Дощі в Австралії - фермер на радощах викупався в калюжі - відео | СЬОГОДНІ\nАвстралійський фермер на радощах викупався в калюжі\n5 листопада 2019, 03:13\nДовга посуха змінилася рясними дощами на радість хліборобам\nВ Австралії фермери божеволіють від радості – у південних штатах нарешті завершилася посуха і пішли дощі.\nЗрадівши зливам, один з фермерів почав купатися просто в калюжі, навіть не знімаючи одягу. Інша мешканка вийшла під дощ в одній майці, а ще один сміливець бігав під дощем у спідньому, не приховуючи емоцій.\nНагадаємо, нещодавно в окупованому Росією Севастополі через проблеми з водопостачанням міста збиралися використовувати ще три підземні свердловини. До того ж варіант з опрісненням морської води окупанти не розглядали, як дуже дорогий та енерговитратний.\nРаніше ми повідомляли, що в Севастополі у тимчасово окупованому Криму закривають пляж "Омега" і парк Перемоги. Під час відбору проб води під час планового моніторингу згаданих пляжів ФГКУЗ "протичумної станції Республіки Крим" були виділені холерні вібріони.\nДо того ж, ми розповідали, що будівництво Керченського мосту вже призвело до екологічної катастрофи в Азовському морі. Жителі Генічеська Херсонської області виявили масове вимирання медуз. Люди відзначають, що такого раніше не було.\nАвстралія посуха дощі фермери


БІОГРАФІЇ УКРАЇНСЬКИХ - О. І. Борзенко, М. П. Сподарець біографії українських письменників веста\nБорзенко О. І., Сподарець М. П.\nБіографії українських письменників.- Харків: Веста, 2007.45 с.\nРедактор В. В. Круглое Технічний редактор В. І. Труфен Коректор О. Г. Неро\nЗ питаннями та пропозиціями звертатися за тел.: (057) 719-48-65, 719-58-67. Для листів: 61045, Харків, а/с 3355, «Ранок». E-mail: office@ranok.kharkov.ua Адреса редакції: 61145, Харків, вул. Космічна, 21а.\nЗ питань реалізації звертатися за тел.: у Харкові — (057) 712-91-44, 712-91-46, 712-91-47; у Києві — 495-14-53, 241-40-20; у Дніпропетровську — 43-46-95; у Донецьку — 345-98-24; у Житомирі — 41-35-98; у Львові — 233-53-39; у Сімферополі — 29-94-14. e-mail: commerce@ranok.kharkov.ua www.ranok.com.ua\n© ТОВ Видавництво «Ранок», 2007\n© ТОВ «Веста», 2007\n© Борзенко О. І., Сподарець М. П., 2007\nСебастіан Фабіан Кленович\nІван Вишенський народився в 30- 40-х роках XVI ст. в м. Судова Вишня на Львівщині. Вірогідно, там здобув початкову освіту. Проживав у Луцьку та в Острозі. У 70— 80-х рр. переселився в Грецію на Афон, де прожив майже сорок років. Помер у 20-х рр. XVII ст., усамітнившись у печері-келії над Егейським морем.\nТворчість Івана Вишенського тісно пов'язана з церковним життям. У церковній полеміці він виступив як послідовний прихильник збереження давніх традицій українського православ'я. Серед його послань і трактатів особливою силою викривального пафосу відзначається «Послання до єпископів», де автор засуджує церковних владик, які виступили ініціаторами Берестейської унії. Полеміст звинувачує їх у нехтуванні євангельських заповідей та церковних традицій. Унія для Івана Вишенського — логічний наслідок моральної деградації церковних ієрархів, що поставили користолюбство вище за скарби духовного вдосконалення. Полеміст дає церковним владикам надзвичайно гострі негативні характеристики, застерігає їх від подальших непродуманих вчинків, закликає до покаяння й виправлення.\nСЕБАСТІАН ФАБІАН КЛЕНОВИЧ (1545—1602)\nСебастіан Фабінович Кленович народився близько 1545 р. у м. Каліші. Навчався у Кракові. Писав польською та латинською мовами. Відомий як автор латиномовної поеми «Роксоланія», в якій оспівав природні багатства, міста та людність українських земель.\nЛАЗАР БАРАНОВИЧ (1620—1693)\nЛазар (світське ім'я — Лука) Баранович народився 1620 р. (за іншими даними — 1615 р.). Навчався в Київській братській школі, у школах Вільна й Каліша. Викладав поетику, риторику, філософію в Києво-Могилянській колегії, був її ректором. Пізніше служив єпископом та архієпископом чернігівським. Помер 1693 р., похований у Чернігові.\nЛазар Баранович був центральною постаттю Києво-Чернігівського культурного осередку, активно сприяв розвиткові українського книгодрукування. В історію української літератури увійшов як автор богословських трактатів, проповідей, барокових поезій. Більшу частину творчої спадщини Лазаря Барановича складають польськомовні вірші.\n(р. н. невід. — 1701)\nІван Величковський народився в 40-х — 50-х рр. на Чернігівщині. Навчався в Києво-Могилянській колегії. Упродовж певного часу належав до Києво-Чернігівського культурного осередку. Служив священиком у Полтаві, де й помер у 1701 р.\nВ історію української літератури Величковський увійшов як поет, теоретик і практик фігурного віршування.\nКлиментій Зиновіїв народився в середині XVII ст. Рано осиротів. Одержавши освіту, став священиком. Овдовівши ще молодою людиною, вступив до монастиря як ієромонах. Багато мандрував. На схилі життя уклав книгу своїх поезій, відобразивши в них багаторічні спостереження над життям різних верств українського народу. Помер Климентій Зиновіїв не раніше 1712 р.\nБіографічних даних про Семена Климовського майже не збереглося. Він був козацького роду, походив з Харківщини. Помер близько 1730 р.\nКлимовський увійшов в історію української літератури як поет. Його вважають автором тексту популярної в народі пісні «їхав козак за Дунай», що є яскравим зразком любовної лірики.\nФеофан (світське ім'я — Єлеазар) Прокопович народився 1681 р. у Києві. Навчався в Києво-Могилянській колегії. Удосконалював освіту в європейських школах. Викладав у Києво-Могилянській академії поетику, риторику, філософію. Був ректором академії. 1816 р. переїхав до Петербурга. Пізніше служив єпископом псковським та архієпископом новгородським. Помер у 1736 р. в Новгороді.\nВ історію української літератури Феофан Прокопович увійшов як талановитий поет і драматург.\nІЛЛЯ ТУРЧИНОВСЬКИЙ (1695 — р. н. невід.)\nІлля Турчиновський народився 1695 р. у містечку Березані в сім'ї сотника. Здобувши початкову освіту, навчався в Києво-Могилянській академії. Через родинні обставини був змушений залишити навчання. Близько семи років вів мандрівне життя, сповнене різноманітних пригод і митарств. Потім повернувся до рідної Березані, став священнослужителем. Помер у похилому віці парафіяльним священиком. Історію свого життя письменник виклав у автобіографічній повісті «Моє життя і страждання...». У читача викликає захоплення яскрава індивідуальність автора й водночас складається уявлення про досить поширений у XVIII ст. соціальний тип мандрівного студента. Такі студенти називалися ще мандрівними дяками, бурсаками, спудеями, іноді — пиворізами. Під час шкільних канікул або більшої перерви в навчанні вони мандрували по селах і містечках, шукаючи випадкових заробітків. Заробляли на життя, розважаючи людей виконанням віршів, співів, театральних вистав. Дехто з таких студентів так і не повертався до школи, влаштувавшись на посаду сільського дяка або писаря. У своєму творі Турчиновський розповідає про власне мандрівне життя. Автор створює колоритний портрет «маленької людини», яка поринула у сповнений небезпек, але водночас такий цікавий для її допитливого розуму світ. Історія життя мандрівного студента розповідається просто й водночас майстерно. Значну роль в оповідній манері відіграє елемент авторської самоіронії, завдяки якому досягається ефект невимушеного спілкування автора з читачем.\nГригорій Савич Сковорода народився 3 грудня 1722 р. в с. Чорнухах на Полтавщині. Походив з козацького роду. Здобувши початкову освіту, вступив до Київської академії. Повного академічного курсу не закінчив, залишивши навчання «студентом богословських наук». Був співаком придворної капели в Петербурзі, входив до складу російської місії в Угорщині. Працював домашнім учителем, викладав у Харківському колегіумі. Через конфлікт з керівництвом колегіуму був змушений залишити посаду. Останні двадцять п'ять років життя, не маючи власної домівки, провів у мандрах. Помер Сковорода 29 жовтня 1794 р. в с. Іванівці, що на Харківщині.\nСковорода — автор літературних і філософських творів. їх ідейний зміст підпорядкований пошуку смислу життя людини та визначенню шляхів до щастя. Розуміючи філософію як науку життя, письменник, аби найточніше виразити свої погляди, поступово переходив від літературних до філософських жанрів\nдіалогів, трактатів, притч. Свою поетичну діяльність Сковорода розпочав ще в 50-х рр., а в 70— 80-х об'єднав раніше створені поезії у збірку «Сад божественних пісень». Це духовно-філософська лірика, навіяна переважно релігійними переживаннями автора. Найбільшої популярності набула десята пісня збірника «Всякому місту — звичай і права», де вічні людські чесноти — чисте сумління й мудрість\nпротиставляються марноті щоденних спокус. У вісімнадцятій пісні «Гей ти, пташко жовтобоко» письменник виявив високу майстерність у філософському осмисленні фольклорного матеріалу. У пісні двадцятій «Чистий можеш буть собою» автор підносить душевну чистоту як найбільший людський скарб, що не боїться злих наклепів і ворожих підступів. Значна частина поезій Сковороди залишилася поза збірником. Серед них становить інтерес вірш «De libértate» («Про свободу»), у якому автор визначає особисту свободу людини як одну з найбільших життєвих цінностей.\nСковорода увійшов в українську літературу як талановитий байкар, автор збірки «Байки харківські». Частину творів він написав ще наприкінці 60-х рр., частину — 1774 р. У своїх байках письменник звертається переважно до морально-філософських аспектів життя людини й суспільства. У збірці байок однією з найголовніших є проблема індивідуального самопізнання та визначення людиною свого природного шляху. У байках «Бджола та Шершень», «Зозуля та Дрізд» автор обґрунтовує ідею «сродної праці», засуджуючи людей, які легковажать своїми природними нахилами. У байці «Собака і Вовк» письменник звертається до з'ясування тих чинників, які сприяють утвердженню душевної спорідненості й дружніх стосунків між людьми.\nІван Петрович Котляревський народився 29 серпня 1769 р. в Полтаві в сім'ї канцеляриста. Навчався в духовній семінарії, працював канцеляристом, домашнім учителем. Майже дванадцять років перебував на військовій службі. Повернувшись до Полтави, працював наглядачем (завідувачем) Будинку виховання дітей бідних дворян. Брав участь у діяльності масонської ложі «Любов до істини». У 1818-1821 рр. виконував обов'язки директора Полтавського театру. Упродовж тривалого часу обіймав посаду попечителя полтавських богоугодних закладів. Помер письменник 29 жовтня 1838 р., похований у Полтаві.\nКотляревський вважається першим представником нової української літератури. Він відомий як автор «Енеїди», «Наталки Полтавки» й «Москаля-чарівника». Над «Енеїдою» письменник працював понад чверть століття. Поема є бурлескно-травестійною переробкою твору давньоримського автора Вергілія, у якому розповідається про пригоди мандрівної ватаги троянців на чолі з Енеєм. Згідно з вимогами бурлескно-травестійного жанру, український автор змінив національне тло першоджерела. Персонажі давньоримського твору набули виразних українських рис — троянців з поеми Котляревського цілком правомірно ототожнюють з українським козацтвом. Українське життя представлене автором переважно в побутово-етнографічному вимірі. Котляревський прагнув якнайповніше змалювати традиційний народний побут. Недарма його «Енеїду» називають енциклопедією української старожитності.\nЯскравим явищем в історії української драматургії є п'єси Котляревського. Вони були створені 1819 р. і тоді ж уперше виставлені на сцені Полтавського театру. Серед них особливої популярності набула\n«Наталка Полтавка». Майстерність у змалюванні персонажів, їхня простота і природність, м'який гумор, вдало дібрані пісні — усе це зумовило високі сценічні якості твору.\nХудожні здобутки Котляревського помітно вплинули на розвиток української літератури ХІХ ст. Поезія і драматургія після Котляревського надовго зберегли риси його стилю. Досвід письменника в зображенні народу, у відтворенні його мовного багатства став важливим чинником творчого становлення цілої низки українських літераторів.\nГригорій Федорович Квітка народився 18 листопада 1778 р. у слободі Основа, що під Харковом. Походив з дворянської сім'ї, яка мала давнє козацьке коріння. Навчався у приватних учителів та в монастирській школі. Деякий час провів у монастирі як послушник. Залишивши монастир, працював на різних державних та виборних посадах. Кілька разів обирався предводителем дворян Харківського повіту, був совісним суддею, головою Харківської палати кримінального суду. Виступив ініціатором заснування Харківського інституту шляхетних панн. Виконував обов'язки директора Харківського театру, входив до складу редакції журналу «Украинский вестник». Помер Квітка 8 серпня 1843 р., похований у Харкові.\nПерші літературні спроби Квітки припали на 1816 рік. Українською мовою Квітка почав писати на початку 30-х рр., уже немолодою людиною. Свої твори частіше підписував псевдонімом Грицько Основ'яненко. Перша публікація української прози письменника з'явилася на сторінках харківського альманаху «Утренняя звезда» (1834, кн. 2).\nПроза Квітки-Основ'яненка була для свого часу явищем новаторським. Представників простого народу автор наділив такими рисами, як релігійність і патріархальність, розсудливість і доброчесність, щирість і безпосередність у вияві почуттів. У повісті «Маруся» письменник змалював зворушливу історію кохання, у якій розкривається душевне багатство, незіпсованість і краса почуттів простих людей. У повісті «Конотопська відьма» автор майстерно переосмислив народні демонологічні вірування. Марновірству й забобонам письменник протиставив християнську моральність та раціонально зумовлені правила людського співжиття. Яскравий гумор, добре збудована оповідь, колоритні образи персонажів — усе це визначило високі художні якості твору.\nКвітка є також автором цілої низки драматургічних творів. Найбільшу популярність завоювали його п'єси «Шельменко-денщик» та «Сватання на Гончарівці». У драматургії Квітка виступив продовжувачем традицій, започаткованих І. Котляревським.\nПетро Петрович Гулак-Артемовський народився 27 січня 1790 р. в містечку Городище на Київщині. Походив з родини священнослужителя. Здобув початкову освіту, навчався в Київській академії. Учителював на Волині. 1817 р. переїхав до Харкова, закінчив словесне відділення університету. Невдовзі став професором цього навчального закладу. Був деканом і ректором університету. Помер Гулак-Артемовський 13 жовтня 1865 р., похований у Харкові.\nУ своїй творчості Гулак-Артемовський зазнав помітного впливу польської культури. В історію літератури увійшов як автор байок, балад, поетичних послань. Відомий як перекладач із давньоримської, польської та німецької літератур. Перекладав також біблійні псалми. З діяльністю Гулака-Артемовського пов'язане зародження романтичного напряму. Його твори «Пан Твардовський» і «Рибалка» стали першими спробами засвоєння жанру романтичної балади в українській літературі.\nЄвген Павлович Гребінка народився 21 січня 1812 р. на хуторі Убіжище поблизу Пирятина на\nПолтавщині. Походив з дворянської сім'ї. Навчався в Ніжинській гімназії вищих наук. Після нетривалого перебування на військовій службі жив у батьківському маєтку. 1834 р. переїхав до Петербурга, працював чиновником, викладав у різних навчальних закладах. Упорядкував і видав літературний альманах «Ластівка» (1841). Помер Гребінка 3 грудня 1848 р.\nГребінка увійшов в історію літератури як поет і прозаїк. Значну популярність здобули його байки. Великий інтерес становлять його романтичні поезії, побудовані на основі майстерного переосмислення народнопоетичних мотивів («Човен», «Українська мелодія»). Перу Гребінки належать численні російськомовні прозові твори, кращі з яких тематично пов'язані з українською історією.\nМикола Іванович Костомаров народився 4 травня 1817 р. в с. Юрасівка на Воронежчині. Закінчив Воронезьку гімназію, історико-філологічний факультет Харківського університету. Працював у гімназіях Рівного та Києва, викладав історію в Київському університеті. Був одним із засновників Кирило-Мефодіївського товариства — української політичної організації. Створив програмний документ товариства — «Книги буття українського народу». Був репресований і на кілька років потрапив на заслання. Звільнившись, жив у Петербурзі. Брав активну участь у виданні українського журналу «Основа». Помер Костомаров 7 квітня 1885 р., похований в Петербурзі.\nСвою літературну діяльність Костомаров розпочав як один з активних учасників харківської школи романтиків. У харківський період видав дві поетичні збірки — «Украинские баллады» та «Ветка», написав п'єси «Сава Чалий», «Переяславська ніч». У наступні періоди свого життя виступав як поет, прозаїк, драматург. Віддавав перевагу науковій праці та публіцистиці.\nМихайло Миколайович Петренко народився в м. Слов'янську на Харківщині. Закінчив Харківський університет. Належав до харківської школи поетів-романтиків. Працював дрібним чиновником. Помер 1862 р. (за іншими даними — в 1864 р.).\nЛітературна діяльність Петренка припала на кінець 30-х — 40-ві рр. Перші твори поета побачили світ на сторінках харківських альманахів «Сніп» і «Молодик». Більша частина творів Петренка була опублікована як окрема добірка «Думи та співи» в «Южном русском сборнике». В його поезії переважає психологічно-особистісна тематика. Найбільшої популярності здобув вірш Петренка «Небо» («Дивлюся на небо та й думку гадаю»). Образ неба осмислюється автором як символ поетичного світу краси й гармонії.\nВіктор Миколайович Забіла народився 1808 р. на Чернігівщині у дворянській сім'ї. Навчався в Ніжинській гімназії вищих наук. Кілька років перебував на військовій службі. Вийшов у відставку, жив у власному маєтку. Помер Забіла в 1869 р. в містечку Борзні на Чернігівщині.\nТворча діяльність Забіли припала на другу половину 30-х — 40-ві рр. Нещасливе кохання автора визначило провідну тему його поезій. Творам Забіли властиві емоційна простота і щирість. Вірші поета «Не щебечи, соловейку» та «Гуде вітер вельми в полі», покладені на музику М. Глінкою, здобули широке визнання.\nМаркіян Семенович Шашкевич народився 6 листопада 1811 р. в с. Підлисся на Львівщині у сім'ї священика. Навчався у Львівській та Бережанській гімназіях, а згодом - у Львівській духовній семінарії. Очолював гурток семінаристів під назвою «Руська трійця». Брав участь у підготовці збірок «Син Русі», «Зоря», «Русалка Дністровая». Після закінчення семінарії став священиком, служив у селах на Львівщині. Помер Шашкевич 7 червня 1843 р.\nЛітературна спадщина Шашкевича вельми скромна. Більша частина творчого доробку письменника побачила світ після його смерті. Шашкевичу належить авторство низки україномовних і польськомовних поезій та одного оповідання. У його творах переважає історико-героїчна та патріотична тематика. Нетривала літературна діяльність Шашкевича - найбільш талановитого учасника «Руської трійці» - стала початком нового етапу українського письменства в Галичині, визначивши для нього чіткі естетичні та національні орієнтири.\nТарас Григорович Шевченко народився 25 лютого 1814 р. в с. Моринці Звенигородського повіту на Київщині у сім'ї селян-кріпаків. Рано втратив батьків, наймитував. Був зарахований до складу панських служників і 1829 р. відправлений до Вільна. З початку 30-х рр. жив у Петербурзі. Навесні 1838 р. за сприяння К. Брюллова, В. Жуковського та ін. Шевченко був звільнений з кріпацтва. Упродовж 1838- 1845 рр. навчався в академії художеств у Петербурзі. Пізніше переїхав в Україну, працював співробітником Археографічної комісії в Києві. Навесні 1847 р. Шевченко був заарештований за причетність до Кирило-Мефодіївського товариства й відправлений рядовим до війська. Пробув на засланні більше десяти років. Звільнившись, жив у Петербурзі. Лише раз після заслання у 1859 р. відвідав Україну. Помер Шевченко 26 лютого 1861 р. у Петербурзі. У травні того ж року відбулося перепоховання поета на Чернечій горі поблизу Канева.\nПерші літературні спроби Шевченка припали на 1837 р. 1840 р. побачила світ його дебютна збірка під назвою «Кобзар». Назва збірки (кобзар - народний співець, частіше сліпий виконавець пісень та дум під акомпанемент кобзи або бандури) є знаком романтичного самовизначення поета. Тематично ранні ліричні твори Шевченка пов'язані з переживанням самотності («Тече вода в синє море...», «Тяжко-важко в світі жити...»), туги за батьківщиною («Думи мої, думи мої»). У ранніх баладах «Причинна», «Тополя», «Утоплена» автор поєднує мотиви розлуки, нещасливого кохання, родинного злочину з міфологічним мотивом метаморфози: доведена до відчаю людина знаходить спосіб альтернативного існування, зливаючись з природою, перетворюючись на русалку або рослину. Історична тема у творчості раннього Шевченка обмежена ХУН-ХУШ ст.- драматичним етапом української минувшини, що пов'язаний з боротьбою проти зовнішньої експансії, національними та соціальними рухами. У поемах «Тарасова ніч», «Іван Підкова», «Гамалія» Шевченко звертається до різних епізодів козацької історії. У поемі «Гайдамаки» автор осмислює причини й наслідки Коліївщини - повстання українського народу проти національного та релігійного гноблення. Окреме місце у творчості Шевченка посідає тема жіночої недолі, до якої він уперше звернувся в поемі «Катерина». У ранній творчості Шевченка майстерно поєднується літературна та фольклорна образність. Поет звертається до української міфології, широко використовує у своїх творах народну символіку.\nУ 1847 р. Шевченко був заарештований і після нетривалого ув'язнення відправлений на заслання. Згідно з вироком, йому заборонялося писати й малювати. Перебуваючи у в'язниці, поет створив ряд переважно ліричних творів, на основі яких пізніше уклав цикл «В казематі». Більшість творів циклу тематично пов'язана з Україною. У них знайшов втілення емоційний стан ув'язненого поета.\nПерші роки заслання Шевченко провів в Орській фортеці у віддаленому регіоні Російської імперії. Незважаючи на заборону, продовжував писати вірші. Кількість створеного ним за три роки заслання набагато більша, ніж за всі інші періоди життя. У Шевченковій творчості цього періоду переважають ліричні поезії. У них автор прагне по-новому осмислити своє покликання, болісно відгукується на втрату зв'язків зі звичним середовищем, висловлює тугу за рідним краєм, звертається до дитячих спогадів, із сумом переживає самотність. Попри непоодинокі вияви сумнівів у доцільності обраного поетичного шляху та певне розчарування в дієвості поетичного слова, у цілому поетичні твори Шевченка представляють сильну особистість, яка критично переосмислює своє попереднє життя, але не впадає у відчай під тиском репресій. На засланні увагу поета привертають такі персонажі українського життя та історії, героїзм яких виявляється у стоїчному сприйнятті ударів долі. У поемі «Іржавець» Шевченко співчутливо відгукується про заручника обставин гетьмана Івана Мазепу та запорожців, що стали жертвами погромів, влаштованих російським військом. У поемі «Чернець» зразком патріота постає козацький полковник Семен Палій. Автор поетизує образ гетьмана Дорошенка в поемі «Заступила чорна хмара». Подібні персонажі змальовані письменником у поемах «Варнак», «Якби тобі довелося», «Меж скалами, неначе злодій», «Москалева криниця». Автор приходить до нового типу героя — народного праведника, героїзм якого полягає у прощенні ворогів та діяльній проповіді добра. Справжньою катастрофою став для Шевченка арешт 1850 р., який зумовив наступне майже семилітнє поетичне мовчання. Його відправили на нове місце заслання — до Новопетровського укріплення, що на узбережжі Каспійського моря. Лише 1857 р., перед самим звільненням, Шевченко відновив свою поетичну діяльність.\nТвори Шевченка, написані після заслання, загалом розвивають традиційні для поета теми. У цей період антимонархічний та антиколоніальний мотиви він нерідко розкриває через наслідування біблійних пророків («Ісаія. Глава 35», «Подражаніє Ієзекіїлю. Глава 19», «Осія. Глава XIV»). Шевченків вірш відчутно втрачає зв'язок з фольклорною поетикою й наближається до чітких рядків біблійних пророцтв і псалмів. Автор то вибухає ненавистю до кривавих царів-тиранів, то поетизує страдників і праведників, пророкуючи оновлення народного життя. Окреме місце серед творів Шевченка, написаних після заслання, посідає його інтимна лірика. Вона відбиває почуття поета, пов'язані з намірами влаштувати родинне життя, розкриває його болюче переживання самотності.\nМарія Олександрівна Вілінська (у першому шлюбі — Маркович, у другому — Лобач-Жученко; літературний псевдонім — Марко Вовчок) народилася 10 грудня 1833 р. в маєтку Єкатерининське Орловської губернії у дворянській сім'ї. Навчалась у приватному пансіоні в Харкові, жила в Орлі у своєї тітки як вихователька її дітей. Узявши шлюб з українським фольклористом та етнографом О. Марковичем, жила в Чернігові, Києві, Немирові. Незабаром виїхала до Франції, оселилась у Парижі. Повернувшись до Росії, жила в Петербурзі, співробітничала в журналі «Отечественные записки». Пізніше разом з другим чоловіком М. Лобачем-Жученком мешкала в різних регіонах Російської імперії. Померла письменниця 28 липня 1907 р. в Нальчику.\nТворчість Марка Вовчка розпочалась у другій половині 50-х рр. Свої найкращі оповідання з українського народного життя письменниця створила під час перебування в Немирові. Написані тоді твори побачили світ як окрема збірка під назвою «Народні оповідання» (1857). У них авторка звернулася до теми жіночої недолі, зумовленої соціальним безправ'ям. Вона рішуче виступила проти соціальної дискримінації народних мас. У повісті «Інститутка» Марко Вовчок гостро критикує кріпосну систему, що згубно позначається не лише на житті пригноблених, але й на моральному обличчі самих кріпосників.\nПантелеймон Олександрович Куліш народився 26 липня 1819 р. на хуторі поблизу містечка Вороніж на Чернігівщині в сім'ї заможного козака. Навчався у Новгород-Сіверській гімназії та в Київському університеті. Учителював переважно в дворянських училищах та гімназіях. Був заарештований за причетність до справи Кирило-Мефодіївського товариства. Звільнившись після кількарічного адміністративного заслання, жив у Петербурзі, де працював дрібним чиновником. Одночасно займався видавничою діяльністю, активно співробітничав в українському журналі «Основа». Кілька років перебував на державній службі у Варшаві, подорожував країнами Західної Європи. Останні роки життя провів на власному хуторі Мотронівка на Чернігівщині. Тут і помер 14 лютого 1897 р.\nЛеонід Іванович Глібов народився 21 лютого 1827 р. в селі Веселий Поділ Хорольського повіту на Полтавщині в сім'ї управителя поміщицьких маєтків. Освіту здобув у Полтавській гімназії та Ніжинському ліцеї. Учителював на Поділлі, згодом перейшов на роботу до Чернігівської гімназії. Кілька років редагував газету «Черниговский листок». Звільнений з посади за політичні переконання, деякий час не мав постійної роботи. Пізніше влаштувався на посаду завідувача земської друкарні в Чернігові. Помер Глібов 29 жовтня 1893 р., похований у Чернігові.\nЛітературну творчість Глібов розпочав ще на шкільній лаві. Писав поезії російською та українською мовами. 1863 р. в Києві побачила світ перша збірка його байок. Увійшов в історію української літератури саме як байкар. Письменник спромігся вдихнути нове життя у загалом традиційні сюжетні схеми й тематику, надавши їм колоритних національних рис та актуальних смислових нюансів. Байки письменника формують живу й динамічну картину українського народного життя з його колективним досвідом та мораллю. Глібов — автор низки ліричних творів переважно в елегійному жанрі. У них поет досягає високого рівня майстерності в осмисленні фольклорного матеріалу. Його вірш «Журба» («Стоїть гора високая») навіть став народною піснею. Сум за молодими роками, щемливе переживання плину часу як особистої втрати - такими є мотиви цього твору.\nЮРІЙ ФЕДЬКОВИЧ (1834-1888)\nЮрій Федькович (повне ім'я - Осип Домінік Гординський де Федькович; ім'я Юрій письменник узяв у зрілому віці) народився 8 серпня 1834 р. в с. Сторонець-Путилів на Буковині. Його батьком був небагатий шляхтич, мати походила з родини священика. Навчався Федькович у приватного вчителя та в реальній школі в Чернівцях. Кілька років вів мандрівне життя. Служив в австрійському війську. Вийшовши у відставку, жив у рідному селі. Пізніше оселився в Чернівцях, редагував газету «Буковина». Помер письменник 11 січня 1888 р.\nЛітературні твори Федькович почав писати німецькою мовою у другій половині 40-х рр. До української поезії звернувся наприкінці 50-х рр., коли перебував на військовій службі. Військові враження великою мірою визначили тематику його творчості. У 60-х рр. побачили світ дві поетичні збірки - «Поезії Іосифа Федьковича» (1862) та «Поезії Юрія Городенчука-Федьковича» (1867- 1868). Федькович - автор низки прозових творів, які друкувалися переважно в галицькій та буковинській періодиці.\nУ творчості Федьковича велику роль відіграє військова тема. Автор змальовує підневільний стан рядових військових - простих людей, яких позбавили звичного життя та рідної домівки. Його герої прагнуть вирватися з бездушного світу військової муштри, що обмежує та деформує людську особистість. Вони мріють про мирну селянську працю, родинний затишок та рідну оселю. Прагнення маленької людини до щастя дістало яскраве художнє втілення в повісті Федьковича «Три як рідні брати».\nТворчість Федьковича - самобутня сторінка української літератури. Вона знайомить читача з життям та прагненнями українського населення Буковини.\nІван Семенович Левицький (літ. псевдоніми - І. Нечуй-Левицький, І. Нечуй) народився 13 листопада 1838 р. в м. Стеблеві на Київщині у сім'ї священика. Навчався в духовному училищі та в семінарії. Закінчив Київську духовну академію. Учителював у Полтавській семінарії, у гімназіях Каліша, Седлеця, Кишинева. Вийшовши у відставку, оселився в Києві, де й провів решту життя. Помер І. Нечуй-Левицький 2 квітня 1918 р.\nПочаток літературної діяльності І. Нечуя-Левицького припав на 60-ті роки. У 70-х - 80-х рр. були написані найбільш відомі твори письменника - «Микола Джеря», «Кайдашева сім'я», «Бурлачка», «Старосвітські батюшки та матушки», «Хмари». На тлі художніх пошуків кінця ХІХ - поч. ХХ ст. його творчість відзначалась тематичним і стильовим консерватизмом.\nДля прози І. Нечуя-Левицького характерне реалістичне відображення дійсності. Основна тема його творів - селянська. Увагу автора привертає соціальна проблематика. Він розкриває вплив кріпацтва на долі й мораль селян, показує процеси, що відбувалися в українському селі після скасування кріпосної залежності. У повісті «Микола Джеря» письменник зобразив селянина-правдошукача, життя якого було змарноване в постійній боротьбі з різноманітними проявами несправедливості. У повісті «Кайдашева сім'я» прозаїк змалював широку картину складних процесів, зумовлених селянською реформою. На думку автора, саме соціально-економічні причини змінили традиційний устрій народного життя. Вони позначились не лише на майнових відносинах, а й на всьому комплексі народної звичаєвості, моралі та психологічному складі селянина. В окремих творах письменник змалював життя української інтелігенції - найбільш глибоко ця тема розкрита в романі «Хмари». Значний інтерес становлять фольклористичні та літературно-публіцистичні праці І. Нечуя-Левицького.\nПанас Якович Рудченко (літ. псевдонім - Панас Мирний) народився 1 травня 1849 р. у м. Миргороді на Полтавщині в сім'ї чиновника. Навчався в Миргородському та Гадяцькому повітовому училищах. Не маючи можливостей продовжувати систематичне навчання, наполегливо займався самоосвітою.\nСлужив у повітових канцеляріях Гадяча, Прилук, Миргорода. 1871 р. оселився в Полтаві, де провів решту життя. Працював у казначействі та казенній палаті, після 1917 р. - у губфінвідділі. Помер Панас Мирний 28 січня 1920 р., похований у Полтаві.\nСеред творів Панаса Мирного найбільш масштабним і складним є соціально-психологічний роман «Хіба ревуть воли, як ясла повні?», написаний у співавторстві з Іваном Біликом (І.Я. Рудченком). Робота над романом припала на 1872- 1875 рр. Через цензурні перепони він був виданий пізніше - 1880 р. Задум твору був навіяний реальним випадком, що дістав відображення спочатку в нарисі Панаса Мирного «Подоріжжя од Полтави до Гадячого», а згодом - у повісті «Чіпка». У центр повісті автор поставив селянина, який обирає злочинний шлях під впливом соціальних обставин. До розвитку попереднього задуму приєднався Іван Білик, за участю якого з'явилися кілька редакцій роману. Співавторство різних особистостей, а також тривалий час роботи над романом зумовили його багатоплановість. Автори змалювали широке полотно народного життя з усім комплексом суспільних процесів, що охоплює більш як столітній часовий відрізок. При цьому увага зосереджена на образі окремої особистості - представника селянського середовища, який під впливом соціальних обставин став злочинцем. Твір пропонує читачеві художній аналіз того життєвого вибору, що був зроблений центральним персонажем. Роман «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» став важливим етапом у розвитку української романістики. Він давав відповіді на складні питання тогочасної дійсності, розкривав причини й зображував наслідки руйнування патріархального селянського життєвого устрою. Однак уже на той час ці відповіді, спроектовані в соціальну площину, сприймалися як дещо спрощені й однобічні. Роман Панаса Мирного та Івана Білика став найвищим досягненням української реалістичної прози ХІХ ст. Водночас він виявив обмеженість та однобічність реалістичного трактування й соціального аналізу дійсності.\nІван Карпович Тобілевич (літ. псевдонім - Карпенко-Карий) народився 17 вересня 1845 р. у слободі Арсенівці на Херсонщині в сім'ї управителя поміщицького маєтку. Навчався в Бобринецькому повітовому училищі, яке закінчив у 1859 р. Відтоді майже двадцять років служив канцеляристом. Із початку 60-х років брав активну участь в українському театральному житті. Протягом тривалого часу входив до різних театральних труп, на основі яких склався так званий театр корифеїв. Виконував переважно комедійні акторські ролі. Помер Карпенко-Карий 2 вересня 1907 року.\nКарпенко-Карий - автор багатьох п'єс. Справжню популярність йому принесли комедійні твори «Мартин Боруля» (1886), «Сто тисяч» (1889), «Хазяїн» (1900). У них автор виступив проникливим спостерігачем життєвих процесів, що зумовлювали суттєві зміни в українському суспільстві. Драматург звернув увагу на викривлення селянської психології, спричинені маніакальною жагою збагачення. Моральна деградація, руйнування родинних і людських взаємин, самодурство й тупе чванство - такі негативні риси побачив Карпенко-Карий в українському селянському середовищі. У комедії «Хазяїн» драматург зобразив людину, що перейшла межу, за якою втрачається вагомість моральних стримувань. Для героя - мільйонера в смердючому кожусі - прагнення наживи перетворилося на хворобливу психологічну залежність, що призводить до деградації особистості.\nКарпенкові-Карому належить кілька п'єс на історичні теми. Серед них певний інтерес становить трагедія «Сава Чалий» - не перша в українському письменстві драматургічна обробка відомої народної пісні. Версія, що її пропонує Карпенко-Карий, відзначається зорієнтованістю на невибагливий загалом смак містечкового глядача.\nМихайло Петрович Старицький народився 2 грудня 1840 р. в с. Кліщинцях на Полтавщині у дворянській сім'ї. Рано осиротів, виховувався в родині дядька — В. Лисенка. Навчався в Полтавській гімназії, Харківському та Київському університетах. Здобувши вищу освіту, певний час працював у Київському історичному архіві. Після кількох років, проведених у власному маєтку на Поділлі, оселився в Києві. Багато сил віддавав громадській та літературній праці. Брав участь у театральному житті Києва, разом з М. Лисенком виступив засновником Товариства українських сценічних акторів. Помер М. Старицький 14 квітня 1904 р., похований у Києві.\nМ. Старицький — талановитий поет, драматург, перекладач. Перші літературні спроби здійснив у 60-х рр. Поезія М. Старицького відзначається громадянським звучанням. У творах письменника 1900-х рр. відчутно посилились психологічні риси.\nПомітними є здобутки М. Старицького-драматурга. Більшість його п'єс постала як відповідь на потребу розширення українського театрального репертуару. Драматург розпочав з переробок чужих творів і виявив високу майстерність у посиленні їх сценічності. У зв'язку з цим найбільш відомою є комедія «За двома зайцями» (переробка п'єси І. Нечуя-Левицького «На кожум'яках»). Цікавими є водевілі драматурга «Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка», «По-модному». Певний інтерес становлять його історичні драми «Богдан Хмельницький», «Оборона Буші». Помітними досягненнями М. Старицького є п'єси «Не судилось» і «Талан». Кращі твори М. Старицького й сьогодні лишаються в українському театральному репертуарі.\nІван Якович Франко народився 27 серпня 1856 р. в с. Нагуєвичі на Львівщині в родині коваля. Навчався у початковій (1862— 1864) та німецькій нормальній (1864— 1867) школах, пізніше — у Дрогобицькій гімназії (1867— 1875). 1875 року вступив на філософський факультет Львівського університету, який залишив через арешт у червні 1877 р. Пізніше був заарештований ще двічі (1880; 1889). Майже постійно співробітничав з різноманітними періодичними виданнями, на сторінках яких виступав як критик, публіцист, науковець. Наукові інтереси Франка зумовили працю над докторською дисертацією, що була ним захищена 1893 р. у Віденському університеті. Із 1894 р. видавав журнал «Житє і слово», після закриття якого з 1898 р. був членом редакційного комітету «Літературно-наукового вісника». Взимку 1907— 1908 рр. здоров'я письменника значно погіршилось. Матеріальні нестатки й виснажлива праця призвели до загострення хвороби восени 1915 р. Помер Франко 28 травня 1916 р.; похований у Львові.\nІван Франко — поет, прозаїк, драматург. Початок його літературної діяльності припадає на часи навчання в гімназії. Першими спробами були поезії, що друкувалися в журналі «Друг» та сформували збірку «Баляды і росказы» (1876). Кращі твори другої половини 70-х — 80-х рр. склали поетичну збірку «З вершин і низин» (1887), що засвідчила творче зростання митця. Збірка поєднує поезії на різні теми, переважно громадянські. Наступна книжка поезій Франка «Зів'яле листя» (1896) цілком відповідає авторському визначенню ліричної драми. Біографічно зумовлена, вона водночас є мистецьким шедевром і драматичним людським документом. До збірки «Мій Ізмарагд» (1898) увійшли переважно поезії 1897 р. та частина більш ранніх творів. У них знайшли відображення моральні й громадянські пошуки автора, позначені напруженим драматизмом та складною динамікою емоцій. 1900 року побачила світ поетична збірка Франка «Із днів журби». Важливим етапом його поетичної біографії стала наступна книжка «Semper tiro» (1906).\nФранкові належить авторство ряду творів у жанрі поеми, серед яких на особливу увагу заслуговують «Іван Вишенський» та «Мойсей». Останній твір стосується складного комплексу національної, громадянської й особистісної проблематики, осмисленого в узагальнено-філософському ключі. Поема перейнята суворим усвідомленням неминучості жертв і складних випробувань на шляху людини й народу до духовного оновлення.\nФранко — автор більш як ста прозових творів. Природно, що не всі з них однорідні за мистецькими вартостями. Прикметною особливістю прози письменника є її виражена тенденційність, що іноді переходить у публіцистичність, схематичну ілюстрацію політичних ідей, як, приміром, у повісті «Борислав сміється» (1881- 1882).\nСеред драматургічних творів Франка безсумнівним здобутком є п'єса «Украдене щастя» (1893).\nПавло Арсенович Грабовський народився 30 серпня 1864 р. в с. Пушкарному на Харківщині в сім'ї церковнослужителя. Із 1874 р. навчався в Охтирській бурсі, а з 1879 р. у Харківській духовній семінарії, яку не закінчив через арешт у 1882 р. за участь у нелегальному народницькому русі. Після нетривалого ув'язнення проживав у рідному селі, недовго працював у Харкові, служив у війську, а після арешту в 1886 р. і тривалого слідства був відправлений на заслання до Іркутської губернії. У 1889 р. вже на засланні за політичним звинуваченням був черговий раз заарештований та понад три роки провів у в'язниці. Пізніше перебував на поселенні в Якутську та Тобольську. Помер Павло Грабовський 29 листопада 1902 р.\nХарактер поетичної творчості Грабовського зумовлений непростими обставинами його свідомо обраного життєвого шляху. Звернувшись до поезії ще за навчання в семінарії, на засланні він продовжував наполегливу літературну працю. Перші публікації творів з'явилися на початку 1890-х рр. у галицькій періодиці. Пізніше вийшли друком його поетичні збірки «Пролісок» (1894), «З півночі» (1896), «Кобза» (1898). Серед поезій Грабовського переважають твори на громадянські теми, що ілюструють його життєві переконання. Непроста доля митця пояснює, чому його поезія сповнена різноманітними скаргами й наріканнями та закликами до боротьби. Воно й не дивно, що за Грабовським міцно закріпилося означення поета-революціонера.\nМихайло Михайлович Коцюбинський народився 5 вересня 1864 р. в місті Вінниці в родині чиновника. Початкову освіту дістав у Барській школі; протягом 1876- 1880 рр. навчався в Шаргородській духовній семінарії. Мріям Коцюбинського про гімназію та університет через складні родинні й матеріальні обставини здійснитись не судилося; брак систематичних знань довелось надолужувати за допомогою самоосвіти. Письменник цікавився громадським життям, захопився ідеями народовольців, за участь у нелегальному русі потрапив під поліційний нагляд. 1891 року Коцюбинський склав іспит на право працювати народним учителем. Після досить нетривалого періоду вчителювання він дістав посаду співробітника Філоксерної комісії, що займалась організацією боротьби зі шкідником винограду філоксерою. Працюючи в комісії, письменник із 1892 по 1896 рік проживав у Бессарабії та в Криму. Знайомство з життям молдавського та кримсько-татарського народів позначилось на тематиці його творів. На початок роботи в комісії припадає зближення Коцюбинського з «Братством тарасівців» - організацією молодих інтелектуалів, що прагнули в усьому бути послідовними, «свідомими» українцями на противагу старшому поколінню так званих українофілів, схильних до співробітництва з колоніальною адміністрацією. Після перенесеної в 1896 - 1897 рр. хвороби письменник нетривалий час був співробітником Житомирської газети «Волинь», а 1898 року переселився до Чернігова, де працював у земській управі. Одночасно він брав активну участь у культурному житті міста, влаштовував літературні вечори, підтримував письменників-початківців. У 1900-х роках стан здоров'я Коцюбинського значно погіршився. Сухоти та хворе серце змушують його виїздити на лікування до Італії. Завдяки пенсії, що надало письменникові Товариство прихильників української літератури, науки і штуки, він дістав можливість залишити обтяжливу роботу в земстві. Проте загострення хвороби не дозволило повністю переключитись на літературну працю. Помер письменник 12 квітня 1913 р., похований у Чернігові.\nДо перших літературних спроб Коцюбинський вдавався ще в дванадцятилітньому віці, пізніше, навчаючись у семінарії, писав вірші й прозу. У 80-х - 90-х роках письменник пройшов складний шлях удосконалення літературної техніки. Певний час його проза ще лишалась у стильових межах етнографічного реалізму з його увагою до селянських тем та побутописанням, водночас у ній увиразнилась чітка тенденція до посилення психологізму. У цей час автор написав цікаві оповідання для дітей: «Харитя», «Ялинка», «Маленький грішник», звернувся до морально-етичної та соціальної проблематики у творах «Ha віру», «П'ятизлотник», «Хо», «Для загального добра» та ін.\nЛогічною у творчій еволюції Коцюбинського стала відозва до українських письменників, складена ним разом із М. Чернявським. Aвтoри закликали до оновлення тематики творів і літературного стилю, вважаючи, що українському письменству не варто обмежуватись лише селянськими темами, орієнтуючись на смаки інтелігентного читача. Проголошені наміри Коцюбинський прагнув реалізувати у своїй художній практиці. Із початку 1900-х у його творчості посилюється імпресіоністична (від фр. impression - враження) манера письма, що передбачає специфічну техніку відтворення безпосередніх вражень, які й становлять те «повідомлення», що несе в собі твір. Яскравим зразком імпресіоністичного стилю є новела Коцюбинського «Intermezzo». У ній пошук внутрішньої рівноваги особистості героя передається через потік складних і мінливих вражень. Окремі твори прозаїка поєднують елементи реалістичного стилю з імпресіоністичним. Це стосується й повісті «Fata morgana», що змальовує українське село перед заворушеннями 1905- 1907 рр. і під час цих подій. Перша частина твору, завершена 1903 р., стилістично виписана в реалістичній манері. Другу частину повісті було завершено 1910 р. He дивно, що семилітня часова дистанція та драматичні події в житті суспільства, що відбулися за цей час, зумовили еволюцію стилю в напрямку посилення імпресіоністичної складової. Узагалі враження від першої російської революції стали основою цілої низки першокласних творів письменника - «Cмiх», «Він іде», «Heвiдoмий», «Persona grata», «Коні не винні» та ін.\nОстанній період творчості Коцюбинського характеризується його інтересом до загадкового світу народної міфології. Peзyльтaтoм такої зацікавленості стала поява одного з кращих творів письменника «Тіні забутих предків». Звернувшись до життя карпатських українців, автор зобразив поетичний світ давніх гуцульських традицій, сильних і нестримних почуттів, органічної єдності з природою.\nЛECЯ УKPAÏHKA (1871-1913)\nЛариса Петрівна Косач (літературний псевдонім - Леся Українка) народилася 25 лютого 1871 р. в м. Звягелі (тепер - Hoвoгрaд-Boлинcький) у дворянській сім'ї. її батько, Петро Косач, родом з Чернігівщини, по закінченні юридичного факультету Київського університету одержав службове призначення на Волинь. Він був активним учасником українського культурного руху, входив до редакційної колегії журналу «Киевская старина». Мати Лариси Косач - Ольга Косач (Драгоманова), родом із Полтавщини, - рідна сестра відомого українського громадського діяча, історика, публіциста Михайла Драгоманова. Вона чимало зробила в галузі фольклористики та українського книговидавництва, в літературі виступала переважно як дитяча письменниця під псевдонімом Олена Пчілка.\nДитинство Лариси Косач пройшло в сільській місцевості на Волині: родина жила спочатку в Звягелі, а згодом переїхала в с. Колодяжне (на зиму Косачі перебиралися до Луцька). Початкову освіту майбутня поетеса здобула в родинному колі під керівництвом матері. Вона захоплювалась музикою, добре малювала, цікавилась театром і літературою. В родині Косачів діти рано перейнялися настроями й життям дорослих - з юних літ вони стають свідомими членами української громади. Оскільки одним з найважливіших виявів громадської активності на той час була письменницька праця, то й діти рано пробують себе в літературі. Перший вірш Лариса Косач написала ще в дев'ятилітньому віці. Літературні спроби юної поетеси були підтримані матір'ю. Вона надіслала твори дочки до львівського журналу «Зоря», де вони вийшли друком 1884 р. під псевдонімом Леся Українка (він також був обраний матір'ю). далося так, що Лариса Косач увійшла в історію української літератури під своїм раннім, дитячим псевдонімом (Леся - зменшене ім'я, яким звали її в родинному колі; Українка - територіальна вказівка, цілком доречна в галицькому виданні, що означала просто «Леся з України»). Мрії Лариси Косач про музичну кар'єру не здійснилися. Взимку 1881 р. вона застудилась і в неї почався туберкульоз кісток. Понад тридцять років поетесі довелося боротися з виснажливою хворобою, що змушувала виїжджати на лікування в Крим, Італію, Єгипет, Грузію. ^зважаючи на хворобу, Лариса Косач наполегливо займалася самоосвітою, відзначалася високим рівнем ерудиції, добре знала іноземні мови. 1907 р. вона одружилася з музикознавцем і фольклористом Климентом Квіткою. Фатальною для здоров'я поетеси стала зима 1906- 1907 рр., проведена в Києві. Виснажлива праця й несприятливі кліматичні умови спричинили загострення хвороби. З того часу Лариса Косач могла жити лише в умовах південного клімату. Останні роки життя вона провела в Грузії. Померла Лариса Косач-Квітка 1 серпня 1913 р. в м. Сурамі, похована в Києві.\nЛітературне становлення Лесі Українки припало на кінець 80-х - початок 90-х рр. Наслідком тривалої творчої праці стали її поетичні збірки «На крилах пісень» (1893), «Думи і мрії» (1899), «Відгуки» (1902), високо оцінені критикою. Чимало поезій Лесі Українки не були включені до збірок, частина з них побачила світ лише після смерті авторки. її творам властиві висока культура думки та емоційна стриманість, свіжість образів, продумана синтаксична будова, обережність в уживанні лексичних новотворів.\nВасиль Стефаник народився 14 травня 1871 р. в с. Русові Снятинського повіту на Станіславшині (нині - Івано-Франківшина) в сім'ї заможного селянина. Після навчання в школах у с. Русові та м. Снятині він 1883 р. вступив до польської гімназії у м. Коломиї. Тут зав'язалася дружба В. Стефаника з Л. Мартовичем. За українську громадсько-політичну діяльність їх обох у 1890 р. виключили з гімназії. В. Стефаник переїхав до Дрогобича і вступив до місцевої гімназії, яку закінчив 1892 р. Того ж року він вступив на медичний факультет Краківського університету, де вчився до 1900 р. У вересні 1903 р. В. Стефаник відвідав Наддніпрянську Україну: був присутнім на відкритті пам'ятника І. Котляревському в Полтаві й зустрічався з Лесею Українкою, Михайлом Коцюбинським та ін.\nЗ 1903 р. В. Стефаник постійно жив у селі: до 1909 рр. - в Стецеві, а потім до кінця життя в Русові. 1907 року письменник став заступником депутата австрійського парламенту В. Охрімовича. Після того, як 1908 року В. Охрімович зрікся мандату, В. Стефаникові довелося виконувати обов'язки депутата аж до розпаду Австро-Угорської імперії 1918 р. У період визвольних змагань В. Стефаник брав участь у роботі Української національної ради Західноукраїнської народної республіки (ЗУНР), у складі делегації ЗУНР відвідав Київ під час проголошення соборності українських земель 22 січня 1919 р.\nПеребуваючи в тій частині України, шо була під владою Польші, В. Стефаник активно цікавився подіями в УРСР, відсилав до радянських журналів («Вапліте», «Червоний шлях», «Плуг») свої нові твори. Відгуком на літературну дискусію 1925- 1928 рр. стала новела «Межа» (1926), яка мала присвяту «М. Хвильовому» і була надрукована у «Літературно-науковому віснику», що його редагував Д. Донцов. 1926 року на відзначення 30-річчя літературної діяльності письменникові була призначена пенсія від уряду УРСР. Помер В. Стефаник 7 грудня 1936 р.\nЛітературну діяльність В. Стефаник розпочав поезіями в прозі (1896- 1898). У жовтні 1897 р. на сторінках чернівецького часопису «Праця» була надрукована новела «Виводили з села», пізніше - новели «У корчмі», «Стратився», «Синя книжечка» та «Сама саміська», які одразу зробили його широковідомим українським письменником. Ці твори ввійшли до першої збірки В. Стефаника «Синя книжечка» (1899). Пізніше виходили книги новел «Камінний хрест» (1900), «Дорога» (1901), «Моє\nслово» (1905), «Земля» (1926).\nДля творчості В. Стефаника характерна експресіоністична (від лат. expression — вираження) манера письма, що передбачає вираження глибини та ірраціональності психології навіть звичайної людини через зовнішню напругу його переживань та емоцій. В. Стефаник прагнув виразити духовне (приховане) через реальне (зовнішнє), звернути увагу на духовну деградацію сучасного світу, зрозуміти сенс страждання і смерті людини. Звідси випливає його увага до оригінальних і незвичних епітетів і порівнянь, майстерне використання діалогів, лаконізм та фрагментарність письма. Так, у новелі «Новина» виняткова подія в с. Трійці 1898 р. стала приводом порушити проблеми омертвіння людської душі. Еміграція українців за океан спричинилася до появи його новели «Камінний хрест», коли проводи селянина нагадали авторові похоронний обряд. Іван Дідух мусить розірвати усі зв'язки, що з'єднували його зі світом, який він протягом усього життя упорядковував. Показуючи жорстокість і безглуздя селянського життя, В. Стефаник також намагався привернути українську інтелігенцію до співучасті в житті селянина.\nПісля десятилітньої перерви світогляд Стефаника дещо змінився: у творах з'явилися патріотичні мотиви, яких не було в його ранній творчості. Якщо раніше його герої страждали лише через свої власні провини чи провини свого роду, то в пізніших творах вже можна побачити мотиви страждання за свій народ, за свою Україну. Такими мотивами зокрема позначені новели «Марія» та «Сини».\nОльга Юліанівна Кобилянська народилася 27 вересня 1863 р. у м. Гура-Гумора на Південній Буковині (нині м. Гура-Гуморулуй у Румунії) в родині службовця. У 1873- 1877 рр. О. Кобилянська вчилася в початковій чотирикласній німецькій школі. Не маючи можливості вчитися далі, дальшу освіту вона здобувала самостійно. З 1889 по 1891 р. О. Кобилянська жила в с. Димка Серетьського повіту. Пізніше вона разом із родиною переїхала на постійне життя до Чернівців, брала активну участь у жіночому русі, 1894 року виступила одним з організаторів «Товариства руських жінок на Буковині». 1899 року О. Кобилянська побувала на Наддніпрянській Україні, відвідавши родину Косачів на Волині, Лисенків і Старицьких у Києві, могилу Т. Шевченка в Каневі.\nЛітературну діяльність О. Кобилянська почала в середині 1880-х рр. творами німецькою мовою. Перший художній твір українською мовою - повість «Людина», був надрукований 1895 р. у журналі «Зоря». Це була друга редакція написаного раніше німецькою мовою оповідання «Вона вийшла заміж». Пізніше з'явилися оповідання й повісті «Він і Вона» (1895), «Царівна» (1896), «Що я любив» (1896), «Аристократка» (1898), «Valse melancholique» (1898) та інші, позначені впливами поетики символізму, філософії надлюдини Ф. Ніцше та ідей жіночої емансипації.\nОдним з найпоетичніших творів О. Кобилянської вважається лірично-романтична повість «В неділю рано зілля копала...» (1909), написана за мотивами відомої народної пісні-балади «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці».\nПротягом 1915- 1923 рр. О. Кобилянська пише низку новел на антивоєнні теми, серед яких можна виділити такі твори, як «Лісова мати», «Василка», «Юда», «Назустріч долі», «Сниться» та ін. Увагою до психологічних таємниць людської душі позначені новели О. Кобилянської «Огрівай сонце...» (1927), «Але Господь мовчить.» (1927).


27 грудня владика Ярослав, єпископ Самбірсько-Дрогобицький, відслужив Божественну Літургію у Катедральному Соборі Пресвятої Трійці, в м. Дрогобич.\nПід час проповіді владика Ярослав зауважив, що християнське життя починається із запрошення від Господа: «Приходьте!». «Тепер ми у Христі маємо сміливість прийти, наблизитися до Бога Отця. Ми можемо підходити ближче до Бога, знаючи, що Він весь час йде до нас, запрошує нас. Ми можемо прийти до Нього у молитві, у наверненні, у часі передріздвяного посту, коли приготовляємось святкувати Його прихід до нас», — наголосив єпископ.\nЗа словами проповідника, Бог прийшов до нас у Різдві, щоб ми могли прийти до Нього у таїнствах спасіння. Кличучи нас, Ісус знає як багато всього нас розчаровує, Він знає рутину нашого життя, як часто ми знеохочені. «Він знає, що означає прожити половину життя і зрозуміти, що не досяг усього, що бажав досягнути у ділі спасіння. Він знає, що означає тривожитись, старіти... Він знає як усі ці почуття впливають на нас, і тому запрошує нас прийти до Нього. „Ідіть, бо усе вже готове... Прийдіть до мене всі втомлені й обтяжені, і я заспокою вас“ (пор. Мт. 11, 28)», — зазначив проповідник.\nЗвертаючись до нас: «Ідіть, бо все вже готове»! — Господь говорить не про завтрашній день, але про теперішнє: «І ось тепер час сприятливий, ось тепер день спасіння» (2 Кор 6,2). Теперішнє у Господі є тією точкою, коли час торкається вічності, а мета часу — дати нам можливість прийти до Бога, щоб відповісти на Його запрошення.\nОднак прихід є тільки початком. Людина має прийти до Христа, щоб Його пізнати. Після цього вона мусить йти далі, несучи у світ свідчення про Христа. «Отримавши нове життя в Христі, ми покликані нести його іншим», — наголосив владика Ярослав. З такою місією пан із притчі посилає своїх слуг: «Ідіть швидко на шляхи та стежки міста і приведіть бідних, калік, сліпих і кульгавих... Ідіть на дороги і під огорожі і скликайте людей, щоб прийшли, щоб мій дім наповнився» (Лк 14, 22-23).


Рада провалила спробу узаконити навчання російською для іноземців\n16 вересня 2020, 17:31\nВерховна Рада провалила законопроєкт №3717, який мав врегулювати освітню діяльність у сфері вищої освіти для іноземців у першому читанні. Зокрема, йдеться про спробу узаконити навчання російською мовою у вишах.\nІ хоча голосування за проєкт закону провалили, його все ж відправили на повторне перше читання, пише 24 канал.\nЦікаво Школи в червоній зоні можуть працювати: уряд дозволив регіонам приймати таке рішення\nЩо мав на меті законопроєкт № 3717?\nСуть його полягала в тому, що навчання іноземних студентів може здійснюватися іноземною мовою. Проте ескперти запевняють, що тут під іноземною мають на увазі російську мову.\nУ пояснювальній записці до законопроєкту йдеться про те, що кількість іноземних студентів в нашій країні зростає, а тому Україна має реагувати на відповідний попит. "Виші мають право викладати одну або декілька дисциплін мовами ЄС. Таким чином, виші можуть навчати іноземних студентів українською, англійською, а в разі потреби й іншими мовами ЄС", – йдеться у повідомлені.\nЗапекла дискусія в Раді\nЗа словами депутатки від "Слуги народу" Марії Мезенцевої, цей законопроєкт необхідно прийняти, щоб університети більше заробляли. Начебто 80 % студентів-іноземців приносять Україні 4 мільярди гривень.\nПроте, під час промови в Раді депутат від партії "За майбутнє" Сергій Рудик заявив, щоб нардепи не велися на гроші, адже насправді цей закон Україні не потрібен.\n"У нинішньому закону про вищу освіту виші мають право самі визначати, якою мовою викладати для студентів-іноземців. Такий закон не потрібен. Їм потрібно проголосувати за цей закон для мови-агресора (російської, – 24 канал)", – додав він.\nА депутат від фракції ЄС Олег Синютка додав, що тут питання лежить не в юридичній чи освітній площині, освіту, це питання про русифікацію. Тобто так в Україні хочуть захистити російську мову.\nДепутати провалили голосування за іноземну мову у вишах / Фото 24 канал\nПід час обговорення між депутатами виникла запекла дискусія, дехто навіть кричав "Ганьба". Тож, народні депутати не прийняли законопроєкт за основу і відправили його на доопрацювання.\nНовини УкраїниОсвітаОсвіта в УкраїніВерховна РадаВища освітаМовне питання


as365078. Ділянка площею 0,177 га, кадастровий номер: 0722881800:03:001:0720.Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка має просту прямокутну форму, (межі та форма ділянки зазначені в кадастровому плані). В геоморфологічному відношенні земельна ділянка характеризується спокійним рельєфом без значних перепадів висоти. Земельна ділянка в інженерному відношенні не підготовлена. Найближче оточення приватні земельні ділянки, землі загального користування. Підїзд ділянки по рунту. Ділянка вільна від забудови. Володимир (067)5366247 - для прямих покупців. Оксана (067)6591460 - для агенств нерухомості(оплатим Вам комісію за продаж).


Визначення двостороннього поняття в визначенні від агенції Ольга - olga-medium.ru\nСлово двосторонній широко використовується в нашій мові, коли ми хочемо висловити те, що є відносно обох сторін .\nЗ іншого боку, у сфері дипломатії, міжнародних відносин слово «двостороннє» є дуже вживаним поняттям, оскільки воно використовується для врахування угоди, угоди або переговорів, в яких втручаються дві сторони. Погодьтеся по темі . Аргентина і Венесуела підписали двосторонню угоду про вуглеводні, дуже вигідну для обох держав .\nДвосторонній контракт є офіційним документом, за допомогою якого загалом висловлюються вищезгадані угоди між двома сторонами стосовно питання. Слід зазначити, що підписання цієї угоди негайно призведе до взаємних зобов'язань і прав між залученими сторонами, які, звичайно, як і в будь-якому іншому контракті, повинні дотримуватися листа, оскільки в іншому випадку може бути отриманий штраф , а також через Якщо узгоджена угода має певний ризик перервати.\nЗ іншого боку, на прохання біології , слово, яке займає нас, також має особливе застосування, оскільки допомагає скласти таку концепцію, як двостороння симетрія . Двостороння симетрія позначає одну площину, сагітальну площину (перпендикулярну до землі і під прямим кутом до лобових площин ), за допомогою якої тіло тварин і людини поділяється на дві рівні, однакові частини, одна половина відповідає правій, а інша - лівій .\nТим часом у сфері діагностичної медицини ми знаходимо це слово, точніше стосовно діагностичних досліджень, які виявляють захворювання молочної залози, наприклад, у випадку двосторонньої мамографії . Вона складається з рентгенівського знімка, який робиться в обох грудях жінки і має місію аналізу тканин молочної залози.\nСеред синонімів, які найчастіше використовуються для цього поняття, виділяється подвійний , а протилежне - однозначне .\nТеми в двосторонньому порядку


5 НАЙПОПУЛЯРНІШИХ СТРАВ ЗАКАРПАТТЯ | Смачно.укр :: Смачно по-українськи\nДомой Друге 5 НАЙПОПУЛЯРНІШИХ СТРАВ ЗАКАРПАТТЯ\n5 НАЙПОПУЛЯРНІШИХ СТРАВ ЗАКАРПАТТЯ\nРокот-крумплі, бограч, банош, закарпатська юшка, гомбовці – це все найпопулярніші закарпатської кухні. Вони дуже смачні, та дуже популярні. Дивіться відеорецепти цих надзвичайно смачних страв:\nРокот-крумплі – це національна угорська страва, яка прижилася і користується великою популярністю на Закарпатті в Україні. Це запіканка з картоплі, яєць і в оригіналі домашньої копченої ковбаси, яку можна замінити м’ясом. Ситна і смачна домашня страва!\nБограч – вдома на плиті не готують. У цю назву вже вкладено сенс і спосіб приготування – вона походить від угорського «bogrács», що перекладається – казанок.\nІсторія страви пішла ще з часів, коли угорці жили на Уралі і «розбиралися» з турками. Кажуть, що найголовніший інгредієнт – паприка, потрапила в бограч випадково. Турки перестаралися, коли готували м’ясо з корінням і спеціями. Кухар сипнув в котел паприки, і вся турецька ватага побоялася підпалити степ своїм диханням і від обіду відмовилася. Їду віддали полоненим уграм, а ті зрозуміли, що якщо в їжу додати багато паприки, то турки її не заберуть.\nБанош – це ароматна густа каша з кукурудзяної муки, яка є візитівкою гуцульської кухні. Рецепт баноша досить простий, а готувати його недовго – всього півгодини!\nСекрет неперевершеного смаку і аромату закарпатської юшки криється в головному компоненті страви – білих грибах. Для приготування юшки використовуються свіжі або сушені гриби, пасеровані цибулю і моркву, часник, спеції. Для пом’якшення смаку юшка заправляється сметанно-борошняної сумішшю.\nЗакарпатські гомбовці – справжні ласощі національної кухні. Особливість рецептури цієї солодкої страви з дріжджового тіста з ароматною фруктовою начинкою складається в приготуванні на пару (відмінна новина для тих, хто рахує калорії). Посипані панірувальними сухарями гомбовці – справжня насолода для любителів солоденького.\nДивись також п’ять рецептів закарпатського бограчу\nПредыдущая статьяКОТЛЕТА ПО-КИЇВСЬКИ. П’ЯТЬ ВІДЕОРЕЦЕПТІВ\nСледующая статьяВАРЕННЯ З ПОЛУНИЦІ


Як вийти з карантину. Плани Європи :: GoodMorningUA.News\nЯк вийти з карантину. Плани Європи\nСкільки триватиме карантин і як з нього виходити турбує кожного, включаючи керівників держав. Не дивлячись на рекомендації Всесвітньої організації охорони здоров’я (ВООЗ), яка не вважає, що слід розслаблятися, деякі країни все ж намагаються на свій розсуд потроху виходити за обмежувальні рамки.\nНаразі про послаблення карантину анонсували Данія, Чехія, Австралія, Норвегія і, навіть, Італія сказала, що можливо почне скасовувати обмеження до кінця квітня.\nСитуація з пандемією є надзвичайною і вимагає зважених рішень, але все ускладнює економічний спад та рівень безробіття в країнах. Наприклад, в Австрії він сягнув найвищого показника з часів 1946 року.\nТо ж, лідери держав мають дотримуватись золотої середини, як не допустити поширення захворювання і не впасти в економічну розруху.\nАвстрійський канцлер Себастьян Курц став першим з європейських лідерів, який оголосив про плани повернення своєї країни до нормального життя. В країні з 14 квітня мають відкритися невеликі магазини площею до 400 кв. м, а також садові та господарські торговельні точки. Решта торговельних мереж, перукарень планують відкритись для відвідувачів з 1 травня. Не раніше середини травня почнуть працювати готелі, що до їх умов роботи уряд повідомить окремо. Водночас до кінця квітня залишаються чинними заходи соціальної ізоляції та дистанціювання. Обмеження на вихід з дому продовжує діяти, маски обов’язково треба вдягати, коли заходиш у магазин, аптеку і в громадський транспорт. Уряд у своїх рішеннях керується в тому числі й економічними даними, а вони не радісні. Крім того, на користь послаблення контролю свідчить і статистика захворювань.\nВ числі перших, хто пішов на послаблення карантинних заходів була Данія. За останній тиждень їхні показники захворюваності почали понижуватись. Після Великодня дитячі садки та початкова школа будуть працювати у звичному режимі, але з дотриманням санітарно-гігієнічних заходів, Учням та викладачам рекомендували більше проводити часу на свіжому повітрі. Мотивація цього рішення теж економічна – батьки мають повертатися на роботу, а для цього потрібно, щоб хтось доглядав за дітьми. “Відкриття шкіл та закладів для найменших означає, що батьки можуть спокійно працювати. Нам це потрібно, тому що багато (економічних) завдань залишаються невирішеними”, – сказала прем’єр Метте Фредеріксен.\nНорвегія теж пішла подібним шляхом і вже з 20 квітня плануються відкритись дитячі садочки, а з 27 квітня початкові та середні школи. Університети, коледжі та профтехучилища будуть відкрити тільки для випускників закладів. Дали на відкриття дозвіл і перукарням та салонам краси, але за умови дотримання всіх санітарних заходів. Окрім того, норвежці зможуть ходити в гори для ночівлі у заміських будиночках.\nМайже за місяць після запровадження жорстких заходів про часткові послаблення заговорила Чехія. З 7 квітня населенню дозволили займатися безконтактними видами спорту – біг, теніс, грати в гольф. За умови дотримання всіх гігієнічних рекомендацій вийдуть працювати магазини будівельних товарів, техніки, сервісні майстерні з ремонту велосипедів. Наразі зберігається заборона виходити без нагальної потреби на вулицю і залишається масочний режим. Голова МВС Чехії Ян Гамачек навіть пропонує розглянути питання про зняття для громадян країни на поїздки за кордон з 14 квітня, але попри все залишається заборона на в’їзд для майже усіх іноземців.\nЗ обережністю про вихід з карантину говорить Італія та Іспанія,- країни, які найбільше постраждали від епідемії. Прем’єр Італії Джузеппе Конте заявив, що у країні вже до кінця квітня можуть почати послаблювати окремі обмеження. “Однак ми не можемо переходити від повного закриття до лібералізації економічної активності. Ми повинні робити все поступово”, – уточнив він. Попри подовжений надзвичайний стан ще на два тижні, іспанські урядовці все ж висловлюють надії про можливість поступового повернення до нормального життя після 26 квітня.\nЄвропейський лідер Ангела Меркель не стала наслідувати своїх колег і заявила, що до 19 квітня про жодні скасування у Німеччині не може йтися. Лише після цієї дати уряд та очільники федеральних земель обговорять подальші дії.\nА Франція навпаки подовжує карантин до 11 травня. Про це Еммануель Макрон заявив 13 квітня під час свого звернення до нації. Франція додатково посилює обмеження – для в’їзду до країни. Тепер необхідно отримати спеціальний дозвіл, де будуть зазначені причини та мета візиту. Французькі урядовці наголошують про цілком реальні покарання. За порушення правил карантину до адміністративної відповідальності у Франції притягнули 480 тисяч осіб. Доходить до курйозів: днями на півдні Франції оштрафували чоловіка, який вигулював кицьку на повідку – у поліції пояснили, що не повірили у бажання самої тваринки виходити на прогулянку.\nПро жодні послаблення поки не думають і у Великій Британії. Їхня статистика захворюваності та смертності тільки зростає. Щойно з лікарні вийшов британський прем’єр-міністр Борис Джонсон.\nА як же Швеція?\nЯк відомо, не всі країни вдаються до жорстких заходів. Такі, як Швеція, Греція, Болгарія мають своє бачення ситуації.\nКоли всі сусідні країни закрились, Швеція продовжувала жити своїм життям. З цього приводу Дональд Трамп навіть вдався до критики швецького уряду і звинуватив його у бездіяльності.\n“Ми робимо приблизно те ж, що робить більшість інших країн, але ми робимо це по-іншому. Жодної “блокади”. Ми дуже покладаємось на те, що люди самі беруть на себе відповідальність”, – сказала міністр закордонних справ Швеції Анн Лінде під час виступу на каналі TV4.\n“З іншого боку, у нас немає загальної “блокади”. Це означає, що деякі країни думають, ніби ми нічого не робимо. Але ми робимо те, що є правильним для Швеції”, – підкреслила глава шведської дипломатії.\nТак, в країні немає жорстких обмежень і можна вільно ходити вулицями та вечеряти в ресторанах. Але цього тижня уряд попросив парламент надати розширені повноваження на найближчі три місяці, щоб мати можливість швидко запровадити деякі обмеження в разі погіршення ситуації.\nФінський уряд теж ввів нові обмеження, призупинивши пасажирське паромне сполучення з Естонією, Швецією та Німеччиною.\nКраїни Чорноморського регіону теж пішли на нові обмеження.\nБолгарія заборонила в’їзд на свою територію громадянам з усього світу, за винятком 19 країн-членів ЄС.\nТуреччина ввела комендантську годину для людей молодше 20 років і на 15 днів заборонила в’їзд або виїзд транспортних засобів з 31 провінції, в тому числі зі Стамбула, де мешкає майже п’ята частина населення країни.\nУ Румунії кількість хворих продовжує зростати, і президент Клаус Йоганніс заявив, що країні далеко до зняття обмежень. “На жаль, кількість випадків збільшується, кількість людей, які перебувають в реанімаціях, збільшується, і хоча ми всі хочемо якнайшвидше подолати цю кризу, я кажу вам, що ми все ще не перебуваємо у фазі, коли можна розслабитися”, – сказав він.\nВдається стримувати поширення коронавірусу й у Греції. Наразі на островах Міконос і Санторіні, які є головними туристичними напрямами, оголошена комендантська година у нічний час, обмежене пересування та зупинені будівельні роботи. Також на передодні Великодніх свят уряд обмежив пресування країною і закрив церкви. Вищий адміністративний суд Греції підтвердив законність рішення уряду. Всі богослужіння будуть проходити за зачиненими дверима, а саму службу віряни зможуть побачити по телевізору.\nВ Україні карантин триває до 24 квітня. Але, враховуючи, що кількість захворювання на коронавірусну інфекцію зростає і пік захворюваності очікують 17 квітня, є вірогідність подовження карантину до 15 травня. Як стало відомо, з 16 квітня при в’їзді до Києва усім перевірятимуть температуру. Мова йде про транспортні засоби, що перевозять трьох або більше осіб, з водієм включно.\nГоловний санітарний лікар країни дав розпорядження про закриття всіх ринків та базарів з 14 квітня.\nТрамп відмовився носити маску Карантин у Франції подовжили на місяць\nПамять: 10.12MB | SQL: 91 | Время: 0,105


Бокс: Перша середня вага - Титули Великої Британії та Співдружності Чоловіки - MyScore.ua\nПерша середня вага - Титули Великої Британії та Співдружності Чоловіки 2010\nПерша середня вага Чоловіки Титули Великої Британії та Співдружності\nSA÷16¬~ZA÷ПЕРША СЕРЕДНЯ ВАГА - ЧОЛОВІКИ: Титули Великої Британії та Співдружності (Світ)¬ZEE÷pvCIjcgj¬ZB÷3473162¬ZC÷KS0xleK7¬ZD÷p¬ZE÷0¬ZF÷2¬ZH÷9076_pvCIjcgj¬ZJ÷2¬ZL÷/boxing/light-middleweight-men/british-and-commonwealth-titles/¬ZX÷2295770.000Титули Велик040жності05100000Титули Велик047(Світ)¬ZHS÷5770¬ZCC÷0¬ZAF÷Перша середня вага - Чоловіки¬~AA÷4tp50g3U¬AD÷1269630000¬ADE÷1269630000¬AB÷3¬CR÷3¬AC÷3¬CX÷Смолл Ентоні (Gbr)¬RW÷0¬AX÷0¬BX÷-1¬WQ÷¬WM÷СМО¬AE÷Смолл Ентоні (Gbr)¬JA÷Kl428miI¬WU÷small-anthony¬AG÷points/12¬WN÷ВЕБ¬IB÷93¬ID÷12¬AF÷Вебб Сем (Gbr)¬JB÷EB36776O¬WV÷webb-sam¬AS÷2¬AZ÷2¬AH÷points/12¬~\nУвага: Ви на сторінці Перша середня вага - Титули Великої Британії та Співдружності Чоловіки 2010: результати в розділі Бокс/Перша середня вага - Чоловіки. MyScore.ua пропонує результати Перша середня вага - Титули Великої Британії та Співдружності Чоловіки 2010, підсумки поєдинків, подробиці боїв. Окрім результатів Перша середня вага - Титули Великої Британії та Співдружності Чоловіки 2010, на MyScore.ua Ви можете стежити за понад 5000 змагань із більш як 30 видів спорту в цілому світі. Лише натисніть на назву виду спорту в меню вгорі чи назву країни в меню ліворуч та оберіть змагання. Сервіс результатів Перша середня вага - Титули Великої Британії та Співдружності Чоловіки 2010 працює в режимі реального часу і оновлюється автоматично.


Набув чинності закон про валюту\n7 лютого, 09:54 Роздрукувати\nДокумент знімає понад 20 обмежень.\nЗ сьогоднішнього дня, 7 лютого, вступає в силу закону "Про валюту і валютні операції", який передбачає введення в дію понад 20 послаблень на гравців валютного ринку. Про це повідомляється на сайті Національного банку України.\nНагадаємо, що на початку січня Нацбанк ухвалив і оприлюднив нормативно-правові акти, які стали основою для нової ліберальної системи валютного регулювання, передбаченої законом "Про валюту і валютні операції". Нова система валютного регулювання складається з восьми основних постанов НБУ, які замінили попередню базу з 56 нормативно-правових актів у сфері валютного регулювання. Нове валютне регулювання передбачає понад 20 послаблень на валютному ринку, які будуть введені з 7 лютого 2019 року.\nЧитайте також: НБУ скасував необхідність резервування коштів під купівлю валюти\nВідзначимо, напередодні Нацбанк скасував вимогу до юридичних осіб щодо обов'язкового резервування коштів для покупки валюти - так зване правило "Т + 1". Тепер компанії зможуть купувати валюту день в день. З 1 березня регулятор знижує норму обов'язкового продажу експортної виручки до 30% з 50%.


Придбати жіночі набори Unice - каталог, ціни, відгуки, огляди - Unice\n» Парфумерія»Для жінок»Подарункові набори\n449,99 грн.\t520,00 грн. In Stock\nПарфумований набір FLORMAR FATAL...\nПарфумований набір FATAL ATTRACTION: BURLESQUE Woman - від інтернет магазину, турецької косметики Unice і білизни Miorre. Турецька косметика Unice - це якість, це Ваш стиль і Ваш успіх. Косметика Unice і турецька білизна Miorre, можна купити у нас в магазині за низькою ціною. Нам довіряють всі. Ми працюємо чесно і швидко. Для оформлення знижки, пройдіть...\n449,99 грн.\t520,00 грн.\nПодарункові набори парфумерні для жінок\nПодарункові набори парфумерні для жінок UNICE (ЮНАЙС) - від інтернет магазину, турецької косметики Unice і турецького білизни Miorre. UNICE - мультибрендова косметична компанія ЮНАЙС об'єднує в собі ряд добірних брендів, сучасної високоякісної косметики. UNICE (ЮНАЙС) містить такі бренди: Langsteiner, Flormar, Міракулюм, Sera Cosmetics, FRAGWORLD, Erhan Kimya, Аромат, Хелсі Фарм Косметікс, а також компанія ЮНАЙС зареєструвала дві торгові марки Body & Soul і Ecofusion. Також в магазині представлена косметика farmasi. Косметика відмінної якості за вигідною ціною завжди доступна для Вас в нашому інтернет магазині. Завжди свіжий, каталог Unice і Miorre, а також Фармаси каталог, можете подивитися у нас він знаходитися в меню сайту. Косметика ЮНАЙС - це правильний вибір. У нашому магазині Ви знайдете якісне нижню білизну Міорі (miorre). Miorre білизна - висока якість прийнятні ціни. Наш сайт (Інтернет магазин косметики Unice і нижньої білизни miorre) простий і зручний в обігу, Ви без зусиль зможете знайти що потрібно ...


Поляков заявив, що Зеленський не вчиться на помилках - ЗНАЙ ЮА\nПоляков заявив, що Зеленський не вчиться на помилках\n«У них була безвихідна ситуація»: Поляков розповів, чому «слуги» звільнили Степанова\n19 травня 2021, 12:17\nОпозиційний депутат Антон Поляков на своїй сторінці у Facebook пояснив, чому «слуги народу» вирішили відправити у відставку міністра охорони здоров'я Максима Степанова.\n«Хтось на своїх помилках вчиться, хтось на чужих, а є ті, хто взагалі не вчиться на помилках. Це відноситься до Володимира Зеленського. Щодо Степанова... У них була безвихідна ситуація. Підписи були зібрані», - заявив депутат.\nЗа його словами, якби за ініціативи всіх депутатів, які поставили свої підписи за звільнення Степанова, відбулося позачергове засідання, то у монобільшості була б «в будь-якому випадку програшна ситуація».\n«А Зеленський – це ж любитель рейтингів. Програшна чому? Тому що або опозиція їх змусила б звільнити цього непотрібного міністра Степанова, або ж опозиція змусила б провести засідання, і вони не звільнили. В обох випадках українці б зрозуміли, що Зеленський помилився і знову ж таки не виправляється», - резюмував Поляков.\nРаніше Знай.uа повідомляв, що Максима Степанова відправили у відставку.\nТакож Знай.uа повідомляв, що медики розповіли, чим обернеться звільнення Степанова.


Бельгійська компанія хоче вирощувати нову породу корів на базі корпорації "Агропродсервіс" – Національний Промисловий Портал\nОновлено: 11.07.2017 - 00:53\nБельгійська компанія хоче вирощувати нову породу корів на базі корпорації “Агропродсервіс”\n“У Бельгії ми займаємося вирощуванням біло-блакитний м’ясної породи корів, якої поки не вирощують українські фермери. Нас вразили потужності і потенціал компанії “Агропродсервіс”, тому ми зацікавлені в довгостроковому співробітництві. Тому ми б хотіли співпрацювати з “Агропродсервіс” в напрямку розведення на базі компанії чистої бельгійської біло-блакитний м’ясної породи і, можливо, поставити відлучених телят компаніям, які мають на це попит”, – розповів менеджер з експорту BBCI Філіп Коллард.\nПередає Національний промисловий портал, з посиланням на “Агропродсервіс”.\nЗа словами генерального директора “Агропродсервіс” Іван Чайківський, зараз крім молочного скотарства компанія починає займатися вирощування м’ясних порід великої рогатої худоби.\n“На даному етапі ми вивчаємо ринок і переваги різних порід, а також готуємо відповідні умови на наших тваринницьких комплексах”, – розповів він.


Пантеон (Париж, 18-те століття) - 3D-сцена - Електронне Навчання Мozaik\nПам’ятка культури неокласичного стилю в Латинському кварталі Парижа. Побудований у 1791-му році як церква святої Женев'єви, сьогодні Пантеон є усипальницею видатних особистостей Франції.\nPanthéon, классицист, класицизм, французська, гробниця, Сент-Женев'єва, монумент, церква, Париж, архітектура, будівля, купол, Франція, Людовік XV, Суфлот, Miraboau, Вольтер, Руссо, Віктор Гюго, Зола, Кюрі, Дюма, Фуко, Монж, Перрін, Клод Моне, Пастер, фасад, Стиль\nБудівництво храму почалося в 1757-му році за наказом короля Людовика XV. Він дав обітницю побудувати храм на честь Святої Женев'єви, покровительки Парижа, у разі свого одужання.\nРоботами керував придворний архітектор Жак-Жермен Суффло. Людовик XV не дожив до освячення храму - будівля була завершена лише в 1791-му році за часів правління Людовика XVI.\nЗгодом, за рішенням революційного уряду Франції, цей величезний храм став меморіалом пам'яті для самих видатних французів.\nПізніше Наполеон Бонапарт повернув храм Церкві. Однак у 1885-му році знову було вирішено, що Пантеон стане мавзолеєм для найдостойніших громадян Франції. (Слів на фронтоні також вказують на призначення будівлі: "Великим людям вдячна вітчизна"). Оноре Мірабо і Вольтер стали першими, кого у 1791-му році поховали у Пантеоні. Пізніше ще кілька десятків французів удостоїлися цієї честі; серед них були Жан-Жак Руссо, Віктор Гюго, Еміль Золя і сімейна пара Кюрі.\nОстаннім у Пантеон "переселився" Олександр Дюма-батько, якого у 2002-му році (через 132 роки після смерті) перепоховали у "храм усіх богів".\nОсобливістю будівлі, крім усього іншого, є те, що саме тут Леон Фуко у 1851-му році продемонстрував свій знаменитий експеримент з маятником і цим самим довів факт обертання Землі.\nПантеон є одним із перших шедеврів неокласичного стилю.\nВ процесі проектування цієї монументальної будівлі Суффло взяв за основу колонаду римського Пантеону і купол лондонського кафедрального собору Святого Павла.\nСпоруда містила готичні конструкційні рішення і цим самим відкрила нову главу в історії релігійного будівництва.\nБудівля, довжиною 110 метрів, шириною 85 метрів і висотою 83 метри, має форму грецького хреста. Вершину храму увінчує величезний купол.\nУ 2005-2006 роках група істориків та архітекторів таємно відреставрувала античний годинниковий механізм Пантеону.\nПантеон - це архітектурна пам’ятка культури неокласичного стилю у Латинському кварталі французької столиці. Він є однією із найбільших і значних споруд класичного стилю не тільки у Парижі, а й у всій Франції. Будівництво храму почалося в 1757-му році за наказом короля Людовика XV.\nКороль Франції присягнувся побудувати церкву, присвячену покровительці Парижа святій Женев'єві, якщо він одужає від тяжкої хвороби. Одужавши, він віддав наказ побудувати церкву на місці руїн абатства святої Женев'єви. Архітектором був обраний Жак-Жермен Суффло. Взявши за взірець римський Пантеон, Суфло розробив амбіційний проект храму у 110 метрів в довжину, 84 метри в ширину і 83 метри в висоту, з масивним портиком коринфського стилю і величезним куполом. На жаль, через фінансові проблеми будівництво завершилося тільки в 1791-му році, вже під час правління Людовика XVI.\nЗавершення будівництва храму збіглося з початком французької революції і новий революційний уряд зробив з ще не освяченої церкви некрополь для видатних людей Франції, який отримав назву Французького Пантеону. На фронтоні з'явився напис «Aux grands hommes, la patrie reconnaissante» (Великим людям вдячна вітчизна).\nПісля цього Пантеон ще двічі ставав церквою, а з 1885-го року, коли в ньому був похований Віктор Гюго, церква святої Женев'єви остаточно стала усипальницею.\nГраф Оноре Мірабо - видатний французький політик та оратор, став першими, кого у 1791-му році поховали у Пантеоні. Пізніше ще кілька десятків французів удостоїлися цієї честі; серед них були Жан-Жак Руссо, Віктор Гюго, Еміль Золя і сімейна пара Кюрі.\nОстаннім у Пантеоні був похований Олександр Дюма-батько, якого у 2002-му році, аж через 132 роки після смерті, перепоховали у "храм всіх богів".\nПантеон є прикладом раннього неокласицизму і відомий не тільки як місце поховання великих людей Франції, але й тим, що саме тут, у 1851-му році, французький фізик Леон Фуко провів свій знаменитий експеримент з маятником і цим самим довів факт обертання Землі.\nОсманська архітектура в Угорщині (17 століття)\nРештки османської архітектури в Угорщині, мечеть Газі Касім Паші в місті Печ та Мінарет в місті Еґер.\nОдяг (Західна Європа, 18 століття)


Хуй його знає! | Журнал "Шо"\nХуй його знає!\nСанчес завжди купляв хотдоги у однієї й тієї самої жінки. Її павільйон з наїдками був розташований як раз коло магазину, у якому Санчес працював. Жінка-продавець, яка завжди обслуговувала клієнтів, мала звичайний вигляд: дешевий і охайний одяг, заплетене у косу фарбоване у рудий колір волосся і сині очі, сповнені глобальною безнадійністю. Вона давно впізнавала юнака і знала всі його смаки. А тому починала готувати хотдог, як тільки помічала, що він до неї наближається.\nКолись давно смаки Санчеса стали для неї справжнім відкриттям. Справа у тому, що юнак любив хотдоги у незвичному для пересічних людей вигляді: на американський манер. Булка, підсмажена сосиска, кетчуп, трохи майонезу і трохи гірчиці. Ніякої капусти, моркви, буряків і ще хтозна якої гидоти, яку продавці зазвичай кладуть в середину булки.\nЧерез дивний смак щодо хотдогів, колеги потайки називали Санчеса – «Джек Восьмьоркін – амєріканєц».\nОдного разу за прилавком павільйону, замість понурої особи з безнадійністю в очах, молодик побачив симпатичну дівчину. Вона мала портретну схожість з жінкою-продавцем і, сидячи за столом, читала якийсь глянцевий журнал.\n«Мабуть дочка», - подумав Санчес і поклав гроші на тарелю.\n- Мені, будь-ласка, хотдог, - сказав він. - Але без капусти, моркви і без всього іншого. Тільки булка, сосиска, кетчуп, майонез і трохи гірчиці.\n- Як капусти нетреба? - Щиро здивувалася незнайомка.\n- Будь-ласка, лише булку і сосиску.\nТієї ж миті дівчина відірвала погляд від прилавка і їхні очі зустрілися…\nВзявши гарячий хотдог, парубок буркнув «дякую» і пішов геть, однак вже за кілька кроків він став і озирнувся. Вони знову зустрілися очима і зніяковіли. Їхні погляди, наче звірята, розбіглися у різні боки.\n«Чому вона на мене так дивилася? - думав юнак протягом дня, відчуваючи за себе гордість. - А що, ще можемо!»\n«Господи боже, як він на мене глянув, - думала дівчина, - а потім озирнувся, коли пішов. А він гарненький…».\nНаступного дня Санчес відчув голод раніше звичайного і пішов за хотдогом, коли сонце ще й не думало наближуватись до зеніту. Коло павільйону юнак навмисно начепив маску безтурботності і зневаги, і тільки скоса поглядав у бік дівчини.\nКартина купівлі хотдога відучора майже не змінилася. Все сталося так само: Санчес озирнувся і їхні погляди знову зустрілися. Але цього разу вони удвох почервоніли. Парубок зробив вигляд, що вишукує когось у натовпі, а дівчина швидко почала шукати щось під прилавком.\n«Ця красуня закохалася у мене з першого погляду», - думав юнак того дня і подумки розправляв свій чималенький павичевий хвіст.\n«Та він закоханий у мене! О це так! - думала дівчина. - Подружці розповім, вона впаде від заздрощів. Цікаво, а коли почне знайомитись?».\nТиждень потому вони пішли на побачення, а ще через кілька днів пили каву у Санчеса на кухні. Перед цим молодик цілий день прибирав лахи і відмивав квартиру від бруду.\n«Вона, звісно, нічогенька, ба навіть більше. Та й стан у неї – ого-го, - думав парубок. – Але з нею нуднувато… Хоча, вона мене кохає, і це комфортно».\nТи не повіриш, читачу, але думки дівчини рухалися у тому ж напрямку.\n«Ну, не зовсім те, чого бажалося б, а так досить нічогенький. Усім знайомим подобається, а подружка – та взагалі його з’їла б, - думала вона. – А ще він у мене закоханий, прикольно. Хай краще він мене кохає, ніж я його…».\nЇх перший секс стався тієї самої ночі. І парубок, і дівчина, вони дурними не були, а тому спільно демонстрували вміння, пристрасть і емоції у прелюдіях і всіх основних діях. О, ніч у них була чарівною.\nКілька місяців потому дівчина дізналася, що завагітніла. Згодом було весілля, дві сотні гостей, весільна подорож і, звичайно, народження дитини.\nІ знаєш що, читачу, вимкни свій скепсис, бо я хочу сказати, що живуть вони нормально. Спокійно, як і більшість. Літом відпочивають у Криму, а взимку катаються на лижах у Закарпатті. У їхньому гаражі «майже нова» іномарка, а у вітальні стоїть чимала плазма і домашній кінотеатр. Холодильник набитий продуктами, а кілька днів тому вони купили новий кондиціонер.


Іван Нечуй-Левицький - На гастролях в Микитянах (сторінка 10) / Бібліотека Української Літератури – UkrClassic.com.ua\nІван Нечуй-Левицький - На гастролях в Микитянах (сторінка 10)\nТільки що вони увійшли з току на подвір'я, в одчинені ворота в'їхав мужицький кінський віз. Сусіда Грицько ньокав на коні. На простому возі, на соломі, сидів білявий пан. Коло його сидів маленький хлопчик, схожий на його, а в ногах стриміла здорова вловча клаповуха собака з здоровими каштановими вухами. А коло собаки стояли чималі картини, притулені збоку, завинуті в простирядло. Коло пана збоку лежала віолончель, так само завинута в парусиновий мішок.\n- Що це таке до нас їде? Чи якийсь подорожній чех-музика з бандурою, чи що? - сказав отець Зіновій.\n- От і добре! Матимемо обід з музиками, - обізвався артист. - Це якийсь музика, певно, сурганиться в Київ, мабуть, в літній садовий оркестр.\n- Але що ж то в його за плисковата коробка стоїть, притулена до полудрабка? - сказала Софія Леонівна.\n- Мабуть, якісь цимбали або жінчина арфа. Певно, і його жінка трундикає на цимбалах в оркестрі. А може, - сказав отець Зіновій - і не встиг скінчить, бо всі впізнали, хто приїхав.\n- Чи це ти, Льоню! - гукнула до його здалеки матушка.\n- А хіба ж ти мене не впізнала? Це ж я приїхав на гастролі в ваші Микитяни і до тебе, сестро, в гості, і до школи на дачу до артиста, - гукнув з воза Леонід Семенович Лагодзінський низовим хрипким басом.\n- Ти напнув відлогою голову так, що тільки твого носа видно, а я тебе й не впізнала здалеки, - сказала матушка.\n- Го-го-го! Здорові були, Леоніде Семеновичу! Де це ви доп'яли таку фараонову колісницю? - гукнув весело отець Зіновій.\n- В містечку. Зате ж фараонова колісниця не дорога. Можна нею хоч сорок рік катать по степах аравійських слідком за Мойсеєм. Не дорого коштувало б і сорокалітнє тиняння по пустині, - говорив повагом Леонід Семенович. ставши на ввесь високий зріст на возі в широкому дорожньому парусиновому пальті з гострим узирем відлоги на голові, неначе він напнув на голову ворочок для сира. Він в цьому убранні скидався на ченців XI віку, яких малюють на образах.\n- Що ж то в вас коло козел? Чи гусла, чи цимбали? - спитав отець Зіновій, охочий до жартів.\n- Та то ж я привіз тобі, Олю, дві картини. Адже ж ти колись просила мене намалювать тобі дві картини, - обізвався гість повагом.\n- Aгa! Пам'ятаю. Спасибі. Та оце такі здорові картини намалював для мене?\n- Атож! Щоб було що принаймні чеплять на стіни. Я не люблю малювать дріб'язку.\nГість зліз поволі з високого воза й плигнув додолу, держачись за налюшник та кінчик стягела в полудрабку. Він зсунув відлогу й почав щільно та міцно цілуваться передніше од усіх з сестрою, а далі з усіма.\n- Чи це ти, Флегонте Петровичу, ще не на дачі в себе? не в школі? - спитав гість.\n- Та там такий сморід, що аж у носі круте, - сказала Софія Леонівна й теж цмокнула його в щоку.\n- А я оце думав побуть трохи в Олі, трохи в вас на дачі, доки будень, а в суботу чкурнуть до батька, бо я одпросився на два тижні до рідні, - говорив гість.\n- То й побудеш і в нас на дачі. Ми, надісь, завтра й переберемось, як школа трохи висмердиться, - сказав Флегонт Петрович і зняв хлопчика з воза, поцілував і поставив долі.\nСобака плигнула з воза сама. Отець Зіновій взяв у руки віолончель та картини, і всі гуртом пішли в покої. З покоїв вискочив артистів сетер і наче з дива витріщив очі на привезену собаку: де ти, мов, взялась така гарна та пишна в оцій глушині?\nПрихожа зашуміла од натовпу. Господиня була рада братовому приїзду, бо брат був веселий, розважав її в сільській глушині, ще й привіз чудову прикрасу на стіни. Увійшли в покої, трохи побалакали й пожартували. Господиня зараз запросила усіх в столову на обід, бо знала, що брат здороживсь і, певно, в його й ріски в роті не було од раннього ранку. Вона знала, що цей артист був, як птиця небесна, що він ніколи не бере з собою поживку в дорогу; знала, що в його зайві гроші неначе муляли йому в кишені. І справді, щоб збутись цього клопоту, він завжди накликав до себе в гості півчих з урядовців, пив з ними в товаристві чай, ставив їм могоричі й гайнував зайві гроші до решти. Артист любив веселе товариство, любив до глупої ночі сидіть з гістьми, випивати по чарці й щось теревенить або когось приставлять та передражнювати. Він трохи скинувсь на старосвітську людину.\nЛеонід Семенович встав і попростував до столової. Високий на зріст, рівний станом, з чималими темно-сірими очима, з куделею русого цупкого, як дріт, волосся на голові, що спадало хвилями аж на плечі, він черкнувся об одвірок низеньких дверей тією дротяною куделею і зараз втирив очі в графин з горілочкою. Отець Зіновій знав за його смак і почастував здоровецькою чаркою. Другу чарку патлатий артист налив вже сам і вкинув її в рот, ще й збляклі повні губи навіщось всмоктав у рот.\n- Олю, серце, чи нема пак у тебе свіжого сала, та ще й почеревини, щоб закусить? Люблю сало, як циган. Нема смачнішого заїдку після горілки, як сало.\n- Є, є! Де вже пак, щоб на селі не було сала. Вже що-що, а сало є. Адже ж я тобі колись слала в Петербург по пошті шматки свіжої почеревини, - сказала Ольга Павлівна, і пішла до шафи, та й поставила на стіл полумисок з четвертинами свіжого сала.\n- От і спасибі тобі! Чудове сало! От покушай, Флегонте! Пам'ятаєш, як ми було принесемо з пошти оцю запорозьку харч та ради сала зараз смикнемо по чарці та й закусюємо? Без сала я б пропав в Петербурзі, - говорив з повагом низовим басом Леонід Семенович.\nФлегонт Петрович не осміхнувсь, а якось розтяг свої рожеві повненькі уста, гарні, як у панни, і собі простяг руку до сала.\nЛеонід Семенович не був зроду дуже простий, та в столиці трудно було й спроститься. Але він любив удавать з себе людину просту, навіть старосвітську, любив удавать давнього запорожця або поважного селянина і завсігди говорив українською мовою. Але часом в цій простоті трохи переборщував. Усяких салонових церемоній та панькання він не любив і вважав на їх, як на панські вигадки та витребеньки. Загалом сказать, він неначе приставлявся простою людиною, неначе грав роль селянина повсякчас і в себе вдома, і в гостях. Він мав великий потяг до співів та мальовництва, покинув науку всемінарії вже в вищому класі, поїхав в Петербург і записавсь у консерваторію. В вольні дні він ходив в мальовничу школу, що при Академії художеств, і потроху вчивсь малювать. Ще змалку він не любив книжок, але зате сливе цілі довгі дні влітку сидів за мольбертом, змальовував скелисті береги по Росі та чудові поетичні закуточки з надзвичайною для хлопця терпеливістю. Бувши в консерваторії, він вибрав собі віолончель, бо в консерваторії, окрім співів, кожний студент повинен ще потроху вчиться грати на будлі-якому інструменті. Леонід Семенович вибрав собі віолончель, як інструмент незавальний, щоб можна було брать з собою на село, приїжджаючи в Канівщину до батька на вакації.\nАле на його безталання, після виходу з консерваторії в його збавився голос: став трохи хрипкий та сипкий. В оперні солісти він вже не годивсь і спочатку мусив стати за хориста. Плата була мала, а роботи й тяганини було багацько. Він напитав собі місце регента та вчителя співу в одному місті під Москвою, але незабаром посварився з соборним протопопом і з директором, перейшов у друге місто, а далі в третє. Його скрізь знали як непомирливого та упертого чоловіка, а начальство не любило його за те, що він оступався за малих півчих, котрих погано харчували соборні економи. Через це він скрізь заводився й гризся з протопопами. Він корився гімназіальним директорам доти, доки вони поводились з ним, як з рівнею. Але як тільки начальники поводились з ним, як з залежним од їх слугою, він заводився з ними, сваривсь і зараз забирав свої манатки та й тікав на інше місце.\nВ той час він служив за регента в Києві в архієрейському хорі і в двох гімназіях за вчителя співу. В останній рік його вчення в консерваторії Флегонт Петрович прибув до Петербурга й записався в консерваторію. Земляки поєднались, побратались на чужій чужині й стали великими приятелями, а згодом вони стали ще й сватами.\n- Одже ти, Льоню, нічого не писав нам за свою жінку. Чи вернулась пак вона з Петербурга, чи й досі там байдикує? - спитала матушка в брата.\n- Ще б пак писав за таку Мелегерію Султанівну! Чи варто ж за неї писати? Дав їй опрічний пашпорт, та й нехай собі тиняється по столицях, коли пішла в світи. Цур їй, пек їй!\n- Невже ти таки наваживсь розійтись з нею? - спитала сестра з спочуванням до братового горя.


Автопортрет – Степан Щукін\nHome ⇒ 💗Щукін Степан ⇒ Автопортрет – Степан Щукін\n“Автопортрет” був написаний юним випускником Академії мистецтв під час перебування в Парижі. Мистецтво Франції зробило свій вплив на формування поглядів молодого художника. Очевидно, цим можна пояснити настільки раннє поява роботи, що стоїть біля витоків романтичного напряму портретного живопису. Незвичайна вже композиція портрета.\nФігура на полотні кілька зміщена до краю полотна, що створює відчуття руху. Незвичайний і костюм: широка робоча блуза і шкіряний жилет – одяг швидше європейського характеру, на відміну від звичного для російського художника каптана або академічного мундира. Вільно зачесане волосся замість традиційного перуки додають зовнішності юнака впевненість і невимушеність.\nХудожник прагнув передати душевну відкритість, м’якість і доброту, які, судячи зі спогадів сучасників, були йому притаманні. Мерехтливі зеленуваті, теплі коричневі тони складають вишукану кольорову гаму, надаючи обшему враженню відтінок витонченості і артистизму. Щукін прагнув передати поежде всього психологію людини, що відрізняється особливим внутрішнім світом. Такий образ художника став згодом у романтиків улюбленим типом героя, юного, чистого і прекрасного.\nАвтопортрет – Степан Щукін.\nPrevious Веселе товариство (Автопортрет з Саскією на колінах) – Рембрандт Харменс Ван Рейн\nNext Париж. Сен-Дені – Костянтин Коровін


GREEN TRAVEL Україна ™ - Зелена карта Україна, страховка на авто за кордон від страхової компанії\nАвтоцивілка, зелена карта, туристична страховка\nАвтоцивілка Україна\tРозрахувати вартість\nЗелена карта\tРозрахувати вартість\nТуристична страховка\tРозрахувати вартість\nОформлення за 4 хвилини, не виходячи з дому\nВідправляємо поліси за кордон\nПоліс відразу потрапляє в базу МТСБУ\nВласна мережа представництв\nТільки офіційні поліси страхування\nАвтострахування від Green Travel – сучасний підхід до традиційного страхування.\nСтрахування авто – це сучасний спосіб захистити своє майно і запобігти можливим проблемам в аварійних ситуаціях.\nКупити Зелену карту в telegram? Легко!\nЗапустили для Вас – telegram bot @GreenTravel_insurance_bot\nІнтерактивне замовлення Зеленої карти, туристичної страховки та автоцивілки в звичному месенджері. Бот завжди підкаже наступний крок, з ним легко зробить паузу на каву та продовжити оформлення в будь-який час доби, оплачуйте безпечно прямо в telegram, доступ до всіх договорів у боті, та багато інших корисних фішок.\nПереходь в telegram – Переконайся особисто!\nТака страховка на автомобіль дає можливість відшкодувати збиток, потерпілому в ДТП, так що вам не доведеться витрачати на ремонт власні гроші.\nМіжнародне автострахування, яке в разі аварії компенсує збиток іншим учасникам зіткнення.\nЗахист від непередбачених ситуацій і надзвичайних подій в подорожах по світу.\nВсім привіт! Дуже рекомендую цю страхову компанію, особливо для тих, хто перебуває за кордоном і закінчилася страховка “Зелена карта”. Оформили дуже швидко і вислали на елек. пошту. Дуже приємне спілкування з персоналом компанії, і плюс вигідна ціна в порівнянні з іншими страховиками. Polecam !!!\nОтримав швидко за 7 днів в Воронезьку область, відмінний сервіс рекомендую.\nСайт порадили знайомі. Не люблю покупки онлайн, але потрібно було виїжджати за добу, тому пішла на цей ризик. І знаєте, залишилася задоволена. Все гладко пройшло! Поліс отримала, перевірила! Все відмінно.\nСвітлана Ящук, 20.02.2018\nСпасибі, робота була зроблена швидко і якісно. Окреме спасибі Інні, прекрасний співробітник.)\nПитання по автомобільному страхуванню\n1.На який термін можна оформити автомобільну страховку?\nАвтомобільну страховку Зелена карта можна оформити на термін від 15 днів. до 1 року.\nОСАГО для автомобілів на українській реєстрації поліс оформляється на термін від 6 місяців до року.\nАвтомобілі з іншою реєстрацією від 15 діб.\n2.Що таке франшиза в автострахуванні?\nФраншиза – це частина страхової суми, яка не відшкодовується страховиком при настанні страхового випадку.\n3.Яку інформацію потрібно надати щоб оформити страховку авто?\nДля оформлення страховки на автомобіль онлайн потрібно надати наступну інформацію:\nТранзитна страховка – чи потрібно ОСАГО на транзитних номерах?\nОтримання виплати по ОСАГО: які документи потрібні?\nWizz Air відновлює рейси зі Львова, Києва та Харкова