11 / 04 / 2013 - 13:19 — Ломачук Дмитрий Ф...\nDmytro Lomachuk, заслуженный работник культуры украины, руководитель комитета кинопремии «логос-sinema», кинорежиссер-документалист\nЗа справедливим законом життя\nкінець породжує початок,\nсвітло перемагає темряву,\nрадість розвіює смуток,\nа тепло перемагає холод\nІ. Що таке рік?\nЩо таке рік, як не дивовижна, універсальна формула життя? Все повертається на кола свої – так і річне коло, життєдайне і всеосяжне, забезпечує нам не лише існування, але й нерозривність зв’язків з минулим. Свята, традиції обряди з їхнім глибинним змістом долинули до нас крізь епохи саме завдяки насічкам на цьому Космічному колесові.Цікавість наша до свого родоводу, до своїх духовних витоків цілком зрозуміла і властива всім народам на землі. Традиції, що передаються з покоління в покоління, у свою чергу, формують уже поведінку людей, впливають на психіку, на моральні та естетичні уявлення людини, формують, зрештою, світогляд, його гомосферу. І у кожного народу своя, властива лише йому гомосфера, що розшифровується, як «людинооточення». Аби сприймати культурну спадщину в її повноті, необхідно знати її походження, процес її створення та історичних змін, що відбивалися б в історичній пам’яті народу, і зафіксувалися б передовсім у обрядових піснях, танках і забавах. І не випадково вчений-етнограф Ксенофонт Сосенко, наприклад, коляди пов’язує з культом астральних світил та вогню, в яких розкривається ідея Різдва часу. Він стверджує: «Цей старовинний релігійний мотив долучила християнська Церква до своїх найсвяточніших містерій: культ творчого принципу злучила з культом троїстого Бога Творця в Боговиявленні, а культ животворної води — з освяченням Христовим хрещенням Йорданськими струями і в цей спосіб завела за старовинним святочним календарем християнське свято».\nЧасто ми кажемо, що не можемо впливати на минуле, знати майбутнє. А раніше вважалося, що час – замкнута система і можна передбачить і побачити найбутнє. Це свідчать гадання. Цікавий момент – дірка в часі. В традиційному суспільстві це уявлення реалізувалось, в тому, наприклад, що на Різдвяні свята після зимового сонцестояння закінчився рік і аж до 19 грудня, коли починається офіційно нова течія часу, весь цей період відсутні закони, в людському соціумі присуьній хаос, якась така дірка в часі. І кажуть, що треба бути обережним, охоронятися в ці дні. Є варіанти багатьох гадань, коли можна було побічити і майбутнє, і минуле. І після цього хаосу повинна наступити нова течія часу. Це абсолютно міфологічне уявлення про час. Ми говоримо, що простір у нас однорідний, а в традиційній культурі простір вважався уявним – десь існував центр світу, в якому є дерево життя, яке вершиною досягає неба, а корінням йде у підземний світ. Тобто, це стовб світу, його основа, дерево життя на якому обертається весь світ. Важається, що ця точка є найбільш позитивною, тому на рушниках ми можемо найчастіше бічити варіант того, щолюди прагнули цей центр світу перенести до себе на рушник, в хату. Тобто, знаходячись біля центру світу, людина знаходиться біля позитивних енергій, біля витоків, найбіль захищена. Тому, коли віддалялись від свого села в інші краї, з давніх часів почали ности хрестик. І ця традиція спочатку християнства навіть викорінювалася але традиція носити з собою так званий «центр світу» перемогла і вкорінилася, як звичайний християнський звичай. Так само було узаконено давній варіант обходів, окреслення оборегового кола чи обряди окропляння. Якщо говорити про простір, то найбільш позитивним вважався простір в хаті, негативним – простір у дворі. Ще більш негативний – за селом. Тому ми бачимо, що людина чим більше віддалялась від оцього центру, тим більшою кількістю оберегів повинна була себе охороняти. Такими оберегами був орнамент навколо отворів на одязі – на сорочці – шия, подол, рукави. Обереги хати – малюнки орнаментів та оберегів на вікнах, над дверима ставилися хрестики, вікна зачинялися віконницями. Двір загорожувався тином, тому що саме хрещате переплетіння гілочок утворювали хрест, який є певним оберегом. Іноді навіть все село обрювали символічним колом. Так само засновівався і Рим, плужком треба було оборати територію. З цього обряду у нас залишилося те, що обораним рівчаком залишається тільки кладовище. Це не допускає ні туди, ані назад небезпечні сили, духи, бо є люди, які померли не своєю смертю. Це залишки дуже архаїчних обрядів. І сьогодні вони виступають, як елемент культури.\nАбо в іншій коляді: «Що місячик — то господарик, Що сонечко — то господинька, Ясні зірки — його дітки», — антропогенний принцип світобудови свідчить, що Всесвіт нашими пращурами узгоджувався на всіх рівнях з людиною. Людина в цих містеріях ставала справді космічною, і вона немовби одночасно жила у двох вимірах, у двох світах. Зримі зоряні пульсування зливаються з незримими спектрами променів від землі, окремі з яких ми спроможні сприймати у вигляді привидів, марень, звукових чи світлових сигналів. І такі імпульси фіксуються тими, хто споріднений зі своєю землею. А з іншого боку, з Всесвіту долинають ті інформаційні імпульси, які для відкритих Великих душ оформлюються в безсмертні рядки Махабхарати, Упанішад, Біблії, Корану чи Книги перемін «Іцзин»… Ці імпульси закладені в наших невмирущих колядках та щедрівках. Ці імпульси лягали на папір видатним нашим поетам, авторам «Слова о полку Ігоревім», «Слова про Закон і Благодать», творцям, дійсним, а не імітаторам, наснажуючи вже інших, хто прилучався і прилучається до цих першоджерел, до наших духовних витоків.\nКожен індивідуум. Таким чином запрограмований, що він є неповторний, етнічна неповторність так само – велика програма. Тому , коли запитують, хто об'єднає, яка політична сила, програми? Є загальна програма, для цілої української спільноти всього світу. Вона відбита, як у духовній матриці, вічнійц матриці – в мові, в слові. Слово нас програмує. Пригадайте з Біблії сентенцію – спочатку було слово. А забуваєте про те, що «І сказав Господь Бог – і буде день, і стався день; і буде світло – і стало світло». Господь Бог словом викликає космічні явища. Ця сентенція відбита не тільки в біблійних текстах. Це ознака того, що слово до суще. Тому воно в християнській вірі, разом з Христом ідентифіковано, як сила Господня або сам Господь. Саме тому я завжди покладаю надію на те, що не виконавши своєї програми великої українство, воно нікуди не зникне. Зникне людство взагалі, тоді може зникнути українство, українська мова. Вона проходить відповідний шлях випробування, як і ми. І тому домінантою сьогоднішньої розмови є слово. Все інше похідне. Єкономічні, любовні, всі інші – це похідне від мови,слова. Якщо не усвідомлюють, то мусять ще прийти до цього. І всі ті, хто приїхав з різних кутків, країн.\nУкраїнці прагнуть одного – бути українцями, бо вони зберегли себе, хто в 6-му поколінні, хот в 8-му, хто в 2-му. Хто поїхав на заробітки, але хоче зберегтися. Обставини сталися так в Україні, що нас витискають, побавляють права на себе. А права на себе ніхто не може позбавити. Це право Господа. Бути нам собою чи ні. Не може бути зовнішньої сили або чинників. Всі розуміють, щоми можемо зберегтися, консолідуватися за умови, що ми зберігаємо державу, розв'язуємо ті успадковані різні болячки, які сполучені між собою. Це мовно-церковна проблема. Дві болячки. Вони загнані в середену, не розв'язані, їх треба було розв'язати 15 років тому. Кравчуку, коли ми повинні були розігнати парламент, скликати новий, який би був опертий не на капітал, а на духовні, національні цінності. Є одна рекомендована процедура – вертатись до себе. Якщо ти втратив себе, позбувся себе, якщо у тебе забрали право бути собою, у твоїх дітей, повертатись. Це називається самоідентифікацією. Доки нація не перейде цього процесу, не усвідомить свого місця і ролі, місійності відповідної, тому що ми не випадково маємо ці випробовівання, оцю карму. Це загально-національна карма. Очевидно, щось Господом Богом передбачено для нас. Особлива якась місійність. Не як біблійного народу. Запитується, чому такі випробовування – унас розуму бракує? Ні. У нас бракує волі? Ні. Ми показали це півтора роки тому. Щось очевидно те, що нас повертає знову, ставить нас фронтально до тих тем і проблем, які є успадкованими, яких нас позбавляє внутрішній опонент і зовнішні чинники. Саме тому, поки ми цього не відбудемо… Це так само, як сподіватися на Бога, не ходячи до церкви.\nЗа справедливим законом життя кінець породжує початок, світло перемагає темряву, радість розвіює смуток, а тепло перемагає холод. Отак і весна відбирає права у зими. Це дивовижний герць! Недаремно праслав’яни вважали березень першим місяцем Нового року. Що бачили вони? Неймовірне диво, на яке здатна лишень природа, натхненна Творцем! Смерть, яка, здавалося запанувала навічно після двобою на вкритому багрянцем полі осені, яка закрила кригою весь дивосвіт до небокраю... відступає. Здавалося б: річний цикл – від альфи до омеги – пройдено. Але недаремно названий він колом річним. І знову життя бере гору, пробуджується, квітне, буяніє. Так люди отримують звістку: життя вічне. Любіть його і того, хто вам його дав! Споконвіку наші пращури спостерігали за дивним дійством закликання, віщування весни. Магія слова і сакральної дії в ньому. Березень, колись в давнину навдивовижу влучно – „протальник”, „зимобор”, „капельник”. Чи треба розшифровувати ці означення? Ні. Це вам не чужинський „март”, нав’язаний давно зруйнованою імперією…Закликають весну , як правило, діти, дівчата й жінки. Це не завжди відбувається на "сорок мучеників". Іноді на "Теплого Олекси", іноді на "Явдохи". А то й напередодні Благовіщення. Весняне дійство - хороводи та ігрища при розпаленому багатті - тривало в давніх слов"ян від березня до червня. Коли ж Україна-Русь прийняла християнство, обряд викликання весни став розпочинатися з Великодня. Одна його частина - палення вогню для очищення землі перейшла на "Чистий четвер", а друга - поминання мертвих на могилах - припала на "Проводи".\nІнші ознаки поганських традицій перейняли на себе весняні дні вшанування християнських святих. Наприклад, свято обретіння. Воно відзначається 9 березня на честь віднайдення або обретіння голови Івана Предтечі. Звідси – й назва. За свідченнями церковних джерел, після відсічення голови Івана Хрестителя, тіло було поховане його учнями в самарійському місті Севастія, а голова - таємно - на горі Ємонській. Через багато років при бцудівництві храму на цій горі й відбулося Перше віднайдення, себто, обретіння голови Іоанна Предтечі. Щоб не була вчинена наруга, її знову поховали у збудованій церкві. Після запустіння церкви у 452 році відбулося Друге віднайдення або ж обретіння голови Івана Хрестителя. Святиня була перенесена в Едессу, а потому в Константинополь. Свято обретіння почало називатися в народі "обертінням". Тому в народі кажуть, що в цей день "чоловік до жінки обертається". І "птахи обертаються з вирію, обертаються до нас головами, збираються летіти до нас. Це Святий Іван чудом своєї голови повертає їх назад до нас додому". Селяни по жайворонках ворожили на врожай. Якщо жайворонки летять високо над землею, то це вони "до Бога летять молитися" - буде врожай на збіжжя. Якщо ж летять над землею низько, то це "загубили ціп по дорозі" - буде неврожай.\nКоли діти бачили диких гусей, то підкидали вгору солому і гукали навздогін: "Гуси, гуси, нате вам на гніздечко, а нам на здоров"ячко". Цю солому матері збирали і клали на гніздо під квочку: "щоб курчатка водилися".\nХристиянство і язичництво в його народному вияві не суперечать одне одному... антагонізм існує на рівні церковних ієрархій. Християнство і язичництво – це одна наша віра, одне перейшло в інше, ми живемо в період нового буття. Приклади на моделі людини від малечі до дідуся.Не оминути найулюбленіший дітьми й молоддю 14 березня — день преподобної мучениці Євдокії, в народі святої Явдохи, яка була страчена за християнську віру близько 160-170 років. За давніми повір'ями, саме цього дня з першою ластівкою з вирію з'являється до нас весна. Побачивши пташок, діти брали у жменю землю, кидали їм услід і говорили: «На тобі, ластівко, на гніздо» - це щоб швидше весна приходила. А заодно дітлахи в ластовинні поспішали попрохати: «Ластівко, ластівко, на тобі веснянки, дай мені білянки». Господині миті брали до рук грудку землі й кидали її на город зі словами: «Кріп сію!» На тому місці, де вона падала, мав зійти кріп. При цьому має значення й кількість ластівок, бо «одна ластівка ще весни не робить». Любов і шана нашого народу до ластівки виявляється у приповідках і приказках на святої Явдохи. «Як ластівка з ластовенятами» - кажуть про матір, що любить і шанує своїх дітей. «Щебече, як ластівка», - говорять про лагідну і приємну мову дівчини або молодиці. «Горобець - молодець, а ластівка краща». Руйнувати гніздо ластівки споконвіку вважалося й досі є великим гріхом. «Хто в руки ластівку або її яйце візьме, у того обличчя вкриється ластовинням» - так матері лякають своїх дітей, щоб вони не турбували ластівок у їх гніздах.На Явдохи господині не пряли, не ткали. Цей день вважався вдалим для плетіння ятерів, неводів. Риба в такі снасті повинна ловитися ліпше. Господарі вгадують у цей день майбутній урожай: якщо вітер у цей день віє із заходу або з півдня - буде врожай на збіжжя. Якщо ж зі сходу або півночі, то буде посуха. А тому і неврожай на зернові культури. Якщо день сонячний - уродить пшениця, якщо ж день похмурий і небо захмарене - буде врожай на просо і гречку. Теплий сонячний день віщує врожай льону й коноплі. Якщо зранку сонячно, то врожайними будуть ранні посіви; сонце в обід - можна надіятися на середні посіви. А якщо цілий день небо захмарене і сонце визиратиме тільки під вечір - пізні посіви будуть урожайними. Весну і чекали її швидшого приходу, пришвидчували певними магічними ритуалами, піснями, хороводами, замовляннями. Вважалося, що позиція людини повинна бути дуже активною. Якщо не прикликати Весну, для того виготовлялися печені пташки, які виносили дітьми весною на галявини, стрибали, співали відповідних приповідок, вважали, що ці пташки мали стимулювати. Тут ми бачимо магічний зв'язок: дія – відповідь. І в залежності від того наскільки активною була дія, настільки природа могла відповідать на людські замовляння, молитви.\n22 березня - день пам'яті 40 мучеників Севастійських - ревнителів християнства, які прийняли мученицьку смерть біля озера Севан. «На сорок святих» (або ще «на сороки»), за звичаєм, пекли 40 пампушок або пирогів із пісною начинкою: капустою, квасолею, сушеней та ін. До цього дня готували й спеціальне обрядове печиво у вигляді птахів, так званих «жайворонків» або «сорок». «Жайворонки, прилетіте, весну-красну принесіте!» - вигукували діти, підкидаючи вгору спечених мамами пташечок,- за повір'ям, ці тістяні жайворонки мали прикликати з вирію своїх пернатих родичів разом із весняним теплом. Інколи в «жайворонку» запікали монетку, і тоді той із родини, кому вона дісталась, вважався щасливим. Монетку зашивали йому в сорочку й відтепер доручали відповідальну роботу: засівати ниву, засаджувати город, щоб добрий був урожай. «На сорок святих» сорока приносить 40 паличок для гнізда», «На сороки - сорока іменинниця,» - казали в народі. На Переяславщині в цей день дівчата варили 40 вареників І частували хлопців - «щоб мороз любисток не побив». Ще має бути заметено 40 закутків, і сорока морозів можна сподіватися. Якщо весна рання, то селяни починають сіяти горох. В народі відносно цього існують суперечливі думки: одні кажуть, що хто сіє горох на Сорок Святих, тому вродить по 40 стручків на стеблині та по 40 зернин у стручку. Другі твердять, що, навпаки, гріх сіяти в цей день, бо свято.\n30 березня - день святого Олексія, чоловіка Божого. Залишивши замолоду батьківський дім, св. Олексій став проповідником і праведником, живучи, як жебрак, на паперті. В народі це свято називають «теплого Олекси» й пов'язані з ним повір'я і прикмети, в яких відбився народний досвід спостереження природи. Як уже дітей купають, отже, тепло весняне встановилось і тому навіть таку ніжну істоту, як бджола, можна на світ Божий випускати. І виносили пасічники із зимівників вулики, хоч ненадовго (як день не дуже сонячний), а при сонці — то на цілий день, і замовляли бджіл на цілий рік: «щоб здорові були, і роїлись, і меди носили, і з пасіки не втікали». За повір'ям, вівсянка починала співати саме в день «теплого Олекси». Цього дня ворожать; тепла сонячна погода обіцяє на врожай, достаток і мед. Якщо ранок ясний, бджолині рої з вуликів будуть виходити ранками, а як вечір ясний, рої будуть виходити вечорами. Для того, щоб вродила ярова пшениця потрібно на Явдохи Сорок Святих і «теплого Олекси», вийшовши із церкви йти до комори й вибирати найкращі зерна для посіву: «вродить добре і буде чисте, як золото».\nМисливці вважають, що в день «теплого Олекси» ведмеді покидають своє лігво й ідуть шукати поживи. На Чернігівщині, наприклад, серед мисливців побутувала думка, що в цей день переселяються лисиці із старих нір у нові.\nВдивімося, вслухаймося: в кожному прислів’ї, приказці, прикметі пшениця, бджоли, птахи, любисток... Живе і животворне наше оточення. Серцевина гомосфери. Те, що зв’язує нас із витоками, із домівкою, землею. Мудрі пращури розуміли – у чому сила життя. Народна філософія українців – філософія землі та праці. Наші традиції, обряди – це суміш елементів, створена Часопростором . Родова екзогамічна епоха, впливи грецько – візантійської релігії, магічні символи є легко впізнаваними і зрозумілими. Праця – це наша участь у світотворенні. Тому так радісно зустрічали весну наші батьки, діди, прадіди. Пробудження, радість, новолітування.\nМи всі захоплюємося технічним поступом людства, новими технологіями, новою інформаційною сферою, а між тим технічна експансія має свої межі. Хоча технічні можливості й розширюватимуться, але вони ніколи не вийдуть за межі, окреслені можливостями самої техніки. Проте зростання духовної та інтелектуальної могутності людини, на відміну від технічної, направду безмежні…\nІстина полягає в тому, що ми відійшли, дистанціювалися від Життя і Природи, від першовитоків свого існування, що нам необхідно повернутися — як і всьому людству — до цих життєвих духовних першоджерел, які не мають якоїсь окремої дефініції, але нами всіма добре сприймаються, як Життєва сутність. Про ці першовитоки добре знали всі релігії світу, всі філософські школи. Першовитоки Життя і Природи в нас самих і у світобудові. Ці сутності, ці духовні кристали перебувають у нас і лише достеменне, а не прагматичне мистецтво дає нам хвилини прозріння, відкриває для нас самих ці енергетичні духовні згустки.\n«Художню творчість виявляє нам Космос, який заломлюється через свідомість живої істоти», — так схарактеризував роль мистецтва, зрештою слова, великий український учений Володимир Вернадський. Царство Боже, тобто Всесвіт, умістився в безмежну людську душу, у якій божеське завше було витоком до безвічного. Тобто ще в доісторичні часи питання безсмертя пов’язувалися з високими людськими категоріями й люди щедро бажали одне одному добра й багатоліття. А безмертя згодом трансформувалося у Воскресіння Христове, у святий Великдень… Передує Великодню свято Благовіщення Пресвятої Володарки нашої Богородиці й Пріснодіви Марії, яке вшановуємо 7 квітня. В основі цього свята лежить євангельське свідчення про те, як Архангел Гавриїл приніс Діві Марії благую вість (добру, радісну звістку), що вона в недалекому майбутньому народить Сина Божого — Ісуса Христа. Благовіщення вважається одним із дванадцяти свят суворого, аскетичного характеру. В це свято заборонено працювати. Недарма в народі кажуть, що «в цей день навіть птах не в'є свого гнізда». «Зозуля тому й несе яйця в чуже гніздо, що колись робила кубло в день Благовіщення». «Все, що народиться в цей день — погано ростиме, бо від благовісного теляти добра не ждати». «Благовісне яйце під квочку не кладуть». Бог благословляє в цей день рослини, й усе починає рости. Цвітуть перші весняні квіти: проліски, первоцвіт, ряст, сон-трава...\nУ неділю за тиждень до Великодня вшановується свято Вхід Господній в Єрусалим. Коли Ісус Христос їхав у місто на ослі, то жителі міста, які зустрічали його, встеляли перед ним дорогу пальмовим гіллям. Це свято займало в побуті віруючих значне місце, продовжувалося воно сім днів й закінчувалося вербним днем. У багатьох народів вважалося, що верба, яка росте в сирих місцях, біля води, має магічну силу й здатність забезпечити поля й сади вологою. Господарі, повертаючись із церкви із посвяченою вербою, до хати не заходили, а відразу ж садили на городі по кілька гілок або у полі, «щоб росла Богові на славу, а людям на вжиток», а решту несли до хати і ставили на покуті. Якщо, увійшовши до хати, заставали когось, хто проспав заутреню, то били такого посвяченою вербою, примовляючи: "Не я б'ю —верба б'є, За тиждень Великдень, Недалечко червоне яєчко!" Останній тиждень Великого посту називається чистим. На цьому тижні віруючі люди дотримуються так само суворо, як і на першому тижні. Селяни вірили, що це найкращий час для сівби ярових зернових культур і гороху — «буде колосисте і без бур'янів». Найважливішим днем цього тижня є четвер, який називається чистим, святлим, великим, страсним або живним. Чистий четвер — день весняного очищення. Ще вдосвіта, до східсонця селяни «чистили» комору, подвір'я, хату — все мало бути по-святковому прибраним. В Україні побутує повір'я, що в «чистий» четвер, до світанку ворон носить із гнізда своїх дітей купатися в річці. Той хто скупається раніше за пташенят ворона, той буде здоровий протягом цілого року. Отож хворі люди ще вдосвіта, щоб устигнути поперед ворона, намагалися купатися, щоб очиститися від хвороби. Викупавшись, хворий набирав ще відро води із свого купелю й ніс ту воду на перехресну дорогу й виливав — «щоб там усе лихо зоставалося». Полум'ям страсної свічки випалювали або викопчували у хаті на волоці хрест — «щоб лиха нечисть хату минала. Цей хрест залишався на сволоці до «Віддання Великодня» (в середу на шостому тижні після Великодня). Страсна свічка в народному віруванні мала велику магічну силу. Цю свічку запалювали перед іконами, коли мешканців дому охоплював страх. Під час великої грози запалювали свічку, «щоб грім хати не спалив».\nУ страсну п'ятницю, як і взагалі, останні три дні страсного тижня, не готували обіду, вдовольняючись хлібом, капустою, огірками. Навіть рибу їсти в цей день не можна. Такожвважається великим гріхом шити, рубати дрова або що-небудь тесати сокирою. У давнину в селах у Страсну п'ятницю виконували лише дві роботи: пекли паски та садили розсаду капусти, «щоб капуста була здорова, як паска». Паски в печі накриваються хусточками, які потім зберігаються і, при потребі, вживаються на підкурювання від бешихи. Якщо верх паски западе або вона виявиться порожня в середині, то це віщує нещастя — хтось помре в цьому році», вважали на Слобожанщині. Виготовлення паски особливої форми — зв'язано з вірою в чудодійні властивості обрядової освяченої їжі. В південних країнах свято Паски в часі збігалося з першим збором урожаю зернових. Хліб із муки нового врожаю випікався прісним, його не можна було змішувати із закваскою із старого хліба. Новий хліб їли лише після освячення, й люди вірили, що такий хліб був наділений чудесною силою. Його можна було їсти, не побоюючись злих духів. А щоб не переплутати новий хліб із старим, йому надавали особливої форми.\nА вже у Великодню суботу готують крашанки або, як кажуть на Київщині, «галунять яйця», а в Карпатах — «сливчать сливки». Згідно з народними віруваннями, крашанки потрібно готувати в суботу тому, що яйця, пофарбовані у п'ятницю, швидко псуються, а коли зроблені в суботу, вони зберігаються протягом усіх свят. Яйце в очах стародавніх слов'ян із його властивістю перетворюватися у птаха було наповнене таємничим змістом. Люди бачили в цьому акті підтвердження своєї віри в чарівну здібність живих істот перевтілюватися. Для того, щоб зробити яйця найбільш догідливими духам, наші предки їх обмащували кров'ю. Пізніше замість крові яйця стали фарбувати червоною фарбою. А ще пізніше — просто фарбувати в який-небудь яскравий колір. Звичай виготовляти писанки виник на території України дуже давно. Глиняні, кам'яні яйця, розписані геометричним і рослинним орнаментом, знайдені археологами в Україні, датуються XI—XII століттями. Порівнявши орнаменти на посуді, що був знайдений при розкопках на Київщині та Полтавщині, із найдавнішими орнаментами писанок вчені довели, що звичай розмальовувати писанки походить із дохристиянських часів. Хвилясті лінії — символ води і кружальця — сонячні знаки, ромби — символи засіяного поля, вмішені на них, уособлювали цілий космос. Розмістивши його на крихкій оболонці яйця, що таїть у собі зародок нового життя, людина прагнула вплинути цією чарівною силою на навколишній світ. У християнські часи це набуло вже іншого змісту. Суботні малювання писанки стали передвісниками Великодня, найсвітлішого Свята Християнського…\nІ ось настає Великоднє диво. Лунає всю провідну неділю і після неї та формула, що нагадує про справжнього Пана Всесвіту і про долання бар’єрів страху для сущих: Христос Воскрес, смертію смерть подолав і сущим у гробах життя дарував. Ще апостол Павло сказав: «А вмер він за всіх, щоб ті, хто живе, не жили вже для себе самих, а для того, Хто за них був, умер і воскрес… Тому-то, коли хто в Христі, той створіння нове, — стародавнє минуло, ото сталось нове!…Бо Бог в Христі примирив світ із собою самим, не зваживши на їхні провини, і поклав у нас слово примирення».\nУ давнину в Україні побутувала легенда, за якою воскреслий Спаситель посадив у підземелля під скелею головного сатану Вельзевула. І наказав йому гризти залізні двері, замки, ланцюги: всіх по дванадцять. Гризе нечистий, знаючи, що як впорається до Великодня, то настане кінець світу. Ось залишився останній ланцюг. Ще мить — впаде й він… І тут задзвонили в церкві дзвони, заспівали люди «Христос воскрес!». І поновилися всі перепони, починає нечистий роботу спочатку. А як настане такий час на землі, коли люди перестануть співати й вітати одне одного словами «Христос воскрес!» — впаде останній ланцюг, вирветься сатана на волю. Й буде кінець світу. Так визначив для себе наш народ важливість Великодня — свого найбільшого й найсвятішого свята. Великдень в Україні ще й свято весняного воскресіння, оновлення природи, що відзначалось у день весняного рівнодення ще за часів язичництва. Це поєднання двох вір, двох світів — язичництва й християнства, що понині збереглось у віруваннях та великодній обрядовості українців. Згідно з давніми повір'ями, злі духи, як мешканці підземного царства, живуть в могильній тиші й дуже бояться крику, шуму, стрільби, брязкоту і дзвону. Коли на Великдень лунали постріли із рушниць, «гармат», брязкотіли всілякі тріскачки й дзвонили в церковні дзвони, люди вірили, що все це відганяє злих духів і нечисту силу. На Лівобережжі досі вірять, що, коли піти на кладовище й похристосуватися з покійними батьками саме в той час, як у храмі вперше проспівають «Христос воскрес!», то з могил можна почути відповідь: «Воїстину воскрес!». Можливо, саме завдяки вірі в силу цих слів після Другої світової війни серед українських емігрантів з'явився звичай на вітання священика «Христос воскрес!» відповідати: «Воскресне Україна!».\nСтосовно пасхального цілування чи христосування, варто зауважити, що цей звичай є пережитком язичницького обряду зустрічі членів общини, коли вони сходилися на своє весняне свято після тривалої й важкої зими. Сягає древніх звичаїв своїм корінням й обряд розговіння. Господар тричі обходить навколо столу з мискою, наповненою свяченим. Після цього, ставши обличчям до ікон, розрізає на тарілці кілька свячених яєць і підносить частину яйця до рота. Ніби причащає кожного члена родини, примовляючи: «Дай, Боже, ще й на той рік дочекатися святого празника Воскресіння Христового в щасті і здоров'ї!» Упиватися ж під час розговин не можна, бо «як уп'єшся на розговинах, то цілий рік будеш ходити немов у напівсні, так тебе Бог покарає». На Херсонщині для тих, хто знаходився у дорозі й не сидів за великоднім столом разом із родиною, господиня відрізала шматок паски. Загортала його в рушник разом із трьома крашанками й клала на покуті. На Вознесіння, як подорожні ще не вернулись, гостинець віддавала жебракам. На Київщині після розговіння вмиваються, кладучи в миску дві крашанки й мідну монету, а потім воду виливають на вогонь або в озеро. Кожне слово Великоднє, кожен рух, атрибут – це овячена таїна, упредметнена, візуалізована велика сила. І водночас символ, який маємо розшифрувати. В почині було Слово. І Слово було Бог… Так, слово обожнене, як і обожнене яйце, яєчко, яйце-райце… Це з нього постав увесь світ. Це прообраз Всесвіту. Це світ навиворіт: посередині сонце-жовток, далі — небесна сфера, а за тим — земна твердь… Шкаралупка в руках. Яка ж вона крихка! Вона огортає небесну далечінь, вона ж і замикає в собі серцевину —заплідок, жовток… Триєдність у своїй взаємопов’язаності, у своїй нерозривності та взаємообумовленості: життя окремої особи, життя родове, життя загальнолюдське, життя як біологічний прояв, життя як прояв свідомості, життя в духові… Тепер зрозуміло, чому формула «все від яйця» — «аводон» є найпереконливішим доказом взаємоперетікання макро в мікро і навпаки… Космос над тобою і космос в тобі, але він же ось — у твоїй руці. Писанка, крашанка. Великоднє диво. Воскресіння життя. Свято безсмертя. Дивлячись на писанку ми пізнаємо життєдайну сутність Космосу, мудрість творця, який розкриває нам одна за одною всі тайни світотворення. Вони тут, вони відкриті нам, варто лише придивитися. І прислухатися…\nУ посланні Апостола Павла до коринтян є найважливіші слова, найважливіші аргументи, які необхідно і нам пам’ятати: «І слово моє, і проповідь моя не в переважливих словах людської премудрості, а в явленні духа і сили». З’явилася нова категорія у свідомості людській: «сила духу». «Щоб віра ваша була не в мудрості людській, а в силі Божій. Премудрість же промовляємо між звершеними, та премудрість не віка цього, ані князів віка цього, що зникають, а промовляємо премудрість Божу тайну, закриту, котру Бог призначив перш віків на славу нашу, котрої ніхто з князів віка цього не пізнав, бо коли б пізнали, то Господа слави не розп’яли б».\nЯкі вражаючі своєю актуальністю сентенції, особливо для тих, хто власну премудрість видає за загальну, хто вузькогрупові премудрості накидає всьому людству, хто своє бачення світу нав’язує як єдино можливе. У згаданому посланні Апостол нагадує: «Писано бо: погублю премудрість премудрих, і розум розумних відкину. Де мудрець? Де книжник? Де досліджувач віку цього? Чи не обернув Бог премудрість світу цього в дурощі? Коли-бо у премудрості Божій не пізнав світ Бога мудрості, то Богові вгодно було спасати віруючих через дурість проповіді. Бо юдеї жадають ознак, і греки пошукують мудрості, а ми проповідуємо Христа розп’ятого, — для юдеїв згіршення, а для греків — безумство».\nВся історія людства, всі розумні книги, твори, культури, цивілізації переосмислюються в основах своїх. «Звістка про Воскресіння Христове розійшлася по всій землі і змінила її обличчя», — стверджує дослідник Біблії Генрі Геллей. Неможливо пояснити історію воскресіння Христа якоюсь теорією, крім сприйняття її як реального історичного факту. Джон Бродус сказав: «Якщо ми не знаємо, що Христос із Назарету воскрес із мертвих, то ми взагалі не знаємо історії». Христос Воскрес і воскресив душі усопших. Життя людське має виправдання. Вся світова історія ніби підготовляла цю подію: народження Христове. Його земне життя та Воскресіння. Від часів самого Адама, від першолюдини. Тому стає зрозумілим постулат: «Я є альфа…», «Я є в почині всього». Відомий російський поет, єврей за походженням Йосип Бродський цікаво коментує Євангеліє і Земний строк Ісуса Христа: «В Євангелії мені подобається те, що розвиває ідеологію Старого Завіту… Все, що мало відбутися, уже було описано і передбачено. Тому він і помирає. Він був розіп’ятий тому, що більше нічого про нього не мовилося в книгах, які він читав. Немовби Старий Завіт був сценарієм і він грав відведену йому роль. І далі нічого не було. Це була остання сторінка сценарію».\nІснує те, що складає основу основ: Воскресіння Христове, що переходить в кінцеву фазу всього сущого: «Я є альфа і… омега…» Якщо є початок, то мусить бути і кінець: омега. Це всеоб’ємна сферичність, де крапка початку стає крапкою кінця. А отже, кінцеве стає початком: воскресіння. Ця ідеологія важко засвоюється розумом, а лише серцем. Тому ідея воскресіння легко приживається на українському ґрунті. Життя втрачає абсурдність. Немовля, народжене в яслах у Вифлеємі, обожнюється. Безпомічне стає силою. Нездоланною. Всеперемагаючою. Всі інші історії людства немовби стають передісторією. І запитуєш себе: а чому ці величезні історичні масиви нашого народу перейшли в забуття? Чому? Кого звинувачувати? І чи не були попередні періоди наші давньоісторичними періодами проб і пошуків істини?\nІІІ. Травнева роса\nАнтропоморфність Всесвіту ми знаходимо всюди: і в безтурботних веснянках, у формах курганів, у параметрах гончарних виробів, в орнаментах та візерунках. Сам Великий стиль життя був сповнений багатозначущої магічності і підключення до космічної енергії. «Внутрішнє» і «зовнішнє» ще за трипільських часів було не розділене, воно було єдиним, як був нерозривним макро - і мікросвіт. Наші пращури жили Великим Річним колообігом, замкнені магічним Стилем життя, де все співвідносилось, зіставлялось і співмірювалось: зовнішнє з внутрішнім, коли навіть перед тим, як зрубати дерево, необхідно було просити у нього прощення, а згодом, з прийняттям Христової віри, перехреститись. Будь-яке дійство починалося з відповідної декламованої формули чи обряду. Космологічна реальність для наших пращурів була такою ж звичайною, як для нас звичайна мегаполісна реальність, як її невід’ємна складова — урбаністика. І тому їхній побут і звичаї були виповнені щоденною творчістю. Проте і наший сьогоднішній душевний досвід приймає Космос, як щось близьке і споріднене. Буденний досвід обмежує нас, проте душевний та інтелектуальний досвіди є джерелами інформації, яка здобувається творчими зусиллями. І тому питання, чи ми досконаліші від своїх попередників, інколи викликає посмішку. Так, досконаліші в цивілізаційному аспекті, а не в духовному. Тому, що цивілізація не є продовженням культури, а, як стверджував Шпенглер, а за ним і наш земляк Микола Бердяєв, — є її смерть.Загалом питання, чи ми ближче до духовних витоків, чи віддалені, потрібно ставити в контекст ширшого питання про доцільність та призначення людини на Землі. І чи образ Всесвіту, який зачерпне своїм зором сучасний мрійник напередодні Спаса, розгорнеться до тих меж, які відкривалися пращурам упродовж їхнього життєвого строку? Чи це буде лише маленький кристалик, дрібненька піщинка серед мільярдів подібних собі?\nНапередодні Юрієвого дня, 5 травня, відзначалося у давнину свято Красної Гірки, або Красної Лелі. В Україні ще й досі зберігаються старі урочища, здебільшого високі пагорби з такою назвою, яку отримали від «красної» весни, від «красних», тобто красивих горбів, узгір'їв, які першими вкриваються травою під променями яскравого весняного сонця. На цих гірках, власне, й відзначалось свято: грали в народні ігри, співали пісень, танцювали, водили хороводи. Існувало повір'я, що на Красній Горі ховаються духи чоловічої статі: упирі, перелесники, характерники, відьмаки. Це на противагу горі Лисій, де у трав'янистих схованках вільно велося відьмам, чарівницям, мавкам та русалкам. Духи грілися біля вічних вогнів «красних» дерев і справляли шабаші на Радуницю - Проводницю, Красну Гірку та Навин день. Перун часто пускав вогняні блискавки у дерева, зокрема дуби. Про таке дерево казали: «красне» або «Перунове». Його вважали священним, міченим рукою бога і боялися: «Огонь святий мститься, як Його не шануєш». До «Перунового дерева» приходили всім родом зі старійшинами на чолі співати хвалу Богові першого весняного грому, воєводі війська небесного. Тут юнаки показували силу, а звідти їх проводжав Перун до січі кривавої. Ось чому Красні Гори рясно вкриті горбками ратних могил. У цей день по всій Україні проводилися різноманітні ігри: «горюдуба», або «горю-горю-пень», «Леля», «мости» та інші. На двадцять п'ятий день після Великодня припадає свято — Рахманський великдень, себто Переполовення або Права середа. На Полтавщині, як їдять на Великдень крашанки, то лушпиння із них збирають і несуть до річки та кидають на воду, щоб вона понесла його десь далеко за моря до рахманів. Припливе воно до них, як вважали, на десяту п'ятницю. Тоді й буде Рахманський великдень. Найдавніша літературна згадка про «рахманів» або «брахманів» зустрічається ще в літописі Нестора. Дослідники роблять висновок, що Рахманський великдень - це ймовірно якийсь залишок стародавніх, ще дохристиянських звичаїв. Можливо у майбутньому і буде знайдено зв'язок між переселеннями індоарійських племен за далекі моря, які стали називатися брахманами, і дохристиянськими звичаями пускати за водою шкарлупки крашанок… А на Херсонщині існує повір'я, що в ніч на Рахманський великдень покійники сходяться до церкви на всенощну. Там співають, моляться, а потім розговляються тими Дарами, що були принесені їм у день Проводів. Тому тут цей день називається Навським Великоднем.\n6 травня відзначається свято, встановлене на честь святого великомученика і побідоносця Юрія (Георгія), який прийняв мученицьку смерть за християнську віру в 303 році. Юрій вважається покровителем хліборобства й скотарства тому і свято у нашого хліборобського люду завжди було у великій шані. Ім'я святого лицаря Юрія зустрічається у багатьох українських піснях, переказах та легендах. Згідно зі стародавнім народним віруванням, у цей день «весна сходить на землю». З'являються перші сходи ярових, оживають озимі посіви, зеленіють гаї й сади. Роса в цей день має цілющу властивість. Наші предки цього дня ще до схід-сонця збирали росу і промивали нею хворі очі. Дівчата вмивалися «на красу», старші люди мочили голову, «щоб не боліла». А господині кропили цією росою домашню птицю — «щоб плодилися». Та найголовніша подія — це вигін худоби на Юр'єву росу. Вона пов'язувалася із цілим рядом магічних актів, які здійснювалися для того, щоб «очистити свійських тварин від усього злого і примусити те зло увійти в якийсь сторонній предмет. У день святого Юрія відбувались у давнину обходи полів. Ішли усією громадою в поле, «на хліба» і там відправляли спільні молитви за врожай. На Черкащині дівчата, сплівши вінки із зеленого жита, освячували їх у церкві. А коли йшли хресним ходом у поле, то клали вінки на хоругви. Згідно з повір'ям, це додавало врожаю. А щоб голова не боліла, дівчата клали такі вінки собі на голову. На Поділлі, йдучи в поле, кожний селянин брав із собою крашанку й калач. Протягом цілого дня люди прямо на полях пили і їли, а дехто й качався на посівах, щоб жито родило... На Херсонщині вірили, що діти покачавшись по озимих посівах — «на всі чотири сторони», не будуть боятися ніякої хвороби. Згідно з народним повір'ям, у день святого Юрія звірята сходяться докупи й розмовляють між собою. Казали: «Святий Юрій звірів пасе та призначає здобич для них». І вважали, що не годиться в цей день відбирати у звіра те, що він схопив. Бо то йому святий Юрій призначив. Вовка називали Юрковою собакою, бо Юрій — покровитель звірів. У давнину на Юрія, а в деяких областях й понині дівчата займаються гаданням. Почувши зозулю, дівчина запитує: «Зозуленько, зозуленько, чи довго я буду в батька?» Якщо зозуля більше не куватиме, а здійметься й полетить, то це знак, що дівчина цього року заміж піде. Якщо ж почне кувати, то скільки разів «прокує», стільки й років має чекати дівчина свого весілля.\nА ще на святого Юрія вірили у прикмети. Якщо при першому громі підперти спиною дерево, стіну, ворота, то не буде боліти спина. Дівчата, почувши перший грім, бігли до річки, вмивалися й витиралися чим-небудь червоним, щоб бути красивими й багатими. Заодно, дівчата намагаються впіймати перше гусеня і натирають ним обличчя, вірячи, що зникнуть веснянки.\n22 травня відзначається свято на честь перенесення мощей Святителя і Чудотворця Миколи із Лікії до італійського міста Бар. Колись у цей день господарі виводили коней у поле на першу пашу і з цієї нагоди на майдані, в центрі села, священики служили молебні та кропили коней свяченою водою. В полі вершники їздили верхи «щоб нечиста сила коней не мордувала». Існує кілька народних приказок: «Прийшов Миколай — коней випасай»; «Юрій з теплом, а Микола з кормом»; «Святий Юрій пасе корів, а Микола коней». Із цього дня в Україні починали стригти овець і сіяти гречку, а звідси й приказка: «До Миколи не сій гречки і не стрижи овечки!» На Київщині та Поділлі існував давній звичай: у день «весняного» Миколи робити заздравні обіди, які називалися нікольщиною. Звідси й приказка: «Понаставляли тих мисок, як на Нікольщині!»\nЗа Миколою йде слідом день Симона Зілота, який відзначають 23 травня. Свято встановлене на честь апостола Симона Зілота, одного із дванадцяти, який прийняв мученицьку смерть через розп'яття на хресті. У цей день селяни ходять по лісах, збираючи лікарські рослини. В народі гадають, що Зілот дає цілющу траву, і що він порядкує рослинами. На Черкащині колись побутував звичай у цей день «купати Симона». Старші жінки й молодиці варили всяке цілюще й пахуче зілля й виливали все у велику широку діжку. Клали на столі хліб, а на нього рушник. Все це призначалося для самого «Симона». Вибирали із свого гурту яку-небудь вдову й називали її «Симоном». Потім її роздягали, садовили до діжки, наповненої цілющим відваром із зілля, й купали. Одна із жінок поливала сидячого «Симона» цим відваром, а решта жінок приспівували. Потім «Симона» витирали рушником, починаючи із рук. Після цього всі присутні учасники цього весняного очисного обряду купалися в тій же воді. Після купелю всі йшли в садок, пили там горілку, настояну на цілющих травах і корінні. А потому співали давніх обрядових пісень.\nНа 40-й день після Пасхи відзначається двонадесяте свято Вознесіння Господнє. Цього дня на Елеонській горі неподалік Єрусалиму Христос на очах у своїх учнів знісся на небо. В християнських церквах відбувається із цього приводу урочиста служба. В європейській народній традиції до Вознесіння приурочували обряди, пов'язані з охороною посівів і свійських тварин. В Україні на Вознесіння, інші назви Вознесіння, Вшестя, Знесення, Піднесення, також сповідували магічні землеробські обряди. На Рівненському й Волинському Поліссі цього дня належало «заполювати льон» — щоб добре ріс, «підносився» вгору. В окремих районах Чернігівщини та Сумщини під Вшестя пекли такі собі млинці «христові онучки» (від слова «онуча»). З ними ходили в поле «щоб Добре росло жито» або на кладовище — поминати померлих. Все це мусило допомагати хлібові підніматися угору, слідом за Христом, вселяло надію на вознесіння на небо душ предків. До всього, це останній день, коли можна вітатися словами „Христос Воскрес!”… Так ми вшановуємо того, хто відкинув царство земне і власною смертю. Два слова, про глибинний зміст вряд чи замислюємося. А проте вони оберігають нас від вселенського лиха, тому що – праведні, наділені величезною силою. Помічаємо ж: варто сказати ці два слова замість звичайного вітання, і душу огортає щастя і любов. Бодай на мить немає страху, і ми відчуваємо: є вона, Господня прихильність, і про це нас сповістив той, хто смертю смерть подолав... Отак, з надією і любов’ю ми разом з календарем готуємося до переходу з весни у літо.\nIV. Кресник з Трійцею йде...\nСвященні гаї і священні річки, священні діброви і священні могили, гори, дерева й урочища пов’язані безпосередньо з людиною, що поклонялася всьому цьому. І мовою серця озвучувала надовкілля. Вона дотримувалася табу щодо тих святинь мудро. І виважено регулювала свою діяльність, зберігаючи необхідну рівновагу на величезних обширах: від Передкавказзя до Сяння. Наші пращури зберігали єдність із надовкіллям, жили в ритмі з ним, не розчленовуючи культуру з цивілізацією… Як відомо, диференціація, тобто розділення цих двох категорій, почалася з відокремлення людини від природи, виключення природних явищ та відповідного одухотворення самої природи від цілісної космогонічної системи. Людина поставала сирітною в техногенній цивілізації. Бог чи пантеон богів як всепроникаюча реальність, що пронизувала людське життя, а особливо духовні сфери людської діяльності, такі як словотворчість, музика, живопис, скульптура, архітектура, — почала вилучатись із цих сфер. Тому так званий авангард чи модернізм стали формальними за своєю суттю, де місця для духу не залишалося. Коли ми вживаємо такі категорії, що побутують в археології, як «черняхівська культура», або «зарубинецька культура», або ж «трипільська культура», то маємо на увазі єдину і цілісну самозорганізовану систему духу й матерії людської діяльності. Її умовно можна означити як первісний синтез. І колядки, щедрівки, гаївки, веснянки, русальні пісні, а також відповідні обряди свідчать про цю нерозривність. І первісна Космогонія наших пращурів була покликана зорієнтувати людину в безмежному просторові та часові на вічне, а не тимчасове. На ранніх стадіях розвитку нашого етносу цивілізація була ніби облямівкою для коштовного смарагду — Культури: Змійові вали, що стали ознакою саме цивілізації, відмежовували Культурний простір від Дикого поля… І цей культурний простір озивається до нас своєю глибиною, і є постійно живильним витоком для всіх сущих українців. Професор Лільського університету Же у Франції зауважує, що кожна казка своїм корінням углиблюється в первісну свідомість, а сама свідомість занурюється ще далі, — за його висловом, у «космічну горловину». І сама людина запрограмована від початків, від так званого «галактичного яйця» на космічність і певну детермінованість, неминучість. Саме тому їй була властива провіденційність, прозорливість у часові, коли наступні події в житті передбачалися. Що свідчило, у свою чергу, про психологічний збіг часу з людськими почуттями. Час переживався не просто як час минулий, теперішній чи майбутній, а як теперішньо-минулий, як теперішньо-теперішній і як теперішньо-майбутній. Блаженний Августин підтвердить у свої роздумах цю нерозривну трискладовість часу. І ці категорії були особливо загострені, судячи з древніх обрядів наших предків. Згодом ця трискладовість відобразилася у вшануванні святої Трійці, яка заповнила сакральністю ту духовну спадщину наших пращурів.\nСвято Трійці або П'ятидесятницю відзначаємо на 50-й день після Великодня, воскресіння Христового. Воно сформувалося у IV столітті після прийняття церквою догмата про трійцю — існування єдиного Бога у трьох іпостасях. Христос невдовзі після свого воскресіння наставляв своїх учнів: «Ідіть, научайте всі народи, хрестячи їх в Ім'я Отця, і Сина, і Духа Святого». За Святим Письмом у день єврейського свята Шавуот — П'ятидесятниці зійшов на апостолів з неба дух святий і пішли вони між народи, «говорячи іншими мовами, як дух їм провіщав». Святкування Трійці увібрало язичницькі обряди кінця весни і початку літа. Це свята рослинності, що базувалися на вірі у магічну силу зела та квітів. Їх відзначали з піснями, танцями й розвагами. З прийняттям християнства обидві традиції поєдналися, утворивши новий пласт обрядовості. Трійця, зелена, клечальна або гряна неділя, зелені святки… Такі народні назви цього циклу українських календарних обрядів. За церковною традицією, перший день свята — Духів день. Другий — власне Трійця. В Україні перед святом, у зелену суботу, оселі прикрашали зіллям. Гілками клена, липи прикрашали вікна і двері хати. А на посівах жита стромляли в землю гілки. На подвір'ї, біля воріт ставили принесену з лісу невеличку березу або осику. Долівку хати притрушували запашним зіллям: лепехою і любистком. На підвіконнях ставили букети з чебрику, волошок і м'яти. За уявленнями слов'янина - язичника, зелена сила лісу і дух дерева допомагали людині зміцнити здоров'я, вберегти господу від лиха і сприяли врожаю. Троїцьке зілля не викидали, а сушили. В його відварах мили волосся, щоб не боліла голова. Парили хворі ноги і навіть клали під голову покійникові: «щоб йому й на тім світі пахло». Суха лепеха у коморі з житом мала відганяти мишей. А в гнізді квочки — допомагати вилуплюватися курчатам. Особливо цінували зілля, свячене у церкві. Першого дня Трійці в Україні понині справляють найбільш архаїчний обряд водіння Куста. Зокрема, цей звичай зберігся на Волині. Молоду дівчину вбирають у зелень і прикрашають стрічками. Потім з піснями водять селом, отримуючи гостинці від господарів осель. Обряд мав іншу назву — «водити тополю». Зазвичай біля тієї «тополі» дівчата співали:\nСтояла тополя край чистого поля,\nСтій, тополенько, не розвивайся,\nБуйному вітрові не піддавайся...\nІз зеленими святками в українців пов'язано багато легенд і переказів про русалок. Вважалося, що впродовж тижня після Трійці, який називається русальним або Русальницею, по землі ходять русалки. За народними повір'ями, це дівчата або молоді жінки, які втопилися під час купання. Русалки на віки переселилися на дно глибоких рік і озер, у казкові палати з прозорого кришталю. Місяць і зорі викликають русалок з води. Із тихим плескотом хвиль, розгортаючи блідими руками густий очерет, русалки виходять на берег. У них бліде тіло, довге хвилясте волосся, зелене як трава. Стан стрункий і гнучкий. А очі палкі й сині, як озерна глибочінь. На голові у кожної русалки вінок з осоки. І лише в старшої царівни віночок з водяних лілій. Коли русалки виходять з води, то сідають на березі і розчісують своє довге волосся. Беруться за руки й водять дивовижні, з таємничим шепотом хороводи. Іноді русалки вилазять на дерева й гойдаються на гіллі як на гойдалці, співаючи пісень. Русалчині пісні небезпечні: хто почує їх, тот зачарований іде до них. Русалки беруть його у своє коло і гратися з ним. А потім залоскочуть і затягнуть на дно річки. Інколи русалки бігають житнім полем, плещучи в долоні і вигукуючи: «Ух, ух... Солом'яний дух!» Часом русалки розпалюють вогні, що горять над могилами. В Україні довго зберігався звичай серед жінок: у русалчин тиждень розвішувати на деревах полотно, що його нібито русалки брали собі на сорочки. А на вікнах розкладали гарячий хліб, гадаючи, що його парою русалки будуть ситі. Серед русалчиного тижня, а саме у четвер не можна було працювати. Інакше можна розгнівати русалок. І вони почнуть шкодити домашній худобі, птиці й усьому господарству. Цей день називається Русалчиним Великоднем. Починаючи з четверга Русалчиного тижня дівчата не ходять поодинці в поле й не купалися, «щоб русалки не залоскотали». І завжди носили з собою полин і любисток, які відлякували русалок. Якщо доводиться заходити у воду, то спершу на плесо потрібно було накидати полину і любистку. По закінченні тижня після Трійці русалок урочисто виряджали із села. Дівчата проводжали вбрану у вінок і саму сорочку дівчину - русалку за межі села. Примовляли: «Ідіте, русалочки, ідіте. Та нашого житечка не ломіте». Наші пращури вірили: хто помер чи втопився на зелені святки, той стає русалкою. А духову суботу вважали днем поминання потопельників і малих нехрещених дітей, яких церква забороняла поминати в інші поминальні дні. Майже по всій Україні неодмінно відвідували кладовище в понеділок Трійці — розигри. Свіжі могили прикрашали клечанням. На Рівненщині й Волині досі на кладовище ходять у четвер, на «навську трійцю». Цей день ще називають «сухим четвергом», коли здавна заборонялося працювати в полі. Натомість треба було пересушувати одяг.\nТроїцькі обряди завжди додавали здоров'я людині й родючості полю, оберігали від лиха дім і худобу. Раділи люди на Трійцю і дякували Богові за оберіг від хвороб і зла. Й цю подяку пронесли крізь століття, зберігаючи в своїх генах автентичну обрядовість. Вона доповнювала сакральну віру в Спасителя, в Святу Трійцю. І цим збагачувала духовний світ наших пращурів. А, власне, хто сказав, що цей світ бідний? Бідні — убогодухі. Бідні ті, хто не має теперішнього - минулого. Воно присутнє буде доти в нас, доки слово наше з нами. Якщо в світі залишилося всього п’ятсот душ біблійного народу самаритян, що й подосі живуть на своїх історичних посілостях у центрі колишньої Самарії, в сучасній Іорданії з єдиною, як на мій погляд, історичною місією: збереження найдревнішого в світі манускрипту — Тори, якому налічується 3650 років, і який був написаний праправнуком Мойсея Нагі, то чому нарікати нам? Чому нам нарікати й, власне, на кого? Хіба що на самих себе… Коли поглянемо на місто Себастію, головне місто самаритян, то найперш виникає захоплення, як жменька людей в 500 душ виконують те, що їм призначено Небом, тобто Всевишнім — бути собою. Їх на всій Землі менше, аніж людей в якійсь Зачепилівці. Але живуть вони за тими приписами, якими жили їхні пращури ще в добу Івана Хрестителя, який перебував за часів Ірода у в’язниці міста Себастії. Тут же, після обезголовлення, було поховане тіло святого. Але за часів Юліана Відступника могилу його блюзнірськи розрили, а рештки тлінні спалили й розвіяли за вітром. Вони зберегли з тих давніх часів лише двадцять фоліантів, серед яких найважливіший є Тора і тлумачення до неї «Маімар». Ця мізерія духовної спадщини зумовлена тим, що ще в 721 році до нашої ери. Цар Сарагон вигнав значну частину племені до Вавилону, та коли вони повернулися на свої землі, то, уже за часів царювання синів Ірода, самаритяни були продані в рабство, а місто зруйноване дотла… Зберегли в бесагах найкоштовніше — Тору, навколо якої, власне, і з якою пов’язане їхнє життя. Маючи теперішнє-минуле, вони уперто слугують теперішньому-завтрашньому. Чому ж українці не достойні такого наслідування?…\nV. Івана Купала\nУся наша вітчизняна історія, всі ті неймовірні страхіття та лихоліття, що упродовж багатьох віків спустошували освячену Великим Володимиром українську землю і яким важко знайти аналоги у світі, раптом знаходять своє виправдання. Адже свідчать про моральну велич нашого Боголюбного народу, який приймав виклики долі, і з «розколотим шоломом та щербленим мечем» зупиняв і гуннів, і аварів, і хазарів і став на сторожі християнської Європи. І «боронив перед наступом азійства» не один раз «святощі східно-римської» і західно-римської цивілізації… Всі ці дії знайшли своє виправдання, можливо, це наша роль, присуд історії. Але найпосутніше це: «хто в Христі, той створіння нове…» Недарма сказано: «Стародавнє минуло, ото сталося нове». Але те стародавнє зосталося у наших автентичних витоках духовності, рідному Логосі і, відтак, у традиціях і народних обрядах. Інакше потрактовувати — означає сприймати нашу українську історію як безглузду, як будь-який розділ Старого Завіту, висмикнутий з Біблії, поза контекстом стає абсурдним. Усе виправдовується прийняттям віри Христової нашими пращурами. І ми стали вписаними в контекст світової історії… Красномовним свідченням цих слів є святкування Івана Купала, яке випадає на 7 липня.Середина літа й друга половина року. Цей час одвіку був гарячою, страдною порою, коли хлібороб пильнував кожну погожу днину, зважав на всі погодні прикмети. Українці – нація працелюбів, і ця риса навіки вкарбувалася в обрядовість Чи не тому в липні немає великих «річних» свят? Однак міцно увійшло в народну традицію Різдво Іоанна Предтечі. Іоанн — син священика Захара та Єлисавети, родички Діви Марії, народився за півроку до народження Христа. Про його появу на світ благовістив ангел. Сповнене аскези і служіння Богу, життя Іоанна викликало велику повагу до нього жителів Іудеї, серед яких він проповідував. Тих, що покаялись у гріхах, Іоанн хрестив водою, готуючи люд до духовного хрещення месією. Звідси ім'я Хреститель. Разом із усіма на берег річки Йордан прийшов і Христос, якого Іоанн охрестив у воді. Продовжуючи своє служіння Богу, Іоанн безстрашно викривав гріхи й облуду не тільки серед простолюду, але й серед царствуючих осіб. За це цар Ірод укинув його до в"язниці. На день народження Ірода, дочка Іродіади Соломія попросила в подарунок за свій танець відрубану голову Іоанна. І отримала її на блюді... Так мученицьки скінчилося життя пророка.\nУ народній українській традиції день народження Іоанна (Івана Купала, Івана - травника або Копального Івана) - свято літнього сонцестояння. Цей день споконвіку був поетичним язичницьким святом торжества сонячного світла й тепла. У старовинних письмових джерелах Купало характеризується як язичницький бог земних плодів, якому приносили в жертву хліб — головний плід землі. Атрибутами свята є Купало і Морена. Марена, Мара або Марина згідно зі слов'янським міфом — зимове божество, що морить землю стужею, а людину хворобою і голодом. Тому корінь „мар” несе негативно забарвлене змістове навантаження у більшості виявів. Мара, марати, марнувати, примара... Але в народі, зокрема на Слобожанщині, вважали її старшою русалкою. Марена, як і Коструб — це уособлення зими. І тому з весняною відновою намагались їх знищити. Святкування зазвичай розпочинається ввечері напередодні Івана Купала. Дівчата збираються в умовлене місце поблизу водоймища з вінками на голові сплетеними із живих квітів та пахучих трав. Виготовляють опудала головних персонажів свята - Купала і Марени. Наприклад, на Поділлі й Волині дівчата виготовляють Купала з гілок верби й прикрашають квітами та вінками. На Полтавщині опудало Купала виготовляють із соломи, прикрашають його стрічками і намистом. Буває, замість солом'яного опудала садовлять дитя, яке виконує роль Івана Купала. На Київщині та Одещині його виготовляють із гілок будь-якого дерева. Опудало Марени на Полтавщині, наприклад, виготовляють із гілок чорноклену, вишні, соломи. На Слобожанщині - з гілок чорноклену і трави.\nВзявшись за руки, дівчата ходять навколо Купала й Марени й співають пісень. Чоловіки й жінки теж сходяться на це видовище, але у співах участі не беруть. На Волині хлопці кидають квіти на ті стежки, де ходять дівчата. Як тільки юнки закінчать співати, хлопці нападають на «Купала», обривають із нього вінки й квіти. А саму гілку кидають у воду. Потім розкладають вогнище й стрибають через нього. На Слобожанщині перестрибують через купальський вогонь парами. Перед тим, як стрибати, хлопець знімає з голови дівчини вінок і кладе собі на голову. А на дівчину одягає свій головний убір. Затим беруться за руки й стрибають. Перестрибнувши, пара проходить навколо «Купала» й стає позаду інших учасників гри, розмінявшись головним убором і вінком. У деяких областях України вважають: якщо при перестрибуванні пара не розійдеться, то це знак, що вона вступить у шлюб. Після сміливих стрибків через вогнище, дівчата несуть Марену до водоймищ, де її потрібно втопити. Часто разом з нею кидали у річку й Купала. Після цього дівчата й купалися і при цьому співали купальських пісень. На Івана Купала припадає час найбільшої сили сонця. В Західній Європі свято називали «середньолітньою ніччю». В уяві наших предків це був час святковий і чудодійний. Наші пращури вірили, що в цей день «сонце у воді купається». Тому й вода, як і вогонь має цілющу силу. Тому молодь і стрибала в цей день через вогонь та купалася у водоймах. Щоправда, літні жінки застерігали, що купатися з Мареною не варто. Бо як тільки вона пірне у воду, то налітає сильний вихор. Це нечиста сила з'являється за Мареною. Після втоплення Купала й Марени дівчата тікають від хлопців, щоб ворожити. Вони дістають свічки, запалюють їх і прилаштувавши до своїх вінків, пускають на воду. Поки вінки пливуть, дівчата ідуть понад річкою й співають. Згідно з народним повір'ям, якщо вінок пливе добре й свічка гарно горить, то дівчина вийде заміж. А якщо він крутиться на місці — то ще дівуватиме. Якщо потоне— заміж не вийде взагалі. Коли ж вінок відпливе далеко й пристане до якогось берега, то туди дівчина заміж піде. На Полтавщині пущений на воду вінок переймає наречений дівчини, який із нею хоче одружитися. У Галичині дівчата святили у церкві сплетені вінки із чебрецю і зберігали їх упродовж року. Під час хвороби людей чи худоби напували хворих настоєм із зілля тих вінків. По завершенні святкування, на тому місці, де стояла Марена, відьми нібито збирають листя з тієї гілки, на якій була Марена. Те листя «гідне від усякої хвороби». За іншим повір'ям, відходити від «Купала» ліпше не оглядаючись. Інакше наздожене відьма, яка обов'язково присутня на купальському ігрищі. За народним повір'ям, у ніч на Івана Купала дерева переходять з місця на місце й шумом гілля розмовляють між собою. Той, хто знайшов цвіт папороті, може бачити, як вони це роблять й розуміти їх мову. Заодно й бачити, де заховані скарби і здобувати їх. Помітивши кущ папороті десь у лісі напередодні Івана Купала, потрібно підійти до нього й розстелити скатертину, на якій святили паски на Великдень. Потім свяченим ножем накреслити навколо себе і куща коло, окропити папороть свяченою водою і починати молитву. Як тільки стемніє, то чорт різними засобами намагається людину налякати: стріляє, кидає каміння, гілки, верещить несамовитим голосом. Знахарі радять не боятися чорта, бо ж він має силу лише до окресленого кола. Опівночі папороть розцвітає. І блискуча квітка, як жарина, одразу падає на розстелену скатертину. Потому її потрібно швиденько згорнути й заховати за пазуху. В усній народній творчості побутує безліч подібних повір'їв і легенд стосовно інших рослин. Зокрема, про міфічну «переліт - траву». Нібито той, хто зірве її, буде у всьому щасливий. Переліт-трава має силу переноситися з одного місця на інше, а її цвіт барвистий як веселка. В ніч під Івана Купала цвіт цієї трави світиться зіркою. За народним віруванням, лікарські рослини тільки тоді мають справжню цілющу здатність, коли зібрані в ніч під Івана Купала або вранці з «Іванівською» росою. Тому тією росою й умиваються українські дівчата на красу.\nVI. Петро і Павло\nКупальські забави з древніми язичницькими звичаями передують суто християнському святу першоверховних апостолів Петра і Павла, яке відзначаємо 12 липня. Першоверховними апостолами називаються тому, що вони більше інших потрудилися у проповіді Христової віри.\nАпостол Петро (Симон) один з перших учнів і вірних послідовників Христа. Рибалка Симон із Капернаума залишив сім'ю й послідував за Христом. Християнське ім'я Петро, що вперекладі означає камінь або ж скеля, мало бути символом його духовної стійкості. За проповідницьку діяльність апостол Петро разом з апостолом Павлом були вкинуті в Мамертинську темницю в Римі. Й за наказом імператора Нерона засуджені до розп'яття. За церковним переказом, апостол Петро попросив повісити його на хресті вниз головою: «бо я недостойний Господа свого». Трапилося це близько 57 року нашої ери. Апостол Павло залишив 14 євангельських послань і був ревнивим проповідником віри Христової. До свого духовного прозріння мав ім'я Савл і був «гонителем церкви Божої». Дорогою в Дамаск, де він мав переслідувати християн, Савл був осліплений. А потім чудесно зцілений Богом. Прийнявши віру в Ісуса й нове ім'я Павло, він тепер уже сам стає гнаним і переслідуваним. Місіонерські діяння Павла і мученицька смерть дали йому право на високе звання першоверховного апостола. Життєвий літопис носіїв Христового вчення Петра і Павла – яскравий приклад благовісту Месіанської ідеї, що позначилася спочатку на долях жменьки, а потім скерувала на шлях істинний усе людство. Християнська космічність, підсілена магічністю давньої культури, не зустріла спротиву в душах. Бог є Любов. Найпростіше і найвідоміше правило Космосу. „Нам Бог се відкрив своїм духом, усе бо досліджує Дух, навіть Божі глибини...” – промовляє до язичників апостол Павло, чиє апостольство відділене усього 30 - ма роками від Воскресіння Христового...\nВ Україні з Петровим днем пов'язувалося багато повір'їв і звичаїв. На Петра вперше після посту дозволялося готувати молочні страви. Господині варили вареники із сиром, пекли мандрики, себто сирні бабки. З цього часу переставала кувати зозуля. Казали: вона «мандрикою вдавилася». Бо, згідно з легендою, вкрала у святого Петра одну мандрику й за це її Бог покарав. А якщо зозуля кує й після Петра, то це вішує нещастя.\nСвятий Петро споконвіку вважався покровителем пастухів. У нього навіть був батіг. Згадаймо високі, з ніжними блакитними квітами стебла цикорію. В Україні цю рослину досі називають «Петровим батогом». До свята Петра і Павла готувалися, як до великого свята: білили хати, оздоблювали рушниками стіни, прибирали на подвір'ї. Вранці цього дня всі йшли до церкви. Дівчата прикрашали свої голови вінками із польових квітів, особливо червоними маками. Повернувшись із церкви, люди розговлялися мандриками. Назва гостинця нібито походить від того, що Петро з Павлом у своїх мандрах світом харчувалися виключно мандриками. У цей день господарі неодмінно виносили громадським пастухам гостинця: мандрику, грудку масла. На Бойківщині пастухи збиралися на пасовищі, будували «петрівник» - невелику землянку чи загорожу, прикрашену зеленню. І в ній усі разом обідали. Їли молочне, щоб корови краще доїлися. А на сході України існував звичай на Петра й Павла «заполіскувати дійниці». Спочатку жінки обідали гуртом. А потім рвали трави, що мають жовтий цвіт. І годували ними корів: «щоб жовте молоко було». Після Петра розпочиналися жнива. Тому в українській петрівчаній пісні співалося:\nЩо тільки жива.\nНа другий день після Петра відзначали колись теж свято. Називалося воно «Напів-Петра». У цей день різали трьох півників і варили борщ у трьох горнятах. Примовляли: «три борщі, бо святий Петро три рази відрікався від Христа».\nТак історія пізнання людством Космосу, обретіння істини відбилася у словах, традиціях, звичаєвому річному коло обігу. Тим і прикметне Петра і Павла. Це – не просто особливий день календаря. Це – енергетичний згусток, в кожній молекулі якого закодовано часточку таїни Часопростору. Один з елементів багатющого духовного інструментарію пізнання світу. Тому й досі живі для нас слова Апостола до коринтян – жителів головного міста імперії Римської: „Чи не знаєте ви, що ви - Божий храм... Хто нівечить Божого храма, того знівечить Бог, бо храм той – святий...”\nЯке багате на пахощі і кольори свято Маковія, коли освячений букетик васильків, чорнобривців, колосків, кількох булавок зрілого маку та чебрецю знаходив своє місце під всемістивим сволоком, на якому нижче вирізьбленого хреста викарбовувались і сімейні дати, і родові імена… Життя тоді виповнене особливими ритуалами і набувало особливого змісту…І замість нарікань, які сиплються звідусюди на наший родовід, культивуючи і до того розросле почуття меншовартості, складаємо подяку: роду нашому красному, роду пречудовому. Він споконвіку жив за антропним принципом, узгоджуючи власне життя з вірою Господньою, з безкінечністю Всесвіту, з Космосом і Логосом, надаючи їм особливого забарвлення — українськості.\nМеханічний образ світу, що ввірвався в життя наших дідів і батьків разом з тракторами, жатками, гарматами, гучномовцями, не озлобив їх, не змеханізував їхньої свідомості. Вони зберігали, як і всі, хто був поряд, хто пережив голодомори, нечуване насильство і богозневажництво, найсердечнішу й найтоншу діалектичну пов’язь між собою і безмежним буттям космосу. Аналізуючи міфологію наших пращурів розумієш, чому неодмінно повинна була бути обожнена вода, яка відома під іменем Дани не лише на Україні, але і в Греції, Малій Азії, в Римській імперії. Культ якої тривав і триває від часів пізнього палеоліту аж донині, й іменем якої позначені наші найважливіші ріки: Данапр, Дністер, Дон, Дунай, Донець… А слово «дно» є ніби відлунням «дана», віддзеркалюючи її вроду. Маковія… Ми відчуваємо приналежність до діянь біблійних Маккавеїв та до історії кривдника давніх юдеїв Антіоха Егіфана, що в 168 р. до Р. Х. спустошив Єрусалим, осквернивши Храм Соломона, поклавши на його вівтар свиню і збудувавши вівтар для свого бога Юпітера. П’ять героїчних синів священика Маттатія підняли повстання супроти римлян і вже в 165 році відвоювали Єрусалим і очистили храм. І було започатковано нове свято. Свято, яке шанували наші батьки. Збирали букет із гвоздик, чорнобривців, колосків жита, васильків, крокусів, синюватої Миколаєвої колючки, медуниці… Букет, що увінчувався кількома добірними голівками маку. На освячення… Цей букет буде насичувати хатнє повітря особливими пахощами майже цілісінький рік…. Букетик перев’язується вовняною червоною ниткою: вже з церкви він повернеться разом із засторченою посередині свічкою… Свічка — це вже пізніше надбання. А мак — це уособлення водночас і сили, і духу… Сила не лише в множинності, а й у кожній окремій зернинці, в сімені, в мачинці, що, вислизнувши поміж пучками, виросте наступного літа, збагативши літню палітру рожевим кольором, а згодом явивши свою різьблену корону… Це - цар-рослина… Мак… І носили його на освячення не один вік до різних церквиць і храмів…\nМак і віра… Пригадується, у філософа Лева Шестова є таке євангельське поняття: «макове зерня віри»… Так, макове зерня віри пересуває гори, громадить мури, висипає Змієві вали і творить всі можливі і неможливі дива. Тільки наділена вірою людина, як, наприклад, пророк Ілля, може своїм плащем розітнути річку Йордан і вознестися у вогняній хмарі в небо… Макове зерно споживалося для зміцнення віри… Воно ставало маковим зерном віри, що давало можливість пророкові Іллі ударом плаща свого розділити води річки Йордан і вознестися у хмарі на небо у вогняній колісниці, в яку було запряжено вогняних коней… У Біблії зафіксовано дивовижний діалог поміж пророком Іллею та його учнем Єлисеєм. Після розділення вод і переходу річки Йордан Ілля сказав до Єлисея: «Проси, що маю зробити тобі, поки я буду взятий від тебе». І сказав Єлисей: «Нехай же буде на мені подвійний твій дух!» А той відказав: «Тяжкого ти зажадав! Якщо ти побачиш мене, що буду взятий від тебе, — буде тобі так, а якщо ні — не буде». Пророк вознісся, залишивши учневі той самий плащ, яким скористався він, аби розділити води Йордану для переходу назад… Але не це є кульмінаційним у цьому фантастичному, з буденної точки зору, сюжеті, а слова: «Якщо ти побачиш мене, що буду взятий від тебе…» Тобто, якщо ти віриш в це диво. Тут сталося подвійне підсилення віри у вознесіння, адже Єлисей хотів цього «подвійного духу». І сталося так… Бо, дійсно, віра єдина творить дива… Власне, таке переконання супроводжувало наш народ крізь тисячоліття. Тому не дивно, що головними святами найтеплішої, благодатної сепневої пори є Спаси, що передують Маковею. 14 серпня відзначаємо свято Походження або Ізнесення дерева животворного хреста, більш відоме серед віруючих, як перший, мокрий або медовий Спас. Слово «Спас» — це скорочена народна вимова слова «спаситель», себто Ісус Христос. Це свято ми перейняли з Візантії, де 1164 року імператор Мануїла переміг іновірців - мусульман. В день перемоги перед битвою чудесно обновилася ікона Божої Матері. Руські князі прагнули надати святові і місцевого характеру. Володимирський князь Андрій Боголюбський, побивши 14 серпня 1164 року іновірних волзьких болгар, оголосив це справою Спасової та Богородицької допомоги. Відтак Спас має й руське національне забарвлення.\nПерший Спас співпадав за часом з першим засівом. Перед сівбою освячували насіння, щоб краще родило. По селах святили воду, хресні ходи рушали на ріки, озера, ставки. Люди купалися самі й купали худобу, щоб очиститися від Нечистої сили. У церквах правили молебні про дарування врожаю, про щедрі дощі. Оскільки обряди були пов'язані з водою, свято першого Спаса стали називати ще й мокрим Спасом. Водночас воно збігається з другим вирізанням стільників із вуликів. Перший мед несли в церкву святити, казали, на медовий Спас. У цей день у святцях згадуються ще й семеро мучеників — братів Маккавеїв: Авіма, Антоніна, Гурія, Єлеазара, Євсевона, Аліма й Маркелла, матері їх Соломонії та їх учителя Єлеазара, які в 166 році до нашої ери прийняли мученицьку смерть. Відтак в Україні свято дістало назву «Маковія».\nКожен із нас може пригадати, як віра додавала йому сили або як віра рятувала його чи відвертала лихо… Сюркоче цвіркун під піччю, лампадка вихоплює лагідне обличчя Ісуса Христа, по хаті рухаються тіні, засинаєш з думкою про козака, який щоночі їздить широким полем, супроводжуючи захоплених ніччю хліборобів… Спаса… Яблука привезуть, сулію меду купуємо, груші-лимонки і груші-спасівки вляжуться поряд з білим наливом у кошику і будуть освячені коло церкви і можна буде наїстися їх досхочу…Яблука можна різати на соковиті частки і вмочати в золотий полумисок з медом, що обпікатиме тобі і язик, і горло.. Можна розламати коржика і заїсти його медом. Можна, язиком перетнувши нитку меду, вилизати дерев’яну ложку, яку ти щойно відірвав од медяного полумиска… Мед - що може бути добрішим за нього… І для мене стає зрозумілим, що і яблука, і груші, і меди, і дині, і кавуни освячувалися на наших землях задовго до прийняття віри Христової. Але як доречно це багатотисячорічне літнє дійство збагатилося ще й образом Господнім… Преображення… Перетворення, пересотворення. Цар - колос перевтілився у пшеничну зернину, макове стебло - в мачинку, яблуня згортається в серцевинні зернятка, дуб, крислатий і багатовіковий, згортається в жолуді…\nПреображення Господнє, що відзначається 19 серпня. Саме воно і є яблучним Спасом. Його чудесне Преображення, яке бачили учні-апостоли. З Євангелія від Матвія про Преображення Господнє ми знаємо, що Ісус узяв з собою Петра і Якова, і Івана, брата його, та вивів їх осібно на гору високу: «І Він перед ними преобразився: обличчя Його як те сонце засяяло, а одежа Його стала біла, як світло. І ось з’явились до них Мойсей та Ілля, і розмовляли з Ним. І озвався Петро та й сказав до Ісуса: «Господи, добре бути нам тут! Коли хочеш, поставлю отут три шатра: для Тебе один, і для Мойсея, і один для Іллі». Як він ще говорив, ось хмара ясна заслонила їх, і ось голос із хмари почувся, що сказав: «Це Син Мій Улюблений, що Його Я вподобав. Його слухайтеся». А почувши, попадали усі долілиць і полякалися сильно. А Ісус підійшов, доторкнувся до них і промовив: «Уставайте й не бійтесь!» Звівши очі свої, нікого не побачили вони, окрім Самого Ісуса. А коли з гори сходили, заповів їм Ісус і сказав: «Не кажіть нікому про це видіння, аж поки Син Людський із мертвих воскресне…» Подія, без сумніву, визначна в земному житті Ісуса і його учнів.\nО цій порі вже відчутні подихи осені. Тому в селянських прислів'ях сказано: «Із Спас - Преображення погода преображається», «Після другого Спаса - дощ хлібогній», «Прийшов другий Спас - бери рукавиці про запас». До Спаса зазвичай завершують жнива і розпочинають копати картоплю, збирати яблука і груші. А 29 серпня відзначається свято Перенесення нерукотворного образу Спаса нашого Ісуса Христа із міста Едесси в Константинополь. Воно відоме в народі як третій Спас або Спас на полотні. В місті Едессі у Месопотамії жив цар Авгар, який захворів на проказу. Почувши про чудесні зцілення, що їх творив Ісус Христос, Авгар послав до нього гінця з проханням приїхати в Едессу й вилікувати його. Христос відповів гінцеві, що після завершення своєї справи на землі він надішле до царя одного зі своїх учнів. І той його вилікує. Під час цієї розмови Ісус обмив своє обличчя і витерся рушником, на якому відбився його лик. Гінець привіз Авгарові відповідь Ісуса Христа і чудесний рушник. І коли той витирався цим рушником, діставав велике полегшення. Після вознесіння Ісуса Христа на небо, один з його апостолів Фадей прийшов в Едессу й вилікував царя. Після такого дива жителі Едесси разом зі своїм царем прийняли християнство. А убрус – ікону на полотні – встановили над головними воротами міста. Звідси, до слова, назва і Спаської вежі Кремля. В Едессі ікона ця була святинею, доки мусульмани - сарацини не пограбували Едессу. У 944 році візантійські імператори викупили ікону в мусульман. Вона була доставлена в Константинополь і 29 серпня урочисто повернулася в храм. На честь цих подій і встановлене свято третього Спаса. У селян свято третього Спаса пов'язане передусім із завершенням жнив і сівби озимини. Не дарма існують приказка: «Третій Спас — хліба припас». Чому ж саме для українців це свято, свято Спаса — одне з найбільших не лише за церковним календарем, а й за землеробським календарем? Чому саме до цього дня заборонялося їсти мед, чому необхідно було освячувати всю садовину, а тим родинам, де хтось загинув, так само заборонено було споживати садовину? Яблучний Спас… Спас медовий… Спас. Яблуко спокуси, яблуко розбрату, яблуко молодильне, яблуко отруйне, яблуко забуття, яблуко спасіння… Запах яблук у коморі, яблуковим духом виповнене подвір’я, бо на погребищі стоять повні дека яблучних крищеників, вариться варення і повидло. Крадені яблука найсмачніші - вони лоскочуться за пазухою, вони приховуються у сіні в повітці. Удари добрих яблук по землі сповіщають про те, що вознесіння плоду на найвищі яблуневі галузки закінчилося… Земля притягує, земля чекає… Рівномірне перехресне бахкання ціпів на виструганому току по розшитих снопах розпочинає довгі дні обмолоту, що завершаться пізньої осені в стодолах… Зібраний дідух з добірних стеблин чекатиме Різдвяної пори, окрай стерні стоятимуть з чотирьох кінців пшеничного лану людиноподібні закрутні. Обважнілі перепелиці вже подають на краю села своє перезріле «пітьпідьом…» Ситі куріпки цілими виводками, перетнувши польову дорогу, залишають хрещаті сліди на розімлілій куряві…Запах свіжовипечених коржів і коржиків збагачує симфонію літніх пахощів. А форми круглих білих коржів і коржиків вказують на лунарні, праісторичні символи, коли нашими пращурами вшановувалось новим хлібом перше осіннє сонце…\nVIIІ. Зліта - в осінь\nСтавлення людини до людини, українця до українця — це є, по суті своїй, ставлення до Бога. І всі літописні свідчення акцентують увагу на особливій гостинності наших пращурів, на їхній задушевності, на згуртованості навколо споконвічної традиції безкорисної толоки. Відсутність загостреного прагматизму, можливо, є причиною відсутності в світі бізнесу надбагатих українців. На відміну, скажімо, од вірменів чи греків… Душа, як відомо, антиматеріальна. Хоча в різних наукових публікаціях зустрічаються запевнення, що вона має свою вагу. «Душа в сто тисяч разів легша аніж розум, але настільки ж вона сильніша від нього. Душа наділена світлом, що потужніше аніж електрика, яскравіше аніж сонце чи місяць». І тому життя людське безглузде, якщо воно обездушене і відповідно - обездуховлене. Тому одуховлення українського надовкілля є просто вражаюче. Воно просякло всі без виключення українські обряди і традиції, зачинаючи з Різдва і завершуючи днем зимового Миколая. І ми повинні вклонятися до землі нашим дідам і батькам, що вони зберегли цю возвеличуючу душу «архаїку»: стукати на Маланку обушком сокири по дереву, аби воно вродило. Частувати кутею худобу, викачувати яйцем або виливати яйцем страх, заносити до хати Дідуха, підносити на тичці обмайоване стрічками колесо, закопувати на «зелені свята» вільце, або ставити всім миром гойдалку, водити «Козу», танцювати «кривого» танця, святити крашанки та писанки, святити воду, позначати страстинськими свічками сволоки, обкурювати хату, справляти вхідчини, підкладати під сволоки зернята і копійки, міряти до одвірка дітей на зріст, робити потягушки немовлятам, настоювати купелі з любистку, збирати польові квіти і разом з кленовими галузками клечати домівки, справляти обжинки…\nЗемля сприймалася нашими попередниками як найважливіше місце у Всесвіті, де відбувалися космічні події, зафіксовані в усіх епосах, у тому числі і в українських обрядах. І вони, пращури, відчували, що в небі існує, як і в душах їхніх, певний незримий центр, який і свідчив про всесвітнє життя, у якому зливається і минуле, і теперішнє, і майбутнє. І душа людська виповнювалася світлом всесвітнього буття, вбираючи світ зримий і незримий, набуваючи іншого змісту: любові до всього сущого. Глибинна життєва снага, яка не піддається підрахункам, робила людину доброю, щирою, приязною і до ближніх і до надовкілля. І вони, значною мірою, ставали уособленням буття в дусі. Адже віра їх наснажувала і супроводжувала щоденно. Велика землеробська культура наших пращурів була не ізольована, а перебувала в контактах з іншими культурами та етносами. Чітко простежуються етнокультурні зв’язки з Малою Азією, з Фракією та Бітинією і зафіксовані вони тим самим «батьком історії», який стверджував, що еллінська богиня Артеміда разом з Аполоном прийшли «на острів Делос із країни скіфів — країни Гіперборейської. І їх, цих богів, супроводжували дві дівчини Агра та Опіда», могили яких були священними на острові Делос упродовж віків. Але найдивовижнішим є не це. А те, що мешканці країни Гіперборейської щороку влітку присилали послів із дарунками до храмів Артеміди та Аполлона, молодих вродливих дівчат, що приносили із собою, опріч дорогих дарунків, ще й снопи дозрілої пшениці. Ось ці пшеничні снопи, або ж солома, є найпереконливішим аргументом щодо спорідненостей як віри, так і календаря між гіперборейцями та давніми греками. Ця спорідненість стосується й українців, які красномовно засвідчують її у своїх хліборобських обрядах серпневої пори. Зажинки, жнива й обжинки навіки зафіксувалися у традиціях нашого народу. І понині дивують віночком переплетених обрядів ще трипільської доби, раннього християнства і сучасності…\nУ давні часи, коли дозрівали жито, пшениця та ячмінь, господині брали із собою хліб - сіль і громичну свічку. Та йшли в поле зажинати ниву. Вони жали серпом перший сніп пашні, несли його додому і за традицією ставили той сніп чи на покутті під іконами, чи у стодолі, де він стояв аж до кінця молотьби. Згодом цей сніп обмолочували й зерно з нього святили у церкві. А перед посівом змішували його із насінням. Соломою першого снопа годували корів, щоб не хворіли. Інколи до обряду зажинків долучався місцевий священик. Крім зажинок робили ще й закрутку, щоб рука лиходія не могла зіпсувати хліба. Закрутка робилася так: при дозріванні хлібів жінки йшли з піснями в поле. Одна з них брала в жменю колосся і закручувала його вузлом. Інші співали хороводні пісні. Потім усі гуртом поверталися додому, весело наспівуючи:\nОй, в чужого господаря обідать пора,\nА в нашого господаря ще й думки нема,\nХліб - саме життя. Хліб обожнюється. Хліб возвеличується, навколо нього фокусується саме життя, йому підпорядковується і час, і простір. Тому, відповідно, і культура наших предків була хліборобською. До хліба особливий пошанівок. І крихітка хліба від паляниці не може бути зметена разом зі сміттям. Це не від ощадливості. А лишень від святобливості. Віковічна мрія хлібороба — виростити на одному стеблі три колоски, що ідеологічно була обґрунтована лише в ХХ столітті Тимофієм Лисенком.\nОтож, за тиждень після «Петра» в Україні починалися жнива. На полі з'являлися чоловіки в широких білих штанях, у полотняних сорочках, із мантачками за поясом і з косами в руках. Косарі. Вони вдаряли своїм гострим косами по сухих стеблах дозрілого хліба й довгий рівний покіс лягав стрічкою за кожною косою. Дівчата й молодиці виходили на ниву із серпами. Жнучи, спритно клали сніп за снопом. А пізно ввечері, натомлені важкою працею, женці йдучи додому співали:\nОй, заспіваймо, хай удома почують,\nХай нам вечерять готують...\nДожинаючи ниву, женці залишали трохи недожатих стебел із колосками «Спасові на бороду». Те недожате колосся зв'язували в жмут червоною ниткою або виплітали колосяну китицю, ніби бороду, й пригинали колосся до землі. Це і є «Спасова борода». На Поліссі її називають ще «перепелицею». Недожате колосся ніби слугувало останнім літнім притулком для перепела. А зазвичай у давнину «Спасова борода» призначалася для польового духа, який у слов'янській міфології мав вигляд кози. На Волині «борода» досі називається «козою». Її оздоблюють стрічками й квітами. Потім обполюють траву навколо «кози». Кілька зернин з неї закопують в землю або сіють поміж стеблами «бороди». А потім ще й примовляють: «Роди, Боже, на всякого злю: бідного і багатого». На Поліссі зберігся цікавий обряд ворожіння на наступний врожай. Жінки після жнив кидають позад себе серпа. Якщо серп устромиться в землю гострим кінцем, то наступного року буде врожай. А як вдариться об стерну держаком або тупою частиною серпа - чекай неврожаю. Зазвичай молодиці примовляють:\nХодить Ілля по межі,\nЦе зумовлено тим, що в північних регіонах України саме на Іллю закінчуються жнива. Збираючи врожай не тільки поля, а й городу, чи саду, за давнім народним звичаєм потрібно щось залишити «на пні», в землі чи на дереві. Наприклад, залишають на кожному дереві по яблуку або груші. Вишні, як правило, залишали «на розплід». Існує повір'я, що коли зібрати геть усе до чиста, то наступного року не вродить. Інколи говорять, що це залишається для птахів. На думку дослідників древніх звичаїв, усе це відгомін стародавніх язичницьких жертвоприношень богам і духам рослинності.\nЖнива скінчилися. Поля густо вкриті копами. Навантажені вози, поскрипуючи, везуть урожай з поля додому. В той день, як скінчили жнива, дожали останню ниву, женці ходили по полю, збирали колоски і плели один спільний вінок. На Поділлі ще плелася «квітка» — це п'ять чи шість невеличких снопиків або пучків, сплетених в одну суцільність, що зовні справді нагадувала велику квітку. Коли квітка й вінок уже готові, дівчата й молодиці вибирали з-поміж себе найліпшу дівчину. Клали їй на голову вінок, давали «квітку» в руки і пускали поперед себе. А решта женців ішли за нею, співаючи:\nГосподареві женці йдуть,\nЗолотий вінок несуть...\nЖенці заходили на обійстя найліпшого господаря і гуртом чекали його біля порогу. Газда виходив з хати, брав «квітку» у руки й запрошував усіх женців до гостини. В хаті вже були накриті столи і приготовлена смачна закуска з горілкою…\nНа Чернігівщині й Волині по закінченні жнив женці обходили ниву, збирали не зрізані серпом колоски і плели два вінки. Один із жита, другий із пшениці. Кожний вінок зазвичай переплітали польовими квітами: волошками, маками, ромен-зіллям. Потому йшли на господарський двір, співаючи пісень. Попереду йшов піділток і ніс уквітчаний сніп жита чи пшениці. Господар виходив на ґанок, зустрічав женців хлібом-сіллю. А потім запрошував до хати й частував обідом з горілкою. Вінок і сніп передавали господареві в руки зі словами: «Дай Боже, щоб І на той рік уродився хліб». Цей сніп і вінок зберігали в хаті на покуті під іконами. А в день Спаса їх несли до церкви й святили разом із хлібом, що випікався з нового врожаю. На обжинках наші пращури гадали на наступний врожай. Щоб дізнатися, котрий посів буде ліпшим - ранній, середній чи пізній - господарі в давнину гадали так: відривали від обжинкового вінка три колоски й закопували їх у землю. Попередньо визначали, який колосок буде виконувати майбутні посіви. Потім дивилися, котрий із цих колосків швидше й краще давав зелені сходи. І керувалися висновками з того.\n«Хліб святий - дар Божий: карай нас, Боже, ним до віку», «Хліб — роги й ноги», «Як хліб буде, то все буде», «Хліб на ноги поставить і з ніг звалить», «Надія в Бозі, коли хліб в стозі», «У хліба ноги короткі — як побіжить, не доженеш…» У прислів’ях, як відомо, скристалізовано не тільки моральні, філософські судження, але й за висловлюванням Івана Франка, «життєві правила, вислови загальнолюдських почувань. А також певні стереотипні особисті рефлексії». Так, хліб стає вже рефлексією. Але ще не втратив свого панівного значення, особливо на селі. Хоча і його значення достатньо здевальвовано за роки радянщини. Хліб, відібраний у хліборобів новою владою, прирікав на голодну смерть цілі області. І велика Євангелічна сентенція про хліб оберталася на закляття. Згадаймо Євангеліє від святого Матвія: «Як вони споживали, Ісус взяв хліб, і поблагословив, поламав, і дав Своїм учням, і сказав: «Прийміть, споживайте, це — тіло Моє». Хліб визбирувався з пророщених колосків, хлібом ставала полова впереміш із тертою бараболею, хлібом ставали лип’яні листки, перетерті на порох і перемішані з висівками, цей хліб застрявав у горлі. Цвілявий сухарець споживався як солодощі, принесена матір’ю скибка хліба, поділена на членів сім’ї, не з’їдалася, а розсмоктувалася за щокою, видлубані із колгоспного поля пророслі вже горошини з’їдалися миттєво тут же серед поля… «Хліб - це тіло Господнє»… Але нас від Нього було відлучено: Бога немає… Це не було Його для тих, хто прирікав українську націю на вимирання, хто вивертав останнє пшоно з макітерки, що ховалась за деком у печі. Хто прутовками та щупами обдовбував хатні долівки і все подвір’я, вишукуючи жалюгідні рештки, що приховувалися для проживання від влади «робітників і селян». Господа не було з ними ніколи, бо вони були дітьми Сатани. У них був свій духовний хліб, замішаний на ксенофобії, на людиноненависництві, на помсті, на міфові, вседозволеності та богообраності…\nБоже! Мождиво це була покара для нашого народу за покірливість, за ту філософію життя «Моя хата скраю», що прищеплювалася нам чужинцями. Ні, наша хата посередині світу, посередині мого народу, моєї землі, мого часу, що є часом нашого рідного українського народу…\nIX. Зимі рідний брат\nІсторія кожної нації має радісні і сумні сторінки. Змінювалися владики і вожді, цивілізації і суспільні лади. Однак незмінним залишався часопростір, який закарбований у хроніках завдяки народному календареві. Саме завдяки йому українці пронесли крізь віки унікальні автентичні обряди і традиції. І відтоді, відколи Володимир Великий охрестив Київську Русь, народний місяцелік є міцним містком між християнськими традиціями і давніми віруваннями наших пращурів ще від трипільської доби.\nЗ пантеону річного колообігу українців особливу пошану здобув останній осінній місяць листопад, який “жовтню син, а зимі рідний брат”. Цю заспокійливу для хліборобів пору називали напівзимником, воротами зими, грудкотрусом і падолистом. А лісовий люд Українського Полісся, нащадки славних древлян, іменував листопад “братчинами”. Так називали своєрідну праздникову толоку, яку влаштовували наприкінці осені. Годі й шукати радіснішого місяця для трударів. Наставала пора перепочинку. Вже справляли весілля, сходилися на вечорниці та досвідки, влаштовуючи всілякі забави. Древній обряд “братчин” ніби згладжував прихід лютих морозів. Забави зазвичай розпочиналися з оглядин зими і зустрічі першого снігу, так званих “обнов самотканих”, вельми любих для бджолярів. Адже традицію супроводжував найцінніший селянський нектар – мед. В селах готували медові напої. На братчини бджолярі збиралися на завершальне дійство – творити борть, себто готувати вулики на зиму. А їхні газдині випікали обрядове печиво з медовою приправою, де обов”язково мав бути “ситенний мед”. Його особливий рецепт господар тримав у таємниці. А для загалу бджолярі пропонували традиційний спосіб приготування. Себто, найліпші стільники перетоплювали в казані, розливали вміст у спеціальні барильця, приправляли настоянкою з цілющих трав. А потому цей трунок кілька тижнів витримували у холодних льохах. За літописами, такі напої варили ще за Володимира Великого. Відтоді жодне листопадове обрядодійство в Україні не обходилося без божественного продукту. Особливо у день святого великомученика Димитрія, що припадає на 8 листопада. Свято Дмитра здавна ототожнювало завершення хліборобського року. Народна прикмета гласить: Дмитро замикає землю на зиму, тримаючи при собі ключі, доки за ними не приїде верхи на білому коні весняний Юрій. А в колядках додається, що у святого Дмитра труба зі срібла, якою він сповіщає про зиму. На Дмитра українці дотримуються ще однієї древньої традиції - обряду поминання покійників або так званої “дідівської суботи”. Її ще називали поминальною або задушливою. Зокрема, на Вінничині остання напередодні Дмитра субота називалася пам'ятною. Цього дня жіночки несли до церкви калачі і роздавали їх бідним людям, щоб ті помолилися за померлих родичів. На Волині до “дідової суботи” господарі готували кілька страв для дідів-жебраків, якими пригощали безталанних саме на Дмитра. Певну частку цього їства попередньо відкладали в окрему посудину. Вона призначалася покійникам. Ці харчі ставили на покуті, поруч клали ложки. А також воду й рушник, “щоб душечки померлих повмивалися і пообідали”. Вранці і ввечері запалювали свічки, бо ледь смеркне – “діди снуватимуть по кутках”. Господині на поминальну суботу несли до церкви “мисочки”: три книшини - калачі і паляниці. За віруваннями, перша хлібина призначалася давно померлим пращурам. Друга – спочилим найближчого роду. А третя – тим, хто помер наглою смертю на війні, у воді чи вогні. Священникові віддавали граматки з іменами померлих, аби той відслужив заупокійну. Деякі господарі організовували ритуальні обіди вдома. На них запрошували сусідів, літніх і вбогих людей, випадкових мандрівників з вулиці. Перед початком трапези годилося помолитися за померлих. Зазвичай поминальний обід розпочинався перед заходом сонця і завершувався опівночі. Люди вірили, що саме тоді праведні душі відвідують оселі. На відміну від інших поминальних субот упродовж року, на Дмитрівську вшановували пам”ять родичів удома. До могилок не ходили. Щоправда, у деяких регіонах побутувало давнє повір”я-ворожба. Казали, якщо хтось бажає довідатися, чи помре цього року, то мусив у Дмитрівську суботу відвідати могилки, сісти під деревом і чекати опівночі. Нібито саме тоді повз сміливця мусили б проходити в білій одежині родичі-покійники, які й запросять до свого товариства. Тому той, хто шанував поминальні традиції, ніколи не наважувався після Дмитра справляти весілля й ходити у свати. Не дивно, що Дмитро тим самим добряче допікав незаміжнім дівчатам. Невдовзі заступали пилипівські заговини, після яких заборонялося свататися. Тому й казали: До Дмитра дівка хитра, а після Михайла – хоч за попихайла.\nЗі святом Дмитра пов'язані й завершальні обряди пастухів. Худобу вже не виганяли на пасовисько. Завершалися остаточні розрахунки з пастухами. І ті влаштовували добру гулянку на честь минулого сезону. Саме на Дмитра хазяйовиті газди мали за обов'язок посадити бодай одне деревце: бо “Дмитро фрукту любить”. А заодно на свято стежили за примхами погоди. Бо вважали, що цього дня можна завбачити, якими будуть зима і наступне літо, врожай і приплід худоби.\nЗі схожими ознаками асоціюється наступне осіннє свято народного календаря - свято двох чудотворців Кузьми і Дем`яна, яке припадає на 14 листопада. У ньому простежується чітке нашарування двох релігій – древньої дажбозької і християнської. Це свято співпадає з початком листопада за старим стилем. І досі має магічну здатність відганяти або закликати морози. Тому за сивої давнини його ще називали безморозним святом. За давньою традицією селяни до сходу сонця виходили з хлібом-сіллю та страсною свічкою на поріг, щоб зустріти й запросити до осель святих. “Святі безморозники, - зверталися до чудотворців, - вітаємо вас хлібом - сіллю, сонцем праведним і ласкаво просимо до нас, у наші обійстя, у стайні, обори і кошари, на стебник до бджілок та до нашої хати - з нами вечеряти. Нехай відійде мороз - морозище, люте холодище від нас”. З нетерпінням на Кузьму - Дем`яна чекали й дівчата. Вони організовували на свято “курячу складку” або перші дівочі вечорниці, досвідки. Заздалегідь вибирали одну з осель, таку собі вечерницьку хату. Затим призначали вечерницьку паніматку, себто господиню світлиці. А з-поміж себе вибирали отаманшу, яка керувала святковим дійством. Зрання молодиці несли до обраної хати складку – різноманітні харчі. Притім, у кошику неодмінно мали бути кури. Бо, за повір'ям, хто цього дня принесе власну курку, в того у господарстві вестиметься птиця. Кури нестимуться, не буде кураїв, а хижі птиці не чіпатимуть курчат. Ось чому на святковий стіл обов'язково викладали варену і смажену курятину, голубці, вареники, гречану кашу та курячу юшку… Не оминали дівочої складки і хлопці. Несли напої і забезпечували гурт музикою. Кожна дівчина мала право запросити на вечорниці лише одного хлопця. Відтак пісні і веселі забави тривали до темної ночі.\nЗа легендами, Кузьма і Дем`ян споконвіку вважалися вправними ковалями. Тому традиційно були покровителями сільських ремісників, а надто ковалів. На свято кузнярі не працювали. Інакше “Кузьма з Дем'яном закують дороги й річки – до весни не розкувати”. Водночас святі були й охоронцями хліборобської праці, винахідниками плуга, що оплодотворив землю.\nЯкщо більшість празників, пов`язаних з іменами святих, так чи інакше перегукується з хліборобством, то одне листопадове свято позбавлене такої традиції. А себто архістратига Михайла, яке припадає на 21 листопада. За народною уявою архістратиг є непримиренним воїном з дідьками, підступними зміями та іншою нечистю. Як справжній поборник оборонців, а тим паче воєначальник небесних ангельських сил, Михайло є патроном усіх українських мисливців. Він, очевидно, є продовжувачем намісництва свого попередника – дажбозького Миха, котрий, за легендами, мав безмежну владу. Язичники вважали, що “його же воїнство - небесная сила”. У давні часи покровительство Миха цінувалося понад усе. Адже за часів Київської Русі мисливство вважалося основним промислом. Зокрема, в “Повісті временних літ” мовиться, що вільні древляни повстали проти князя Ігоря саме через непосильні оброки – хутро та мед. Про значущість цього промислу свідчить перший писемний кодекс законів “Руська правда”, що його уклав Ярослав Мудрий. Тут звіроловству присвячено чи не найбільше охоронних параграфів. Після хрещення Русі покровительство над мисливцями перебрав на себе архістратиг Михайло. Не дивно, що затяті мисливці на свято Михайла йшли на святкову вранішню відправу і перед образком святого ставили свічки. А потому вдома оглядали зброю, чистили її і випробували на угоду “рицареві, оборонцеві і покровителеві”. Свято архістратига Михайла найдужче традиційно відзначали на Київщині. Ще за часів Мономаховичів київські князі обрали Михайла своїм покровителем. А герб Києва досі оздоблений зображенням архістратига. Зазвичай, на гербах Михаїл відтворювався з довгим хрестом у правиці (символ хрещення) або мечем чи щитом у лівій руці як символ держави. Зодягнений у військові обладунки Михаїл присутній і на головній корогві часів Богдана Хмельницького та пізніше на козацьких прапорах, як символ України. Свого часу герб, що відтворював архангела зі щитом галицького Лева, висувався на роль національного. Згадаймо Шевченкові “Гайдамаки”:\nНе плачте, братія за нас\nА, так би мовити, в мирній царині Михайло накладав заборону на шлюби. Якщо на Дмитра вже не личило засилати сватів, то на Михайла завершувався сезон осінніх весіль. Тому й казали про дівчат, які не встигли засвататись: “Після Михайла - хоч за шкандибайла”. Молодь поволі гасила пристрасті, бо “Михайло ось-ось має приїхати на білому коні”. А відтак казали: “від Михайла зима морози кує. Як Кузьма з медом, то Михаль з ледом. Українці зазвичай готувалися до зустрічі зі “студнем”, провісником Різдва. А Михайло стояв на сторожі цих приготувань. Допоки цю варту не перейме грудневий Миколайко, на втіху дітлахам і на радість пошановувачам українських національних традицій.\nX. Із осені – в зиму\nПонад шість тисячоліть тому українські терени населяли легендарні трипільці. Ця найдавніша цивілізація людства передала сучасникам у спадок чимало винаходів, серед яких колесо і плуг. Одначе найціннішим надбанням і досі вважається унікальний народний календар, що грунтується на тогочасних віруваннях. Згодом їхній пантеон первісних духів переродився у релігію язичників. А потому традицію вшанування божків у річному колообігу перебрало на себе християнство. Власне, так сталося з одним із найзнаменнішим жіночим празником святої великомучениці Катерини, що припадає на 7 грудня. Дослідники дохристиянських вірувань вважають, що колись це було свято "дівочої долі". Достеменно невідомо, чи існувала у наших пращурів чітко означена дохристиянська богиня-доля. Ймовірно, цю роль виконувала дажбозька Берегиня. В залишках давніх обрядодійств таки збереглися окремі форми ворожіння. Їх використовують і нині, напередодні сучасного свята святої Катерини. Гурт молодиць зазвичай вдосвіта відламували в сусідніх садках кілька вишневих гілок і ставили їх у воду. Якщо галузки брунькувалися до Різдва чи Меланок, то можна сподіватися на весільний рушничок. Наступного після Катерини дня личило виставляти на гадання вже поіменні галузки. На кожного члена родини ставили окремі гілочки й чекали різдвяних свят. Коли ж чиясь не розпустилася, то велося йому на важку хворобу. Відзначається дивовижною винахідливістю ще один цікавий обряд дівочого ворожіння. Напередодні Катерини молодиці клали під подушку листочки з різних дерев, помічаючи в такий спосіб кількох хлопців. Серед позначок мусив бути і яблуневий листочок – для самої дівчини. Лягаючи спати, юнка читала молитву Долі, аби та змилосердилася над нею. А вдосвіта заінтригована дівчина прохала найменшого в родині хлопчика витягти з під подушки одного з листочків. Який натрапив, за того хлопця й вийде заміж.\nТа найцікавіші обряди відбувалися на дівочих вечорницях. Ще удосвіта молодиці приносили у заздалегідь приготовлену хату в складчину різноманітні харчі. Гуртом варили з них борщ і кашу, які були невід'ємними стравами катеринських вечорниць. На спільну трапезу парубки приходили без запрошень. Щоправда, доводилося терпляче чекати, поки дівчата не скінчать з ворожінням. Сигналом до початку забав було “кликання судженого до каші”. Насипавши в миску спеціально зготовленого їства, молодиці виходили гуртом на двір і гукали: “Іди, іди суджений, кашу їсти”. І гримали макогоном у ворота. У кожному селі були свої зазивання і “закликання Долі до каші. Як, наприклад, “Катерино, доле наша, покрий головоньку – буде каша”. Або ж: “Доленька моя, озвись, доленько щасливая, пригорнись - іди до нас вечеряти”. Тільки -но закликання на кашу закінчувалося, юнаки почергово заходили до хати. Хлопець, переступивши поріг, клав хліб і сідав на спеціально відведене для нього місце. Потім простягав одній з дівчат приховані в долоні два горіхи. Пропонував відгадати: де “чіт” або “лишка”. Якщо молодиця вгадувала “чіт”, себто парну кількість, то сідала поряд. А коли ні - то козак мусив шукати іншу супутницю. Після своєрідного парування, розпочиналася обрядова вечеря. А заразом і різноманітні забави. Але без танців, бо вже розпочався піст. Найпопулярнішою грою вважалися “лови долі”. Найдужчому хлопцеві перев'язували очі хусткою. А одна чи кілька дівчат гукали його з різних кутків хатини. Парубок біг на їхній оклик. Дівчата ж спритно утікали від нього. Гра тривала доти, допоки “ловець” не впіймає свою долю. А потому молодіжний гурт традиційно виходив на двір, аби пересвідчитися, що повітря вже дихає морозами. Тому й казали: “як Катерина по воді, то Різдво по льоді”. “На святу Катерину ховайся під перину”.\nПриродним продовженням молодіжних грудневих забав є свято Андрія, яке припадає на 13 грудня. Його в народі ще до прийняття християнства називали Калитою. Існує версія, що це ймення походить від слова “календа”, себто калач. Зазвичай на Андрія започатковувалися парубоцькі вечорниці, які тривали аж до періоду повороту сонця на весну - Різдва Христового. Традиційно на Андрія вдавалися до заклинань, ворожіння, завбачення майбутньої долі і ритуального кусання “калити”. Калиту рівноцінно шанували і дівчата, і хлопці. Удосвіта напередодні Андрія молодиці йшли до криниць по воду, щоб замісити на ній борошно. Гуртом випікали по дві кукільки – для себе і судженого. Увечері клали посеред світлиці парну кількість балабушечок і впускали до хати пса, якого цілий день тримали впроголодь. Наставляли песика: “Передні балабухи – це пари, а задні за ними – дружки та бояри. Песику, хапай”. Чию хлібину пес з'їв першою, та першою вийде заміж. Коли ж собака обнюхував і перескакував до інших - тій дівчині шлюб цього року не усміхнеться. А коли забирав їство і біг до закутку - вийде на чуже село. А потому кожна з дівчат потайки гадала на майбутнього судженого. Зазвичай ліпили з клоччя дві свічки, приказуючи: “Андрію - добродію, допоможи мені долю відшукати”. Якщо свічки згоряли рівномірно, прихилившись одна до одної, то це ознака щасливого шлюбу. Якщо розхилялися - на марні сподівання. А ще впускали у балію з водою папірці з іменами бажаних хлопців. Який папірець першим потоне, той претендент і буде чоловіком. Потім переходили до гуртового гадання. Знімали взуття з лівої ноги й від столу почергово міряли долівку до порога. Чий чобіток першим стане на нього – та і першою вийде заміж.\nАле найдужче молодь чекала обряду з калитою. Деінде це печиво називали “калета”, “король”, “калата” - від калатання підвішеного до сволока коржа. Дівчата – а саме вони мали право його випікати – збирались удосвіта в одній зі світлиць, йшли по воду до кількох криниць, щоб до сходу сонця замісити тісто. Рецепт і метод приготування калити нагадували випікання весільного короваю: схожі примовляння, обрядові сценки і пісні. Тому корж мав неабияке символічне значення. Калита під стелею – це символ сонця і бога-предка. Заразом і бога шлюбу. Мак у коржі символізував зорі на небі, себто діток сонця. Мак-зорі віщував безліч кіп на полі і високий врожай, гурти худоби в оборах і кошарах. Загалом багатство і достаток, що його подає сонце-дажбог. Увечері калиту прив”язували на червоній стрічці до сволока. Коли сходилася молодь, вибирали пана Калетинського, такого собі празникового розпорядника. Він мусив стояти біля калити, забавляти присутніх і вчиняти присуд – обмащувати квачем , змощеним у сажі тих, хто не впорався з завданням. А завдання було не з легких. Хлопці повинні були підскакувати і відкушувати шматки калити, взявши поміж ноги коцюбу. Так мали вчиняти усі присутні парубки. Потім калиту знімали і і розподіляли між усіма, примовляючи: “калита, калита солодка була. Тепер ми її з'їли”. За тією смакотою співали дівочих і дівчачих пісень. А хлопці, котрих дівчата не запросили на калиту, всіляко бешкетували. Пересновували дротами і нитками путівці, розбирали тини і паркани, крали ворота. За такі покражі батьки дівчат мусили відкупитися – поставити могорич.\nXI. Чудотворець Миколай – на всякий час помагай\nРічне календарне колозавершується одними з найулюбленішими серед українців миколаївськими святками. В народі до святого Миколая – 19 грудня – ставилися з особливою повагою, оскільки вважали, що “він другий після Бога заступник на землі”. На всіх іконах у Миколая ласкаве і добре обличчя, розкішна борода. Так змальовують його і численні перекази, оскільки чудотворець причетний до всіляких див і добрих справ. Він покровитель справжній трударів, які працюють ніби бджоли. Не дивно, що з цим святом пов'язаний обряд медоваріння. В Україні на миколаївські свята в кожному селі кілька днів поспіль гучно святкували з “пивом”. Мається на увазі медоваріння, яке мало більший розвій у побуті. Селяни скликали гостей і частували їх. А по обіді запрягали в сани коней і їздили навколо села: “бо ж треба знати, чи слизький сніг цього року випав”. Одна з поговірок каже: “Микола бородою трусить - дорогу стелить”. Та найдужче чекали цього свята діти. Увечері найповажніший в родині чолов”яга перевдягався у доброго Миколая і з подарунками навідувався до дітлахів. Нерідко на ньому були ангельські крила, довга борода, а в руках тримав смерекову гіллячку, обвішану цукерками. Даруючи іменні гостинці, святий Миколай згадував усе те добре, що зробили протягом року малюки. Для чемних діток були різні спеціальні приповідки. Діти свято вірили в існування доброго захисника і намагалися не гнівити діда Миколая, який нібито “все про всіх знає”. Напередодні свята в школах влаштовували цікаві вистави, де головною дійовою особою був святий Миколай. Поруч з ним неодмінно сусідив імпровізований бісик, який відмовляв Миколая обдаровувати дітлахів, бо вони начеб то були неслухняними. Але добрий Миколайко вибачав пустощі. Про повагу до святого Миколая в народі говорить те, що практично в кожній оселі були ікони з його ликом. У цей день хлопці починали готуватися до колядок. На честь святого чудотворця створено чимало молитов. Одна з них – так звана заступницька чи заупокійна, з якою зверталися до свого покровителя: ''Святий отче Миколає, вірний Заступниче тих, хто до Тебе вдаються і в Тебе просять помочі. Молю Тебе, заопікуйся мною та захорони мене від дочасних нещасть, а ще більше від душевних нещасть, себто від гріхів. Святий Отче! Як Ти вмилосердився над трьома ув'язненими воєводами й вибавив їх від кари смерті, так умилосердися і наді мною, що погибаю в гріхах і заслуговую собі на вічну погибель. Святий отче Миколає! Встався за мною до милосердного Бога й випроси мені ласки, щоб я в здоров'ї, невинності душі, а головне, без гріха перейшов цю долину сліз. А в вічності разом з тобою славив у Тройці одного Бога в безконечні''