відповідного статусу. Культура та освіта за таких умов роз’єднують людей, перестають бути фактором соціальної інтеграції, консолідації і громадської злагоди.\nСтосовно окремої особи, культура та освіта, як ресурси розвитку, мають сприяти формуванню персонального суб’єкта історичної дії. Це не просто особливий індивід чи окрема людина. Персональний суб’єкт – це історично орієнтована особа. Для неї соціальні цілі виступають водночас змістом особистого життя. Зрозуміло, що не всі люди автоматично можуть стати персональними суб’єктами. Хто це буде – залежить від конкретної історичної ситуації. Визначальними тут є показники суспільно-політичної активності: участь у виборах, у діяльності політичних партій, громадських організаціях і рухах, масових акціях. Додатково це можна виявити через соціологічне опитування та ін.\nІсторична ангажованість окремого індивіда не виводить його автоматично на прямий зв’язок з історичним суб’єктом, не залучає безпосередньо в структуру історичних дій. Спочатку необхідна теоретична рефлексія, залучення до ціннісних орієнтацій, засвоєння культурного досвіду, спрямованого на реконструкцію суспільного буття. Персональний актор має стати носієм ідеології чи соціальної утопії. Вони формуються або безпосередньо через культурне споживання, або опосередковано – шляхом навчання і виховання. Співучасть культури та освіти у розвитку вимірюється їх можливостями формувати творчу особу.\nЗ точки зору проблеми, що розглядається, (соціального розвитку) “нормальним” типом особи можна вважати саме новатора, попри всю його рідкісність, статистичну нефіксованість. Нормальність тут тотожна нормативності, ідеалу. Це заперечує погляди Дюркгейма на норму як на статистично середнє, пересічне, що найчастіше зустрічається. Така теоретична розбіжність зрозуміла. Дюркгейма, як і функціоналізм в цілому, турбує передусім проблема стабільності, стійкості, впорядкованості суспільства. Акціоналістська соціологія підкреслює роль змін і розвитку. Тому прибічники першого напрямку схильні вважати за норму конформіста, а другого – новатора.\nНездатність створити новатора свідчить про певні дефекти культури та освіти. Формування конформіста – це той випадок, коли культура та освіта реалізують лише свою репродуктивну функцію. Вони прищеплюють індивіду схвалені суспільством ціннісні орієнтації і дозволені засоби діяння. Але не доводять їх до рівня особистої інтерпретації з причин ідейно-психологічної байдужості щодо соціотворчого процесу. Наявність лише ціннісної, ідейно-психологічної ангажованості без достатніх вольових начал спричиняє інше збочення: надмірну схильність до ідейно-теоретичної чи іншої розумової рефлексії, непродуктивне мріяння. Орієнтація на одні комунікативні начала у вихованні особи веде до надмірного словотворення, невпорядкованого вербалізму. Виховання сильної волі без окреслення ціннісних орієнтацій призводить до деструктивного волюнтаризму, криміногенної мотивації діяння. Відсутність же вольового начала веде до втечі від складнощів життя, відмови від будь-яких форм суспільного самоствердження.\nДеформації, які мають місце, залежать не лише від системи освіти, навчання і виховання, їх витоки містяться в об’єктивних суперечностях самого промислового суспільства. У ньому об’єктивно існують конфлікти та розбіжності. Щоправда, з розвитком вони поступово розв’язуються. У більшості випадків через вирівнювання споживання і праці. У культурній сфері контроль над виробництвом і споживанням є переважно індивідуальним. На формуванні персонального суб’єкта це позначається наступним чином.\nУ виробничій сфері колективні форми контролю над працею і споживанням призводять до знеособлення людини. Втрачену індивідуальність індивід прагне компенсувати надмірним і самоцінним споживанням, стверджуючись шляхом статусного привласнення товарно-грошової свободи. У такий спосіб людина усвідомлює себе як індивіда, але не як персонального актора (індивідуального суб’єкта історичної дії). При цьому втрачається творчий характер не лише виробничої, але й позавиробничої (споживацької, побутово-дозвіллєвої) діяльності. Культура і освіта використовуються лише як інструменти дозвілля, засоби формально доцільного використання вільного часу. Момент самоконструювання історично орієнтованої особи відсутній. Помітна надмірна акцентація на ігровому, розважальному аспекті культури і нехтування її діяльною сутністю, можливостями співучасті в соціальній творчості.\nКультура та освіта, будучи ресурсами розвитку, орієнтують на критичний підхід, перманентну переоцінку цінностей, діяльності та стосунків. Засвоєння критичного потенціалу культури через освіту є показником розвитку персонального суб’єкта. У цьому, власне, і полягає виховання позитивного сенсу свободи. Така орієнтація таїть у собі небезпеку, ризик, відповідальність. Тому значна частина людей уникає такого вибору. Не зробивши змістом своєї діяльності соціальну творчість, вони позбавляють себе сенсу буття. Відсутність його веде до “гедоністичного ретретизму”: сенс буття інтерпретується як особисте щастя, останнє ж ототожнюється із пошуком насолоди і зручностей. Масова культура, отже, є одним із засобів демонстрації, підтримки і лише частково засобом подолання суперечності між особою як індивідом і особою як персональним суб’єктом. Тому вона може бути використаною для досягнення свободи і для тотального гніту, а частіше є штучним замінником соціотворчої діяльності.\nСказане означає, передусім, що в одному і тому ж політичному просторі рідко можуть існувати два рівномогутні етноси, дві рівномогутні конфесії чи якісь інші великі соціальні групи (рівномогутність тут має принципове значення, бо тільки такі структури можуть стати носіями центрального суспільного конфлікту, розв’язання якого є функцією класової боротьби, і їх стосунки будуть досить збалансованими і врівноваженими, аби зародження, розгортання і розв’язання конфлікту мало цивілізований вигляд, тобто законну форму). Відсутність належного опонента заважає такій групі перетворитись із групи спільного становища в соціального суб’єкта – агента соціальних перетворень. Деяка ідентифікація при цьому ще можлива, тобто група якось може усвідомити своє становище і спільний інтерес. Але вона не зможе стати суб'єктом конфлікту, опозиції і боротьби.\nУ цій ситуації маємо декілька неправомірних підмін. Професійна група діє як клас, не будучи ним у дійсності. Взявши на себе непосильний тягар, вона, швидше за все, не розв'яже ні свої власні завдання (підвищити рівень оплати і поліпшити умови праці), ні загальнокласові завдання (підвищити рівень демократичного контролю над діяльністю держави). Суто професійні вимоги шахтарів мають мало шансів бути підтриманими іншими прошарками трудящих. А деяке ситуативне і тимчасове поліпшення їх становища відбувається за рахунок інших груп. Шахтарі в цьому випадку ведуть себе щодо своїх класових союзників так, ніби вони є їхніми противниками. А замість класової ідеології формується роздратована антидержавна риторика, яка не може стати достатнім об’єднуючим началом. Хоч деякий співчутливий відгук і може знайти (у зв’язку з масовим незадоволенням).


Нові медичні книжки, лікарняні та безплатні ліки: і все це вже з нового року » Новини Закарпаття\nРізне 990 Переглядів 1 Рейтинг\nНові медичні книжки, лікарняні та безплатні ліки: і все це вже з нового року\nУ наступному році будуть введені електронні медичні книги, рецепти на програму “Доступні ліки” і лікарняні і почнеться реформа вторинної (спеціалізованої) ланки медичної допомоги. За його словами, в наступному році первинна ланка медичної допомоги оновиться вже по всій країні.\n“Ми не плануємо залишати стару модель фінансування, починаючи з січня 2019 року. Вся первинна допомога, вся сімейна медицина, педіатрія на первинній ланці, терапевти – всі почнуть працювати за новими правилами, і це стане нормою по всій країні”, – сказав Ковтонюк. Він зазначив, що в 2019 році Моз почне широко запускати електронні інструменти для лікарів і пацієнтів.\n“Зараз декларація з лікарем полягає в електронному вигляді. З наступного року сімейні лікарі вже почнуть вводити електронні медичні картки кожному своєму пацієнту. У середині року почнуть працювати електронні рецепти на програму “Доступні ліки”, запрацюють електронні лікарняні, яких ми так довго чекаємо”, – додав Ковтонюк.\nЗа словами заступника голови Моз, з середини наступного року реформа піде далі – на наступну ланку допомоги, на спеціалізований рівень. “За принципом “гроші за пацієнтом” будуть працювати поліклініки. Тобто можна буде отримати консультації фахівців, пройти такі обстеження, як рентген, УЗД або мамографія, і здати необхідні аналізи, і за це буде платити вже Національна служба охорони здоров’я. Що це означатиме для людей? Вони зможуть вибрати місце, куди звернутися у поліклініку, де проживають, або в іншу поліклініку або в приватний заклад, і здати відповідні аналізи. Це все дуже складно технічно, але ми будемо рухатися і здивуємо вас хорошими результатами”, – запевнив Ковтонюк.\nПричини, чому треба пити воду натще відразу після пробудження...\nУ закарпатців з’являться електронні медичні картки\nВже від сьогодні закарпатці зможуть отримувати нові електронні паспорти\nберезня 18 / 2015\nЕлектронні перепустки в АТО почнуть тестувати у п’ятницю\nПриватні медичні клініки зможуть оформляти лікарняні


Ожеледиця та снігопади: на Хмельниччині оголосили про погіршення погоди : 29:11:2019 - vsim.ua\nОжеледиця та снігопади: на Хмельниччині оголосили про погіршення погоди\n2 та 3 грудня висота снігового покрову сягне до 8 сантиметрів.\nОчікується сильна ожеледиця.\nРятувальники оголосили про жовтий рівень небезпеки.\nНайближчими днями на Хмельниччині очікується сильне погіршення погоди. На дорогах, ймовірні, обмерзання та налипання мокрого снігу. Таким прогнозом мешканців міста приголомшили в Хмельницькому обласному центрі з гідрометеорології.\nСиноптики повідомляють, що подекуди утворення снігового покриву сягне 8 сантиметрів. Рятувальники вже оголосили про перший (жовтий) рівень небезпеки.\nВодіїв закликають бути уважними на дорозі та не планувати далеких поїздок у ці дні.\nЧернігівська область - +380 (0462) 661 893, +380 (95) 271 43 74.\nМені всеодно я лягаю в зімню сплячку\nНезнаю який буде снігопад..., но сракопад полюбе...\n8 см. це дуже небезпечно.\nОй коли це таке буде


За атакою на урядову мережу ФРН стоїть російська хакерська група Snake - ЗМІ | Новини - актуальні повідомлення про події в світі | DW | 01.03.2018\nЗа атакою на урядову мережу ФРН стоїть російська хакерська група Snake - ЗМІ\nНапад на урядову мережу Німеччини могла здійснити російська хакерська група Snake, повідомило агентство dpa з посиланням на джерела в орагнах безпеки. Нападники проникли нібито через комп’ютери інституту держуправління.\nАтаку могли здійснити хакери з групи Snake, повідомило агентство dpa\nЗа хакерською атакою на урядову мережу Німеччини може стояти російська група Snake, повідомила у четвер, 1 березня, агенція dpa з посиланням на свої джерела в органах безпеки ФРН. Раніше в нападі підозрювали групу APT28, яку також пов’язують з Росією.\nУ звіті німецького Федерального відомства із захисту конституції за 2016 рік зазначається, що група Snake, яка також відома під назвами Turla або Uruburos, існує з 2005 року. Вона має "дуже складне та високоякісне шкідливе програмне забезпечення", яке дозволяє проникати у мережі державних установ та компаній.\nУ Бундестазі відбудеться спеціальне засідання профільного комітету, присвячене вторгненню російських хакерів у цифрові мережі німецького уряду. Депутати серйозно стурбовані новинами про кібератаки на ФРН. (01.03.2018)\nОчільник міністерства внутрішніх справ ФРН Томас де Мезьєр заявив, що хакерська атака на урядову мережу країни була заздалегідь спланована. В Бундестазі наголосили, що напад триває й досі. (01.03.2018)\nЗа даними dpa, атака розпочалася через комп'ютери Федерального інституту державного та муніципального управління. Після цього хакери проникли в так звану "Інформаційну мережу Берлін-Бонн" (IVBB), а потім повільно та обачно просувалися в інші мережі. Повідомляється, що атака могла розпочатися ще наприкінці 2016 року - на це вказують сліди хакерів. Голова комісії Бундестагу з контролю за діяльністю спецслужб Армін Шустер (Armin Schuster) 1 березня заявив, що хакерська атака на урядову мережу, вочевидь, досі триває.\nНапередодні стало відомо, що хакери проникли в "Інформаційну мережу Берлін-Бонн" (IVBB), яка використовується відомством федерального канцлера Німеччини, федеральними міністерствами та службами безпеки, а також Бундестагом та Бундесратом. Сервери, на які здійснена атака, вважалися особливо надійно захищеними від нападів ззовні. Керівник німецького МВС Томас де Мезьєр запевнив, що напад було ізольовано та взято під контроль.\nТеми Уряд Німеччини, Бундестаг, Кібератаки, Німеччина (ФРН), Хакери\nКлючові слова хакерські атаки, НІмеччина, хакери, російські хакери, уряд Німеччини, Snake, Бундестаг\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/2tY2m\nПов'язувані з Росією хакери атакували урядову мережу Німеччини 28.02.2018\nХакери викрали документи німецького МЗС - ЗМІ 04.03.2018\nХакери, які здійснили атаку на сервери уряду Німеччини, викрали документи міністерства закордонних справ країни, які містили дані про Росію, повідомляє газета Bild am Sonntag з посиланням на джерела в органах безпеки.


Знижка 2679.49 грн.\nЗнижка 3362.52 грн.\nЗнижка 4538.68 грн.\nЗнижка 3959.38 грн.\nБудівельні та ремонтні роботи будуть проходити набагато легше, якщо придбати необхідне обладнання. Підмостки – один з найпростіших пристроїв, які використовують будівельники, але при цьому він допомагає значно полегшити низку процесів.\nПеред вибором пристосування варто звернути особливу увагу на його особливості. Підмостки розрізняються за сферою застосування та характеристиками, тому потрібно попередньо ознайомитися з пропонованим асортиментом.\nДля придбання безпечної моделі варто звернути особливу увагу на:\nвисота поверхні, з якої доведеться працювати;\nЗвертаючи увагу на дані характеристики, можна бути впевненим у підборі оптимального варіанту, який буде повністю безпечним та допоможе оперативно виконати потрібну роботу.\nКупити будівельні підмостки можна в Піонер ЮА\nКомпанія Піонер ЮА пропонує купити підмостки по всій території України та зокрема у Києві. Усього кілька хвилин підбору потрібного варіанту на сайті, оформлення замовлення та наші фахівці зв'яжуться для уточнення всіх деталей.\nНа сайті компанії представлений широкий асортимент конструкцій за вигідними цінами. Менеджери допоможуть підібрати оптимальний вид підмостків, орієнтуючись на особливості застосування. Ми працюємо по всій Україні, що дозволяє швидко доставити пристрої клієнту.\nКожен товар відрізняється високою якістю, що робить його повністю безпечним у використанні. Можна бути впевненим, що конструкція буде надійною та повністю виконає поставлені на неї завдання.\nВиди та особливості будівельної вежі\nНа ринку представлений широкий асортимент різних моделей. Компанія Піонер ЮА пропонує варіанти за вигідними цінами, що відрізняються надійністю та якістю. Пристрій постійно схильний до великих навантажень, що висуває особливі вимоги до її показників.\nОсновні види підмостків:\nОбирати вид варто орієнтуючись на роботи, які потрібно виконувати. Найбільш популярним видом є пересувні підмостки. У збірному вигляді можна легко переміщати з допомогою роликів. Вони можуть застосовуватися всередині та зовні приміщення. Монтажні типи конструкції також широко застосовуються в будівельних роботах. Вони найчастіше використовуються за необхідності роботи кількох людей одночасно.\nНаша компанія Піонер ЮА на ринку з 1998 року, що дозволило нам дізнатися всю специфіку роботи, відібрати тільки обладнання кращої якості та розпочати співпрацю з провідними постачальниками України та Європи.\nДо наших головних переваг варто віднести:\nоперативне реагування на відгуки.\nНаші філії та склади знаходяться по всій території України, що дозволяє нам швидко надавати послугу та розширювати географію своєї роботи. Чекаємо на ваші замовлення і вже підготували вигідні пропозиції!\n⭐ Вишка-тура модульна клиново-хомутова\n⭐ Пересувні вишки з консолями та похилим підйомом\n⭐ Міні-підмостки мобільні Мастерок\n⭐ Вишка-тура мобільна 1,2х2,0 м


НАШІ ГРОШІ – Суд повторно арештував переданий в АРМА будинок на Сагайдачного, відчужений людьми екс-заступника прокурора Києва\nСуд повторно арештував переданий в АРМА будинок на Сагайдачного, відчужений людьми екс-заступника прокурора Києва\n20.11.2019 // 610 Переглядів\nСуд наклав арешт на нежитлову будівлю по вул. Сагайдачного, 25 літ. «Д», заборонивши відчужувати, розпоряджатися ним будь-яким чином органам управління та засновникам ТОВ «Рент Дим Компани», іпотекодержателю та будь-яким іншим особам. Про це свідчить ухвала Печерського райсуду Києва від 18 жовтня.\nАрешт накладено повторно за клопотанням ГПУ у кримінальному провадженні за фактами відчуження нежилого будинку по вул. П. Сагайдачного, 25, літ. «Д» за заниженою вартістю, його незаконної приватизації неправомочною особою та подальшої легалізації.\nЗауважимо, що після арешту у травні 2018 року ця будівля у січні цього року була передана в управління Нацагентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА). Однак, 20 вересня слідчий суддя за клопотанням «Рент Дим Компани» арешт будівлі скасувала. Після цього ГПУ повторно звернулося до суду.\nНагадаємо, будівлю площею 381 кв м по вул. Сагайдачного, 25 літ. «Д» 13 січня 2014 року Регіональне відділення ФДМ України по м. Києву продало на аукціоні. Переможцем стало ТОВ «Аргамак». Його конкурент ТОВ «Базальт-Прогрес», за даними слідства, навіть не пропонував ціну і коштів на купівлю будинку не мало.\nСлідство вказує, що єдиним засновником ТОВ «Аргамак» на час приватизації була компанія «Life Knowledge Ltd» з Сейшельських островів, зареєстрована на місцевих громадян. Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 8 закону «Про приватизацію державного майна», не можуть бути покупцями об’єктів приватизації особи, які прямо чи опосередковано контролюються особами, зареєстрованими в офшорній зоні.\nСудово-економічною експертизою встановлено, що проведена юридичною компанією «Експерт-Груп» оцінка майна була занижена удвічі. Так, станом на 31.07.2013 ринкова вартість будівлі становила 3,29 млн грн, а у звіті оцінщика було вказано – 1,84 млн грн. Саме за такою ціною «Аргамак» придбав будинок.\nУ червні 2014 року ТОВ «Аргамак» продало будинок на користь ТОВ «Рент Дим Компани».\nУ рамках цього кримінального провадження у квітні цього року трьом особам було повідомлено про підозру у незаконній приватизації державного, комунального майна. Серед них, директор Департаменту забезпечення діяльності ФДМУ та головний спеціаліст РВ ФДМУ по м. Києву.\nЗасновником ТОВ «Рент Дим Компани» є Олена Доброрез, а керівником – Євген Жучков.\nОлена Доброрез є старшим партнером адвокатського об’єднання «Могильницький та партнери». Засновником і і керівником цього АО є Максим Могильницький, колишній слідчий та суддя із Донецька, який у 2010-2014 роках був заступником прокурора м. Києва.\nЄвген Жучков є братом дружини Максима Могильницького – Ольги Могильницької. Вона працює нотаріусом. У 2016 році вона посвідчила договрі іпотеки, за яким будинок на вул. Сагайдачного, 25 літ «Д» був переданий в іпотеку фізособі.\nТакож Ольга Могильницька у вересні 2014 року посвідчила договір, за яким син екс-генпрокурора Артем Пшонка продав квартиру у будинку по вул. Володимирська, 49-а у Києві.\nЗасновником ТОВ «Аргамак» є чеська компанія «Eccentricity Invest», кінцевим власником якої значиться чех Ян Білєк. Керівником фірми у жовтні цього року став Андрій Андрієнко.\nУ січні цього року у рамках цього провадження пройшли обшуки, зокрема, в адвоката Андрія Доманського.\nТеги: Корупція, Нерухомість, Прокуратура, Суди