Програма розвитку фізичної культури та спорту в Княгининівській сільській раді на 2017-2022 роки\nПрограма розвитку фізичної культури та спорту в Княгининівській сільській раді на 2017-2022 роки\nвід 20.01.2017 року № 18-3/13\nПрограма розвитку фізичної культури та спорту в Княгининівській сільській раді на 2017-2022 роки (далі Програма) – це комплекс заходів, які спрямовані на підвищення ефективності реалізації державної політики у сфері фізичної культури і спорту.\nМетою Програми є формування здорового способу життя, орієнтація громадян на поетапне формування ефективної моделі розвитку фізичної культури і спорту на демократичних та гуманістичних засадах.\nВ основу Програми покладено ідею задоволення потреб кожного громадянина в фізкультурно-оздоровчих та спортивних послугах.\nстворення умов для забезпечення оптимальної рухової активності кожної людини, досягнення нею достатнього рівня фізичної та функціональної підготовленості, задоволення спортивних видовищних запитів населення;\nмаксимальне залучення дітей, підлітків, юнаків до занять спортом, створення обдарованим особам умов для реалізації їхніх здібностей у спорті вищих досягнень.\nРеалізація Програми спрямовується на вирішення таких завдань:\nудосконалення та впровадження ефективних форм залучення різних груп населення до регулярних занять фізичною культурою і спортом; формування у населення інтересу і звичок до занять фізичними вправами;\nпідвищення якості роботи дитячо-юнацького спорту, системи відбору обдарованих осіб до резервного спорту, створення умов для розвитку індивідуальних здібностей спортсменів на етапах багаторічної підготовки;\nудосконалення економічних засад у сфері фізичної культури і спорту, запровадження ефективного кадрового, фінансового, матеріально-технічного, наукового, методичного та інформаційного забезпечення.\nНапрямки розвитку фізичної культури і спорту\nДія Програми охоплює наступні напрямки:\nфізичне виховання серед сільського населення;\nдитячо-юнацький спорт та спорт вищих досягнень;\nфізкультурно-оздоровча, реабілітаційна та спортивна діяльність серед інвалідів;\nкадрове забезпечення, соціальний захист;\nрозвиток фізичної культури та спорту на основі нових економічних перетворень і ринкових відносин;\nзалучення дітей, підлітків і молоді до регулярних занять фізичною культурою та спортом до 15 відсотків від загальної кількості учнівської молоді;\nпідвищення рівня залучення громадян до занять фізичною культурою та спортом;\nпокращення стану матеріально-технічної бази;\nякісний підбір кадрів у відповідності з освітньо-кваліфікаційним рівнем;\nналежні умови для більш ефективної підготовки спортсменів високої майстерності.\nФінансування Програми здійснюється за рахунок коштів селищного бюджетів, інших джерел фінансування, не заборонених законодавством.\nПрогнозні обсяги фінансування для розв’язання проблем, передбачених Програмою, наведено нижче.\nОбсяги фінансування Програми уточнюються під час складання місцевого бюджету на відповідний рік у межах видатків, що передбачаються для кожного головного розпорядника коштів, відповідального за виконання окремих заходів та в цілому передбачених Програмою.\nВиконання Програми розраховано на 2017-2022 роки.\nДжерела фінансування Обсяг фінансування (тис. гривень) У тому числі за роками\nМісцеві бюджети 5100 600 700 800 900 1000 1100\nУправління і контроль за ходом виконання Програми\nУправління виконання Програми покладається на постійну комісію з гуманітарних питань та депутатської етики Княгининівської сільської ради, яка несе відповідальність за виконання і кінцеві результати Програми, раціональне використання фінансових ресурсів, визначає форми і методи управління виконання Програми.\nФінансове забезпечення розвитку фізкультурно-спортивної сфери в об’єднаній територіальній громаді\nРозвиток фізкультурно-спортивної сфери громади має здійснюватись шляхом залучення:\nбюджетних коштів (державного, обласного, районного бюджетів);\nкоштів громадських організацій;\nінших джерел не заборонених законодавством України.\nПроблеми розвитку сфери фізичної культури і спорту в громаді\nАналіз сучасного розвитку фізичної культури і спорту в об’єднаній громаді виявив основні проблеми:\nНедостатній рівень фінансового забезпечення проведення змагань.\nНедостатня організація спортивно-масових заходів спільно проведених спортивними товариствами і спортивними федераціями.\nНедостатня зацікавленість підприємців, комерційних та інших структур щодо розвитку фізичної культури і спорту.\nНе створено систему пропаганди здорового способу життя.\nНеобхідність реформування організаційних основ фізкультурно-спортивного руху, стимулювання створення широкої мережі фізкультурно-спортивних клубів, починаючи із школи, які б забезпечили належне проведення спортивно-масових та оздоровчих заходів на території сільської ради.\nВідсутність використання народних традицій при проведенні спортивно-масової роботи.\nВідновлення втрачених традицій фізичного вдосконалення молоді.\nФормування резерву та підготовки тренерських кадрів, працівників у галузі фізичного виховання.\nГоловні напрямки фізкультурно-оздоровчої та спортивної діяльності в громаді.\nФізичне виховання і фізкультурно-оздоровча робота у навчально-виховній сфері:\n1. Забезпечити освітню сферу «Фізична культура» в громаді висококваліфікованими фахівцями, створити умови для підвищення їх професійного рівня в системі курсової підготовки та проведення щорічного конкурсу «Учитель року з фізичної культури», «Тренер року».\nГуманітарний відділ Княгининівської сільської ради.\n2. Систематично проводити у навчальних закладах всіх ступенів спортивно-масову роботу, у тому числі з видів спортивного туризму.\n3. Надавати безкоштовно спортивні зали та приміщення незалежно від відомчої належності для занять дітей і сільського населення фізичною культурою і спортом.\n4. Створити при ЗОШ та НВК громади шкільні спортивні клуби для організації позакласної роботи, залучивши до цієї роботи ветеранів спорту та інструкторів по спорту при сільських радах, що увійшли до Княгининівської ОТГ\n5. Проводити серед учнівської молоді багатоступеневі комплексні спортивні заходи за програмою спартакіад школярів, юнацьких і молодіжних ігор, першості і чемпіонати області з видів спорту, фізкультурно-оздоровчі заходи патріотичного спрямування «Козацький гарт», «Нащадки козацької слави».\n6. Забезпечувати проведення державного тестування фізичної підготовленості учнів загальноосвітніх шкіл.\n7. Організувати на початку нового навчального року в загальноосвітніх школах проведення першого уроку на тему "Спорт і фізичне виховання - утвердження здорового способу життя та зміцнення здоров'я".\nФізкультурно-оздоровча робота у виробничій та соціально-побутовій сферах\n1. Забезпечувати проведення галузевих та міжгалузевих спартакіад, фізкультурно-оздоровчих та спортивно-масових заходів для працівників за місцем їх роботи.\n2. Організовувати серед організацій, установ, підприємств огляд-конкурси з фізкультурно-масової та оздоровчої роботи.\n3. Передбачати у програмах соціально-економічного та культурного розвитку будівництво спортивних об'єктів в сільській місцевості.\n4. Проводити серед учнів закладів освіти футбольний фестиваль „Даруємо радість дітям" та спортивні змагання "Майбутній олімпієць"\n7. Організовувати серед сіл та селищ огляд-конкурси з фізкультурно-масової та спортивної роботи, проведення сільських та селищних спартакіад.\n1. Проводити спортивні заходи, чемпіонати першості, кубки громади з різних видів спорту, турніри, присвячені знаменним датам.\nСільська рада, гуманітарний відділ Княгининівської сільської ради.\n2. Створити умови для підготовки різних команд громади і окремих спортсменів з різних видів спорту для їх успішних виступів на районних обласних; Всеукраїнських та міжнародних змаганнях.\n3. Забезпечити фінансування діяльності футбольного та волейбольного клубу на навчально-спортивну роботу та придбання спортінвентарю.\nФінансове управління, сільська рада, гуманітарний відділ Княгининівської сільської ради.\n4. Культивувати на тереторії сільської ради нові олімпійські та неолімпійські види спорту.\n5. Розробити проект положення про стипендії голови Княгининівської сільської ради для кращих спортсменів і тренерів громади та передбачити кошти на виплату зазначених стипендій з 2017 року.\n6. Сприяти поліпшенню житлово-побутових умов спортсменів та кандидатів у національну збірну команду України та їх тренерам.\nГуманітарний відділ Княгининівської сільської ради, сільська рада.\nФізичне виховання та спортивна діяльність населення із специфічними професійними та фізичними характеристиками, фізичне виховання серед сільського населення.\nФізична підготовка допризовної молоді.\n1. Проводити щорічні змагання з військово-прикладних і спортивно-технічних видів спорту, спартакіади допризовної молоді громади.\n2. Ввести в практику роботи проведення змагань серед інвалідів і дітей з фізичними вадами.\nФізкультурно-оздоровча, реабілітаційна та спортивна діяльність серед дітей-інвалідів, дітей-сиріт, дітей із малозабезпечених сімей.\n1. Забезпечити залучення до занять фізичною культурою і спортом на пільгових умовах дітей-сиріт, дітей-інвалідів, дітей із малозабезпечених сімей.\nПротягом періоду реалізації Програми\n2. Надавати спортивні споруди незалежно від форм власності для фізкультурно-спортивних і реабілітаційно-оздоровчих занять дітей-інвалідів, забезпечивши їх відповідним обладнанням та інвентарем.


СКАЧАТЬ РЕФЕРАТ Виховання у сім’ї як першооснова розвитку дитини як особистості Педагогика рефераты курсовые дипломы контрольные сочинения доклады\nРодина з Відрив від підростаючої Усвідомлення свого дорослою дитини, здатність відмовитися положення як положення дитиною, що від колишньої влади над ним; самостійної людини, що може входить у впевнення дитині, що в відповідати за свої вчинки; світ будь-яких життєвих ситуаціях створення міцних і в той же вона завжди одержить розраду і час гнучких відносин, що допомогу під батьківським задовольняють обох, зі дахом; створення доброзичливих своїм можливим майбутнім умов для нових членів родини, чоловіком (дружиною); що прийшли в неї через шлюбні позитивне відношення до зв'язки; турбота про подружні власної сексуальності і її відносини при новій структурі задоволення у відносинах з родини; спокійний вступ у нову партнером; створення стадію шлюбу і підготовка до власної системи цінностей, виконання ролі бабусі та світогляду, свого укладу дідуся: створення гарних життя; знайомство із відносин між власною родиною і задачами розвитку родиною дитини партнерських відношень при формуванні родини Партнерські функції VII. Родина Відновлення подружніх середнього відносин; пристосування до віку вікових фізіологічних змін; (“порожнє творче, радісне використання гніздо”) великої кількості вільного часу; зміцнення взаємин з родичами і друзями; входження в роль бабусі (дідуся) VIII. Усвідомлення власного Поряд з функціями, що Престаріла відношення до смерті і стосуються розвитку родина самотності; зміна будинку власного сімейного життя відповідно до потреб людей прояв турботи про старих похилого віку; пристосування батьків; допомога їм, якщо до життя на пенсії; виховання це необхідно, матеріальна і готовності в міру зменшення духовна; підготовка до власних сил прийняти допомогу остаточного відходу інших людей; підпорядкування батьків: підготовка своїх своїх захоплень і справ своєму дітей до втрати бабусі віку; підготовку до неминучого (дідуся) кінця життя, знаходження віри, що допоможе спокійно дожити роки і спокійно вмерти Аналізуючи таблицю, можна зробити висновок, що в різні періоди становлення і розвитку родини функції її членів змінюються. Зміни відбуваються й у відносинах чоловіків і жінок у родині: їхні взаємини, а також відносини різних поколінь, ступенів споріднення, батьків і дітей різної статі і віку. Тепер важко виділити, хто кого “головніше” і в родині. Змінюється сам тип залежності в родині людей один від одного. Соціологи говорять про те, що чоловічі і жіночі ролі зараз тяжіють до симетрії, змінюється уява про те, як повинні поводитися чоловік і дружина. Соціолог В.Голофаст відзначає наступну тенденцію розвитку відносин у родині: від “ієрархічної” логіки розходжень між статями до логіки індивідуальних особливостей і здібностей, до обліку реального співвідношення сімейних і позасімейних ролей жінки, чоловіка і дитини. Автор стверджує, що відносна автономія кожного в родині, загальне визнання його права на особисті інтереси скріплюють родину. Соціологи відзначають той факт, що родина особливо чуттєва до всякого роду реформаторських змін державного масштабу, наприклад безробіття, ріст цін і т.д. Так, за даними Держкомстату на початок 1996 року 63% населення мали доходи нижче середнього рівня.\nА нестаток у батьківській любові – дійсно життєво необхідна потреба маленької людської істоти. Перша й основна задача батьків – є створення в дитини впевненості в тому, що її люблять і про неї піклуються. Ніколи, ні при яких умовах у дитини не повинні виникати сумніви у батьківській любові. Сама природна і сама необхідна з усіх обов'язків батьків - це ставлення до дитини в будь- якому віці любовно й уважно. Психологами доведено, що у трагедії підліткового алкоголізму та підліткової наркоманії часто винні не люблячи своїх дітей батьки. Головна вимога до сімейного виховання - це вимога любові. Але тут дуже важливо розуміти, що необхідно не тільки любити дитини і керуватися любов'ю у своїх повсякденних турботах по відходу за ним, необхідно, щоб дитина відчувала, була впевнений, що її люблять. Багато батьків вважають, що ні в якому разі не можна показувати дітям любов до них, думаючи що, коли дитина добре знає, що її люблять, це приводить до розпещеності, егоїзму. Потрібно категорично відкинути це твердження. Усі ці несприятливі особистісні риси виникають саме при недоліку любові, коли створюється деякий емоційний дефіцит, коли дитина позбавлена міцного фундаменту незмінної батьківської прихильності. Вселяння дитині почуття, що його люблять і про нього піклуються, не залежить ні від часу, що приділяють дітям батьки, ні від того, виховується дитина вдома чи з раннього віку знаходиться в яслах і дитячому саду. Не пов'язано це і з забезпеченням матеріальних умов, з кількістю вкладених у виховання матеріальних витрат. Більш того, не завжди видима дбайливість інших батьків, численні заняття, у які включається з їх ініціативи дитина, сприяють досягненню цієї самої головної виховної мети. Глибокий постійний психологічний контакт із дитиною - це універсальна вимога до виховання, яка в однаковому ступені може бути рекомендована всім батькам, контакт необхідний у вихованні кожної дитини в будь-якому віці. Саме відчуття і переживання контакту з батьками дають дітям можливість відчути й усвідомити батьківську любов, прихильність і турботу. Основа для збереження контакту - щира зацікавленість в усьому, що відбувається в житті дитини, зацікавленість до його дитячих, нехай самим дріб'язковим і наївним, проблемам, бажання зрозуміти, бажання спостерігати за всіма змінами, що відбуваються в душі та свідомості зростаючої людини. Цілком природно, що конкретні форми і прояви цього контакту широко варіюють, у залежності від віку й індивідуальності дитини. Але корисно замислитись і над загальними закономірностями психологічного контакту між дітьми і батьками в родині. Контакт ніколи не може виникнути сам собою, його потрібно будувати з дитиною. Коли говоритися про взаєморозуміння, емоційний контакт між дітьми і батьками, мається на увазі деякий діалог, взаємодія дитини і дорослого. Діалог. Головне у встановленні діалогу - це спільний потяг до загальної мети, спільне бачення ситуацій, спільність у напрямку дій. Мова йде не про обов'язковий збіг поглядів і оцінок. Найчастіше точка зору дорослих і дітей різна, що цілком природно при розходженнях досвіду.\nЗнахдки, чи краще х наукове пояснення було справжньою революцю в длянц прастор  з того часу заслона, яка закривала життя досторично людини, почала дуже скоро пдйматися. Принагдн знахдки й чимраз частш розкопки й розшуки за останками досторичного життя людини заповнили цл музе та поширили обрй нашого сторичного знання далеко поза меж писаних джерел. У пдмогу археольогчним розкопкам прийшло ще й природознавство, яке доказало, що розвиток людства вдзеркалються в розвових ступнях кожно людини, та що деяк духов й фзичн прикмети поодиноких ступнв духового розвитку дитини, можна прирвняти до рзних ступнв розвитку т. зв. диких  пвдиких племен сучасности. Коли ж учен порвняли будову голови тих диких племен з останками людських ксток, що х находили глибоко в земл та по недоступних печерах, переконалися, що цла людськсть Европи переходила спровола вс ступн фзичного й духового розвитку, вд стану дикости й цлковито некультурности, до вершин сучасно культури й цивлзац\nБаскаків, спершу тиранів, а опісля мздоїмних друзів наших владителів, легко можна було обманути в складних рахунках. Народ скаржився, одначе платив; страх усе втратити вишукував нові способи надбання, щоб задовольняти користолюбство варварів» [1, том V, с. 197]. Ця думка ще раз підтверджує, що впродовж усього періоду татаро-монгольського існування, тобто до XVI століття, московські князі були особисто зацікавлені тримати народ в страшному неуцтві, щоб більше красти під маркою ханських податків. Московський князь і його «камарилья» самовільно встановлювали податки, обкрадали своїх підданих надміру, заодно обкрадали й ханів щодо данини. Лише історична необхідність сприяє розвитку науки, освіти, культури, проведенню широкомасштабних реформ. Тут бачимо зворотне. Московські правителі, поставивпіи перед собою ціль збагачення, були зацікавлені в збереженні відсталості народу, щоб не мати опору. У грабежах під виглядом так званого «збирання землі російської» московський князь взагалі не зважав на мораль навіть дикого звіра — не чіпати зайвого\nВиховання по своїй природі подає процес рішення не вирахуваної множини педагогічних задач різноманітних типів, класів і рівнів. Процес цей включає ряд функцій: 1. Аналіз педагогічної ситуації, проектування результатів і планування виховних впливів припускають педагогічний діагноз; оцінку рівня вихованості особистості; прогнозування розвитку особистості і колективу; виділення і формування конкретної педагогічної задачі і визначення умов її рішення. 2. Конструювання і реалізація виховного процесу передбачають доцільне розчленовування педагогічної діяльності на операції і дії; педагогічне керівництво різноманітними видами діяльності особистості: уміння зацікавити їх суспільно цінними перспективами, знаходити і застосовувати найкращу форму вимог. 3. Регулювання і корегування виховних впливів потребують того, щоб згрунтовно здійснювати коригування поставлених педагогічних задач; забезпечувати адаптацію зовнішніх впливів або їхньої нейтралізації; відбирати з навколишнього середовища той матеріал, що необхідний для розвитку дитини і т.д. 4. Підсумкове урахування і контроль означає аналіз отриманого результату в зіставленні з вихідними даними; визначення сфери ефективності застосовуваних методів виховання.\nРозлучення тягне за собою наслідки, яким норми про розірвання шлюбу надають важливого значення. Одним з найважливіших питань шлюбнорозлучного процесу є питання про долю неповнолітніх дітей. Ні одна справа про розірвання шлюбу в суді між членами подружжя, які мають неповнолітніх дітей, не може бути розглянуто без того, щоб суд не вияснив питання про долю дітей. Перш за все суд повинен визначити, з ким залишаються неповнолітні діти. Згідно зі ст.69 КпШС України суд виходить з інтересів дітей і умов їх нормального розвитку та виховання. При цьому, якщо дитина досягла десяти років, суд повинен з'ясувати у неї, при кому з батьків вона бажає залишитися. Висловлене дитиною бажання не є обов'язковим для суду, якщо суд визначає, що залишиння дитини при тому з батьків, на якого вона вказує, не відповідає її інтересам. Якщо суд визнає, що батьки не можуть забезпечити належного виховання дитини, він постановляє рішення про передачу дитини на опікування органів опіки і піклування. Такі випадки останнім часом частішають: суд застосовує ці міри, як правило, тоді, коли члени подружжя, які розлучаються, вели аморальний спосіб життя, не займались вихованням дітей, а тому залишення неповнолітніх при одному з батьків несумісне з інтересами дітей.\nВміння бачити світ дієво, відчувати себе в ньому господарем і допомагає учневі дитяча художня книга у всьому її розмаїтті. Якщо доросла людина зацікавлена в тому, щоб дитина бачила радість читання не тільки в самому процесі складання букв у слова, а захоплювалась змістом прочитаного, то в цьому випадку відповідь на запитання однозначна – так. Прочитана книга як склянка води: різні діти можуть прочитати одну і ту ж ту, однак далеко не кожний поглине в себе всю сутність її змісту. Тут закономірно постає питання про взаємозв'язок художніх творів із розвитком особистості. На цей зв'язок свого часу звертали увагу ще В.Г.Белінський, Л.С.Рубінштейн, П.Якобс, Б.С.Мейлах та інші. У педагогіці на зв'язок читання із загальним розвитком особистості: вперше вказав К.Д.Ушинський. Читання, на його думку, є джерелом розвитку дитини, а він у свою чергу сприяє становленню особистості, яка здатна правильно сприймати, усвідомлювати, розуміти прочитане. Цей зв'язок К.Д.Ушинський розглядав як важливий, довготривалий та взаємообернений процес, що здійснюється непомітно, своєрідними шляхами – від неусвідомленого вивчення віршів, де працює тільки механічна пам'ять, до розуміння слів та речень, а пізніше і думки, вираженої в них, що довший час може залишатись незрозумілою для дітей .


Уряд повідомив про успішне завершення переговорів з МВФ щодо бюджету-2021 | UA.NEWS\nУряд повідомив про успішне завершення переговорів з МВФ щодо бюджету-2021\n26 Лис 2020, 10:13\nУ Кабінеті міністрів заявили, що успішно завершили переговори з Міжнародним валютним фондом щодо основних параметрів проекту держбюджету на 2021 рік.\nЦе було однією з головних передумов для початку першого перегляду спільної з МВФ програми Stand-by для України, визначення дати візиту місії Європейського департаменту МВФ та отримання чергового траншу, повідомили в Уряді.\nОсновний акцент перемовин стосувався формування спільного із МВФ бачення основних бюджетних показників (рамки доходів, видатків і дефіциту).\nЗа даними уряду, Мінфін проводив щоденні консультації із експертами Фонду щодо можливостей фінансування дефіциту та пріоритетних видатків бюджету у 2021 році.\n«В цілому параметри бюджету-2021 збігаються з оцінками фахівців Фонду, що було важливим для продовження успішної співпраці між Україною та МВФ», – йдеться у повідомленні Міністерства фінансів.\n24 Лис 2020, 18:51\nНагадаємо, 21 травня Міжнародний валютний фонд і Кабінет міністрів досягли угоди про нову програму співпраці Stand-by загальним обсягом $5 мільярдів. 10 червня програму Stand-by затвердила Рада директорів МВФ.\nПрограма розрахована на 18 місяців. Україна відразу ж отримає $2,1 мільярди, а решта коштів буде розподілена на чотири транші, що виділятимуться за результатами виконання Києвом вимог кредитора.\n23 листопада радник керівника Офісу Президента Тимофій Милованов заявив, що Україні не слід розраховувати на транш МВФ до кінця 2020 року. Він зазначив, що переговори тривають, але до кінця року домовитися й отримати перший транш вже нереально.\nВодночас, Мілованов не виключив прибуття до України місії МВФ і досягнення домовленостей на робочому рівні (staff level agreement). На його думку, це дасть позитивний сигнал фінансовим ринкам і дозволить Україні залучити фінансування на період перемовин з МВФ на кілька місяців за прийнятними відсотками. А вже опісля, наступного року, Україна зможе отримати транш, знизити відсотки, за якими видано позики, і перекредитуватися по нижчих відсотках.\nТим часом МВФ розкритикував заплановані фракцією «Слуга народу» зміни до податкової системи України, за якими податок на прибуток підприємств пропонується замінити податком на виведений капітал.\nКандидат економічних наук Олександр Хмелевський в ексклюзивному коментарі UA.News зазначив, що Україна не отримає до кінця поточного року новий транш МВФ через скандальне рішення Конституційного суду, затримку з ухваленням держбюджету-2021 і загальну політичну нестабільность. Але відстрочка видачі траншу не загрожує країні дефолтом або істотною дестабілізацією економіки та фінансової системи.\nЗросла кількість жертв вибуху в турецькій лікарні для хворих на коронавірус\nУ МВФ розповіли, коли відновлять зустрічі з Україною\nбюджет гроші деньги Кабинет министров Кабінет міністрів МВФ Минфин\nУряд провів переговори з МВФ щодо цін на газ для населення\nМінфін розповів, як Україна переконає МВФ щодо держрегулювання цін на газ: головне з інтерв’ю Марченка


Як зберегти повагу в родині - Сім’я та діти 2017 - Модний Жіночий Журнал 2017\nМодний Жіночий Журнал ⇒ Сім’я та діти 2017 ⇒ Як зберегти повагу в родині\nВ першу чергу шанобливе ставлення має бути сформовано до глави сім'ї. Ваш чоловік повинен постійно відчувати не безмежні влада, а відповідальність за свою сім'ю. Зробити це досить просто. Не приймайте самостійних рішень навіть при наявності чіткого плану дій. Надайте чоловікові можливість подумати, поміркувати. Поважаючи його думку і точку зору, запропонуйте йому обговорити ваше рішення. Таким чином ви дасте йому можливість з повагою поставитися до ваших роздумів і зупинити свій вибір на оптимальному вирішенні проблеми, відчувши себе справжнім «капітаном» в сім'ї. Деякі ситуації, що вимагають більше жіночого розуміння і логіки, вирішуйте самостійно, але при цьому обов'язково ставте до відома чоловіка. В іншому випадку ваш чоловік перестане цікавитися справами сім'ї, повною мірою відчує свою непотрібність, адже і без нього все приготуватися і зробиться. Згодом ви виявите, що він, перебуваючи поруч з вами, втрачає будь-який інтерес до самого себе, перебуває в пригніченому стані розчарування і невпевненості. Ви не тільки втратите повагу в родині, а й саму сім'ю.\nЧоловік повинен відчувати, що він є надійною опорою своєї сім'ї, що він здатний в будь-який момент захистити її і зробити необхідні дії. Важливо в будь-якій ситуації довіряти своєму чоловікові, залишатися жінкою, дружиною, слабкою статтю. Більш того, варто частіше нагадувати чоловікові про свої почуття. Такі відносини дозволять довгий час відчувати взаємну любов, повагу, турботу.\nПри появі дітей ніколи не відмовляйтеся від допомоги чоловіка. Уникайте давати йому поради, дайте йому можливість відчути себе батьком в повній мірі.\nЯкщо ви відчуваєте, що до вас ставляться без належної поваги, тримайте свої емоції під контролем. Спокійно і впевнено поговоріть про це з чоловіком, намагаючись вирішити ситуацію на самій ранній стадії її виникнення. Зберігайте в родині доброзичливість і відкритість, намагайтеся підтримувати гарний настрій у себе і своїх близьких.\nНе бійтеся конфліктів. Важливо знайти такі аргументи, які зроблять примирення швидким і виключать подальші розбіжності. Не відповідайте на заперечення відразу ж, якщо відчуваєте роздратування і злість. Заспокойтеся і підготуйтеся до поважної і аргументованою бесіді зі своїм коханим. Поводьтеся мудро, адже саме жінку завжди вважали берегинею домашнього вогнища.\nПопередня Стаття Як повернути чоловіка після зради


Факультет правничих наукКурсова робота з цивільного права України“Право власності юридичнихосіб”\nВступ “Походження поняття “власність” в історіїправа”.\n1.2.1. Право власності в об’єктивномузначенні\n1.2.2. Право власності у суб’єктивномурозумінні\n1.3. Поняття власності за КонституцієюУкраїни, Цивільним кодексом України та Законом України “Про власність”.\n2.1. Форми власності. Загальні положення власностіюридичних осіб.\n2.7. Право інтелектуальної власності юридичнихосіб.\nПоняття власностізавжди було центральним в історії права. Становлення сучасного права тіснопов’язане з іменем видатного англійського мислителя, теоретика права ДжонаЛокка, який велику увагу в своїх дослідженнях приділяв власності. В працях “Дватрактати про правління”, “Про власність”, “Досвід про людський розум” і іншихвін пише, що від народження людина має три природних права: право на життя;право на свободу; право на власність. Ці права невід’ємні від людини і законповинен обов’язково враховувати ці права. На думку Джона Локка власність людиниотримується шляхом вільно виявленої праці, власність – це той початковий вимірлюдської свободи, з якої повинна брати початок уся система природного права.Власність утверджується шляхом договору і угоди. Власність у Локка – це єприродний стан, який передує взаємодії людей. Люди, переходячи від природногодо громадянського стану, не повинні відмовлятися від своїх природнихневід’ємних прав і зафіксувати їх в законі.\nВ своїй праці“Філософія права” Гегель стверджує, що поняття власності – це перше поняття,яке виникає в історії права. Він пише: “Щоб не залишитися абстрактною, вільнаволя повинна насамперед дати собі наявне буття… Цей перший вид свободи єтой, який ми визнаємо як власність.”\nСтворюючи своюфілософію власності, Гегель стверджує, що власність виникла першою по тійпростій причині, що вона пов’язана із зовнішніми предметами, із зовнішнімнеодухотвореним світом, що протистоїть волі (суб’єкту) і найближчим до нього. “Власність– це є втілення волі в річ”, і тим самим особа дає собі “зовнішню сферу своєїсвободи”. До такого “втілення” річ знаходиться поза розумною діяльністю людини,поза правом.\nДалі Гегельрозмежовує володіння і власність. Володіння розглядається як зовнішній акт,необхідний для реалізації власності (втілення своєї волі в річ). Заволодінняпередбачає, що річ нікому не належала. “Користування річчю при безпосередньомуїї захопленні є для себе одиничним вступом у володіння”. В користуваннівиявляються якості речі, в тому числі вартість (у Гегеля — цінність).\nГегель підкреслюєважливість договору у становленні права власності. Договір передбачає, що ті,хто вступає в нього, визнають один одного особами і власниками. В договорівласність виявляє себе як повна і безспірна, оскільки договір – це формавласності.\nГегель виділяєправо власності, як перше, першочергове, оскільки власність є найбільш повнимвтілення особистості в речі.\nНажаль, всі ціідеї були забуті в юридичній науці радянських часів, коли повністю перемоглимарксистські погляди на власність, в центрі яких було заперечення приватноївласності.\nЩе не так давносама постановка питання про власність, її відносини, можливість її еволюційногорозвитку вважалася помилковою. В правовій та економічній літературі панівноюбула точка зору, що якісні зміни у визначальній структурі економічної системисуспільства – відносинах власності – можливі лише на революційній основі,методом експропріації. Так було під час революції 1917 року в Росії, коливідносини власності було змінено силою, приватна власність була знищена. На їїоснові було утворено загальнодержавну власність.\nНині все більшочевидним стає недостатня коректність такого підходу. Власність розвивається завласними законами.\nСучасний етапрозвитку відносин власності пов’язаний з утвердженням думки, що власність, яксуспільне явище має еволюційний розвиток і вирішити всі проблеми, пов’язані знею можна лише з врахуванням загальної спрямованості цивілізаційного прогресу,який підпорядкований інтересам людини.\nВсе це свідчитьпро велику актуальність обраної мною теми, оскільки нова соціальна реальність вУкраїні вимагає досконалих законів і досконалішого регулювання відносинвласності.\nПерш ніж розкривати поняття “право власності” потрібнозгадати, що існують дві категорії цього поняття: це економічна категоріявласності — як матеріальна основа будь-якого суспільства і юридична категоріявласності — правове врегулювання економічних відносин власності, яке і породжуєутворення самого поняття “права власності”.\nПраво власності закріплює матеріальну основу будь-якого суспільства — економічні відносини власності. Тому відносини власності і право власності — взаємопов’язані категорії. Право власності є юридичним вираженням, формоюзакріплення економічних відносин власності. Тому, необхідно вияснити, що такевласність в економічному значенні і які правові форми її реалізації.\nВласність це ставлення певних осіб до матеріальних благ як до своїх, якдо тих, що належать їм. Відповідно всі інші особи відносяться до цих благ як дочужих, до тих, що їм не належать. Можна сказати, що власність це відносини міжлюдьми з приводу матеріальних благ, які полягають в приналежності цих благодним особам (чи їх колективам) і у відчуженні від них всіх інших осіб.Приналежність чи привласнення матеріальних благ є сутністю відносин власності,що складаються з їх приводу між людьми.\nПривласнення — двоєдиний процес, який полягає насамперед в тому, щосуспільство відвойовує у природи певні блага і перетворює їх на свою користь.Однак акт привласнення цим не закінчується. Його продовженням служить розподілвідвойованих у природи благ між членами суспільства, причому цей процесздійснюється одночасно.\nВиробництво матеріальних благ є змістом процесу і завжди носитьсуспільний характер. Без виробництва не може бути привласнення так як неможливо привласнити те, що не вироблено, чого не існує в природі.\nПривласнення включає в себе наступний після виробництва розподіл добутихсуспільством матеріальних благ між окремими особами, групами осіб, класами чивсім суспільством. Проходить він як в формі безпосереднього розподілу, так і вформі обміну продукцією і товарами між виробниками і споживачами.\nПривласнення продукту закінчується в процесі виробничого чи особистогойого вжитку, а тому привласнення — це цілий процес, який включає виробництво,розподіл, обмін і споживання матеріальних благ. Взаємодія всіх цих елементівназваного процесу утворює історично визначену форму привласнення, сукупністьвідносин власності, а точніше, форми реалізації відносин власності в діяльностілюдей.\nВласність в економічному значенні і є історично визначена суспільнаформа привласнення матеріальних благ і насамперед засобів виробництва.\nЗміст економічних відносин власності як станупривласнення приналежності матеріальних благ певним особам полягає в їхможливості використати таке майно незалежно від будь-чиєї волі, виключно засвоїм бажанням, усуваючи від нього всіх інших осіб, чи допускаючи їх до власнихматеріальних благ знову-таки за своїм бажанням. Можна сказати, що мова йде провстановлення власником повного господарського відання над майном, яке йомуналежить.\nПравові форми реалізації відносин власності. Правовеоформлення чи регулювання відносин власності складається з таких норм, які,по-перше, встановлюють саму можливість (чи неможливість) приналежностіматеріальних благ певним особам, юридично закріплюючи економічний (фактичний)стан їх привласнення. До них, наприклад, відносяться конституційні(державно-правові) правила про форми власності, які визначаються і охороняютьсядержавою, а також адміністративно-правові і цивільно-правові норми про способинабуття і припинення прав на майно. По-друге, правила, які встановлюютьхарактер і межі поведінки власників майна, які охороняються законом, тобто їхповноваження, які оформлюють конкретні можливості господарчого відання над майном.Це цивільно-правові норми про повноваження власників і інших власників майна.\nІ по-третє, правові способи захисту власників матеріальних благ відпосягань інших осіб на привласнене ними майно (норм цивільного,адміністративного, кримінального права про захист відносин власності).\nУсі перераховані правила — різногалузеві, оскільки економічні відносинивласності регулюються нормами різних галузей права, хоча провідна роль належитьцивільно-правовим нормам.\nПравове врегулювання економічних відносин власності породжує утворенняправа власності, за допомогою якого стверджується панування власника над не належнимйому майном та його повноваження з володіння, користування та розпорядження.\nВ юридичній науці термін “право власності” вживається в об’єктивному ісуб’єктивному значеннях.\n1.2.1. Право власності в об’єктивному значенні — цесукупність правових норм які регулюють відносини власності у тій чи іншійправовій системі. Об’єктивне право складається з норм, які закріплюють володіння,користування і розпорядження майном, а також норми, які охороняють і захищаютьправа власності від протиправних дій третіх осіб.\nОтже, право власності в об’єктивному розумінні є одним з найважливішихправових інститутів цивільного права. З допомогою правових норм, що входять дойого складу, не лише закріплюються матеріальні блага за конкретним суб’єктом, ай регулюється порядок набуття і припинення права власності, здійсненняволодіння, користування і розпорядження майном, а також захист законних праввласника.\nПрирода цього інституту має комплексний характер, оскільки поряд знормами цивільного права, які займають центральне місце і за змістом, і заобсягом, до його складу входять норми інших галузей права: державного,кримінального, адміністративного, фінансового тощо.\n1.2.2. Право власності у суб’єктивному розумінні — цезакріплення у відповідних нормах права можливості конкретного власника(індивіда чи колективу) володіти, користуватися і розпоряджатися належним йомумайном на свій розсуд у межах, передбачених законом.\nОтже, правовласності у суб’єктивному розумінні — це суб’єктивне цивільне право абсолютногохарактеру, яке існує у межах конкретного правовідношення власності і моженалежати суб’єктам, окремому громадянину (фізичній особі), колективу громадян(юридичній особі) або державі в цілому.\nАбсолютний характер права власності означає, щоправомочному суб’єкту (громадянину, юридичній особі, державі) протистоїтьнеобмежена кількість зобов’язальних суб’єктів, які не повинні своїми діямипорушувати це право. Суть суб’єктивного права власності полягає в тому, що вонозабезпечує власнику відповідну поведінку з боку оточуючих осіб і тим самимнадає змогу володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Всіінші особи — не власники — мають утримуватися від вчинення будь-яких дій, якіперешкоджають власнику здійснювати належне йому суб’єктивне право за своїмрозсудом і в своїх інтересах.\nКоло суб’єктів права власності практично необмежене. Власникамивідповідно до Закону України ”Про власність” станом на 19.09.2000р. можуть бутиокремі громадяни, колективні утворення: кооперативи, орендні і колективніутворення, орендні і колективні підприємства, господарські колективи, асоціаціїін. Також визнаються суб’єктами права власності різноманітні громадськіорганізації (політичні, науково-освітні, культурно-виховні, екологічні), щодомайна, яке вони можуть мати у власності відповідно до характеру їхньоїдіяльності та статутних завдань. (ст.28)\nУ цьому ж Законі визначено такий суб’єкт права власності, як релігійніорганізації (ст.29), що мають право власності на майно, придбане, побудоване,створене і вироблене ними за рахунок власних коштів, пожертвувань віруючих,коштів, наданих державою чи іншими особами, або придбане на інших підставах,передбачених законом.\nСуб’єктами права власності виступають суверенні держави, автономніреспубліки та інші національно-державні утворення (автономні області, автономніокруги), а також територіальні одиниці (краї, області, райони міста).\nЗакон України “Про власність” серед суб’єктів права власності визнаєнарод України, який здійснює належне йому право власності через Верховну РадуУкраїни, а також через місцеві Ради народних депутатів (ст.3,10).\nУ нашій країні власниками визнаються не лише громадяни України і юридичніособи. Право власності на території України можуть набувати також і спільніпідприємства, створенні за участю українських та іноземних юридичних осіб,іноземні громадяни і особи без громадянства (і не тільки для задоволенняособистих потреб, але і для здійснення господарської діяльності) у випадках і впорядку, встановленому законодавством. Це правило поширюється і на іноземніорганізації. Міжнародні організації, а також іноземні держави можуть володітина праві власності майном, необхідним для здійснення дипломатичних,консульських та інших міжнародних відносин відповідно до міжнароднихдомовленостей.\nОб’єктом права власності може бути майно, але тількиіндивідуально визначене або індивідуалізоване, інакше власник не зможеставитися до нього як до свого.\nВідповідно до ст.1 Закону України “Про власність” власністю можуть бутиземля, її надра, ліси, води, тваринний світ, природні багатстваконтинентального шельфу, будови, споруди, цінні папери та інше майно, в томучислі підприємства, інші майнові комплекси, які мають економічну або соціальнуцінність як цілісні системи.\nВідповідно до ст.9 Закону України “Про власність” земля, її надра,повітряний простір, водні та інші природні ресурси її континентального шельфута виключної (морської) економічної зони є об’єктами права виключної власностінароду України.\nОтже, суб’єктивне право власності — це елемент абсолютногоправовідношення, тобто власник як правомочний суб’єкт перебуває управовідношенні з усіма третіми особами, має суб’єктивне право за своїм розсудомволодіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, здійснювати своєювладою управління ним і вчиняти щодо цього майна будь-які дії, що не суперечатьзакону.\nЩодо суб’єктивних обов’язків, то всі особи, які не є власникамиданого майна, а тому розглядаються як зобов’язані суб’єкти повиннізабезпечувати з свого боку поведінку, яка б не перешкоджала власникуздійснювати його суб’єктивне право.\n1.3.Поняття власності за Конституцією України, Цивільним кодексом України таЗаконом України “Про власність”.\nВідповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєїінтелектуальної, творчої діяльності.\nНіхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конфіскаціямайна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі іпорядку встановлених законом.\nВикористання власності не може завдавати шкоди правам і свободам тагідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію іприродні якості землі.\nУ Цивільному кодексі України та Законі України “Про власність” сказано,що:\n1. Право власності — це врегулюванні законом суспільні відносини, щодоволодіння, користування і розпорядження майном.\n2. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечуєстабільність правовідносин власності.\n3. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися ірозпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.\n4. Власність в Україні виступає у таких формах: приватна, колективна,державна. Всі форми власності є рівноправними.\n2.1. Формивласності. Загальні положення власності юридичних осіб.\nПеред тим, як перейти до розкриття власності юридичних осіб, слідзгадати, що у прийнятому Законі України “Про власність” зазначається, щовласність в Україні виступає у формі приватної власності громадян, колективноїі державної власності.\nВласність громадян створюється і примножується за рахунокіхніх доходів від участі в суспільному виробництві, від ведення власногогосподарства і доходів від коштів, що вкладені в кредитні установи, акції таінші цінні папери, надбання майна при успадкуванні та на інших засадах,передбачених в законі. Ця власність заснована на свободі особи в розпорядженнісвоїми здібностями до виробничої і творчої праці, виборі її форм і засобівзвернення цих результатів на задоволення суспільних і особистих потреб.\nПриватна власність виникає не тільки тоді, коли майноналежить одному громадянину, але й тоді, коли йдеться про власність трудовогоабо селянського господарства. Оскільки ні трудове, ні селянське господарство немає статусу юридичної особи, то в цьому випадку не виникає колективноївласності.\nДо колективної власності належить власність орендних підприємств,виробничих та інших кооперативів, акціонерних та інших господарських товариств,господарських асоціацій та інших об’єднань, що мають статус юридичної особи.\nПоряд з приватною і колективною власністю зберігається і державнавласність, яка класифікується на загальнодержавну власність, власністьавтономних утворень, комунальну (муніципальну) власність.\nВзагалі, повертаючись і зупиняючись конкретніше на праві власностіюридичних осіб, слід зазначити, що поняття та основні ознаки юридичної особирозкриваються в статті 23 Цивільного кодексу України: юридичними особамивизнаються організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого іменінабувати майнових і особистих немайнових прав, нести обов’язки, бути позивачамиі відповідачами в суді, арбітражному суді або третейському суді.\nЗа визначенням Я.М.Шевченко юридична особа є “певним структурнимутворенням, спеціально розрахованим на те, щоб володіти, користуватися ірозпоряджатися майном, вступати в угоди в цивільному обороті і мати своєобличчя у цьому обороті”.\nЗа чинним Цивільним кодексом України та Законом України “Про власність”суб’єктами відносин власності виступають недержавні юридичні особи(господарські товариства, кооперативи, громадські та релігійні організації,політичні партії, об’єднання). Дещо інші правомочності встановлені длядержавних юридичних осіб, за якими майно закріплюється на праві повногогосподарського відання (пункт 1 статті 37 Закону України “Про власність”) чи направі оперативного управління (пункт 1 статті 39 Закону України “Провласність”).\nВсі види власності недержавних юридичних осіб віднесені згідно ізЗаконом України “Про власність” до колективної форми власності.\nПерелік майнових об’єктів, джерела формування власності юридичних осібпередбачені в Законах України “Про власність”, “Про господарські товариства”,“Про споживчу кооперацію”, “Про сільськогосподарську кооперацію” “Прооб’єднання громадян” та інших.\n2.2. Право власності господарськихтовариств.\nГосподарські товариства створюються і діють на підставі Закону України“Про господарські товариства” від 19 вересня 1991 року, який визначає поняття,види, порядок утворення і діяльності товариств, а також права і обов’язки їхзасновників та учасників.\nГосподарські товариства згідно зі статтею 1 Закону України “Прогосподарські товариства “ визнаються підприємства, установи, організації,створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об’єднання їхмайна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.\nГосподарські товариства є юридичними особами і одноосібними власникамимайна, переданого їм учасниками, а також майна, отриманого в результаті господарськоїдіяльності і на інших законних підставах. Отже, суб’єктом права власностігосподарських товариств виступають господарські товариства як юридичні особи, ане їх засновники чи учасники. Учасники набувають лише зобов’язальне правовимагати виплати частини доходу, яка їм належить, а також претендувати начастку в майні, що залишається після ліквідації товариства ( ліквідаційну квоту).\nОсновною особливістю, за якою товариство відрізняється від іншихсуб’єктів права власності є можливість добровільного об’єднання майна та зусильучасників для створення ними нового суб’єкта господарської діяльності.\nТаким чином, для господарських товариств характерні деякі спільніознаки:\n3) виникнення права власності товариства в цілому ( при збереженні правучасників зобов’язального характеру ) на майно, передане учасниками абоодержане в результаті власної господарської діяльності;\n5) необхідність особистої участі члена товариства в діяльності даноїорганізації.\nОб’єктом права власності господарського товариства відповідно до ст. 26Закону України “Про власність” і ст. 12 Закону України “Про господарськітовариства” є:\n- грошові та майнові внески його членів, передані йому увласність;\nспоруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, грошовікошти, в тому числі в іноземній валюті.\nЗакони України “Про власність” і “Про господарські товариства” надаютьправо учасникам цих товариств вносити в якості вкладу майнові права, а саме:право користування землею, водою, спорудами тощо. В цьому випадку правовласності на майно товариству не передається. У товариства виникає лише правокористування чужою річчю. Розмір вкладу учасника, який передав у вигляді вкладумайнове право (право користування), оцінюється учасниками товариства, виходячиіз загальноприйнятої плати за користування аналогічним майном.\nВкладом також можуть бути об’єкти інтелектуальної власності, які такожпідлягають оцінці учасниками товариства.\nАкціонерне товариство має певні особливості, а тому законодавець окремоврегулював питання щодо об’єктів його права власності.\nВідповідно до ст. 25 Закону України “Про власність” об’єктом прававласності акціонерного товариства є майно, придбане за рахунок продажу акцій,одержане в результаті його господарської діяльності, а також інше майно, набутена підставах, незаборонених законом.\nАкціонерне товариство згідно зі ст. 24 Закону України “Про господарськітовариства” є товариство, яке має статутний фонд, поділений на визначенукількість акцій рівної номінальної вартості. Акції, які випускаютьсяакціонерними товариствами, розповсюджуються шляхом або відкритої підписки такупівлі-продажу на біржі (відкрите акціонерне товариство), або тільки міжзасновниками(закрите акціонерне товариство).\nДержателями акцій можуть бути підприємства, установи, організації,державні органи, працівники даного товариства, а також громадяни, якщо інше непередбачено законодавчими актами України або статутом товариства.\nАкціонерне товариство визнається власником майна, яке засновники іучасники згідно з установчим договором передають йому у власність. Це майноназивається вкладом.\nКрім вкладів, товариство виступає власником іншого майна. Це виготовленау процесі господарювання продукція, доходи від продажу облігацій, інших ціннихпаперів, це також кредити банків, надходження від продажу акцій, пожертвуваннятощо.\nВ акціонерному товаристві засновники вносять свої вклади згідно з установчимдоговором, інші акціонери – на умовах договору купівлі-продажу акцій.\nАле майно товариства виникає не тільки внаслідок об’єднання майназасновників і учасників, а ще й в результаті власної господарської діяльностіінших дій, не заборонених законом.\nТовариство стає власником майна на підставі цивільно-правових договорів(купівлі-продажу, кредитних та інше).\nОсобливостіпорядку створення відкритих акціонерних товариств у процесі корпоратизації таприватизації, полягають у тому, що засновником таких товариств виступає лишеодна особа — орган, уповноважений управляти державним (комунальним) майном – закорпоратизації чи орган приватизації (орган місцевого самоврядування – щодовідчуження комунального майна) – за приватизації. Ініціатором створення такихтовариств є, як правило, держава чи територіальна громада в особі уповноваженихними органів.\nМайно, що перебуває у власності господарського товариства, поділене нафонди. В обов’язковому порядку створюється статутний і резервний (страховий)фонди. Для акціонерного товариства, крім того, обов’язковим є фонд сплатидивідендів, який формується з чистого прибутку.\nІнші фонди створюються, якщо це передбачено законодавством України абоустановчими документами товариства.\nСтатутний фонд являє собою виражену у грошах сукупність вкладівучасників у майно при створенні товариства для забезпечення його діяльності врозмірах, визначених установчими документами.\nДля окремих видів господарських товариств законодавець встановиввизначені розміри і порядок створення статутного капіталу.\nТак, мінімальний розмір статутного фонду для акціонерних товариствстановить суму еквівалентну 1250 мінімальним заробітним платам, а для товариствз обмеженою відповідальністю — 100 мінімальним заробітним платам (ст.ст.24 і 52Закону України “Про господарські товариства).\nКрім мінімального розміру статутного фонду, законодавством (частини 3 і4 ст.13 Закону України “Про господарські товариства”) встановлюються певніобмеження щодо коштів, за рахунок яких може формуватися статутний фонд(забороняється для цього використовувати бюджетні кошти, кошти одержані вкредит і під заставу), та гарантії щодо підтвердження платоспроможностіюридичних осіб – засновників відкритих акціонерних товариств (АТ) (їхфінансовий стан щодо спроможності здійснити відповідні внески до статутногофонду має бути перевірений аудитором (аудиторська фірма).\nРозміррезервного фонду встановлюється установчими документами, але згідно зі ст.14Закону України “Про господарські товариства” він не може бути меншим 25%статутного фонду. Формується резервний фонд за рахунок щорічних відрахувань,але не менше 5% суми чистого прибутку і використовується для покриттянепередбачених витрат і збитків.\nСтатутнийфонд формується при створенні товариства, і його учасники зобов’язані внестивклади в порядку, розмірах, способами і в терміни, які передбачені статутнимидокументами.\nСтатутнийфонд поділяється на частки учасників і відповідно розподіляються прибутки ізбитки товариства.\nТакічастки можуть у встановленому законом і статутом порядку передаватися іншимучасникам товариства, третім особам, а також самому товариству.\nПривиході з товариства учаснику виплачується вартість частини майна товариства,пропорційна його частці у статутному фонді, а також належна йому часткаприбутку, одержаного товариством у даному році до моменту виходу.\nНавимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернутий повністю абочастково в натуральній формі. Майно, передане учасником товариству тільки вкористування повертаються в натуральній формі без винагороди...\nЧасткиучасників у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю переходятьдо спадкоємців (у зв’язку зі смертю) і до правонаступників юридичних осіб (уразі реорганізації). При відмові правонаступника (спадкоємця) вступити дотовариства або відмові товариства прийняти до нього правонаступника(спадкоємця), йому видаються у грошовій чи натуральній формі частка у майні,яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю),вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті)учасника. У цьому разі розмір статутного фонду товариства підлягає зменшенню.\nУ період функціонування товариства залежновід результатів його діяльності можлива зміна (збільшення або зменшення) йогостатутного фонду.\nЗбільшення статутного фонду може бути здійснено лише після внесенняповністю всіма членами своїх вкладів (оплати акцій). Акціонерне товариство маєправо збільшувати статутний фонд, якщо всі раніше випущені акції повністюоплачені за вартістю, не нижчою за номінальною. Збільшення статутного фондуздійснюється в порядку, встановленому Державною комісією з цінних паперів тафондового ринку, шляхом випуску нових акцій, обміну облігацій на акції або збільшенняномінальної вартості акцій.\nАкціонерне товариство не має права випускати акції для покриття збитків,пов’язаних з його господарською діяльністю.\nЗменшення статутного фонду здійснюється шляхом зменшення номінальноївартості акцій або зменшення кількості акцій шляхом випуску частини акцій у їхвласників з метою анулювання цих акцій.\nРішенням акціонерного товариства про зменшення розміру статутного фондуакції, не подані до анулювання, визнаються недійсними, але не раніше як через 6місяців після доведення до відома про це всіх акціонерів передбаченим статутомспособом.\nАкціонерне товариство відшкодовує власникові акцій збитки, пов’язані іззмінами статутного фонду.\nРішення товариства про зміни розміру статутного фонду набирає чинності здня внесення змін до державного реєстру.\nВідповідно до ст.41 ЗУ “Про господарські товариства” нині вищим органомакціонерного товариства є загальні збори.\nВиконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництвойого поточною діяльністю є правління або інший орган, передбачений статутом.Правління підзвітне загальним зборам і спостережній раді та організовуєвиконання їх рішень.\nКонтроль фінансово-господарської діяльності правління здійснює ревізійнакомісія. Відкритим акціонерним товариством може створюватись рада акціонерноготовариства (спостережна рада), що здійснює контрольні функції.\nВищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є збориучасників. Також, створюються виконавчий орган – колегіальний (дирекція) абоодноособовий (директор).\nКонтроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженоювідповідальністю здійснює ревізійна комісія, що утворюється зборами учасників зїх числа в кількості не менше 3 осіб.\nВедення справ повного товариства може здійснюватися або всімаучасниками, або одним чи кількома з них, які виступають від імені товариства.\nУправління справами командитного товариства здійснюється тількиучасниками з повною відповідальністю.\nЯкщо в товаристві є тільки один учасник, управління справами вінздійснює самостійно. Вкладники не мають права перешкоджати діям повнихтовариств з управління справами товариства.\n2.3. Право власності господарськихоб’єднань.\nЗакон України “Про підприємства в Україні” (ст.3) надає підприємствамправо об’єднувати на добровільних засадах виробничу, наукову, комерційну таінші види діяльності, якщо це не суперечить антимонопольному законодавствуУкраїни.\nПідприємства можуть об’єднуватись в асоціації, корпорації, консорціуми,концерни та інші об’єднання за галузевим, територіальним та іншими принципами.\nОб’єднання діють на підставі договору або статуту, що його затверджуютьїх засновники або власники. Членами об’єднання можуть бути лише підприємства,які при входженні до об’єднання зберігають права юридичної особи.\nОб’єднання є юридичною особою, може мати самостійний і зведений баланси,розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїмнайменуванням.\nОтже, господарське об’єднання являє собою складну організацію, якастворена на основі поєднання матеріальних інтересів підприємств-учасників, дієна підставі установчого договору або статуту і реєструється як юридична особа.\nБудучи юридичною особою, господарське об’єднання є власником майна, якеюридично відокремлене від майна його членів. Власність господарських об’єднаньвиникає на основі власності їх членів. Об’єднання стає власником частини майнасвоїх членів, добровільно переданої у його власність.\nПраво власності господарського об’єднання закріплює належність майна,добровільно переданого юридичній особі його засновниками – іншими юридичнимиособами.\nОтже, суб’єктами права власності виступають господарські об’єднання якновостворені юридичні особи.\nОб’єктом права власності об’єднання є майно, добровільно передане йомупідприємствами і організаціями, а також набуте в результаті господарськоїдіяльності та на інших підприємствах, не заборонених законом.Оскільки підприємства, які входять до складу об’єднань, зберігають праваюридичної особи, їх майно не входить до складу об’єктів права власностігосподарського об’єднання.\nЩодо відповідальності, то об’єднання не відповідає за зобов’язаннямисвоїх членів, а члени не відповідають за зобов’язаннями об’єднання і одинодного.\nДоговором (статутом, положенням) можуть бути передбачені винятки з цьогоправила.\nЗа рахунок майна засновників, отриманих доходів об’єднання може нетільки набувати майно, а й створювати нові організації з правами юридичноїособи. Ці підприємства можуть входити або не входити в об’єднання залежно відустановчих документів об’єднання і самого підприємства. Власником такихпідприємств (їх майна) є об’єднання.\nОб’єднання здійснює право володіння, користування, розпорядження,закріпленим за ним майном, яке складається із основних фондів, оборотнихкоштів, інших матеріальних цінностей, відповідно до мети своєї діяльності іпризначення майна.\nПісля припинення діяльності об’єднання, майно, яке залишається,розподіляється між підприємствами та організаціями, що входили до нього.\nКооперативом визнається заснована на членстві громадян організація дляспільного ведення господарської та іншої діяльності шляхом особистої трудовоїучасті та об’єднання майна його членів.\nКооператив, як первинне об’єднання громадян, виступає суб’єктомвиробничих відносин, які складаються між конкретним кооперативом і державнимиорганізаціями, а також між кооперативом і його членами з приводу виробництва,розподілу, обміну і споживання відповідних матеріальних благ і послуг.\nВрегульовані нормами права ці відносини набувають форми правових.Кооператив виступає власником певних матеріально-фінансових ресурсів (засобіввиробництва, обміну або предметів споживання), які становлять економічну основуйого діяльності.\nМайно, що оформлене, придбане за рахунок внесків громадян, тобто зарахунок приватної власності, належить на праві власності кооперативу якюридичній особі. Отже, власність кооперативу як юридичної особи — це власністьприватна.\nСуб’єктом права власності в цьому разі виступає не громадянин, непайовик, за рахунок майна яких оформлена власність кооперативу, а кооператив,товариство в цілому, які в товарно-грошових відносинах чи інших цивільно-правовихвідносинах виступають від свого імені як від юридичної особи.\nЯк єдиний власник належного йому майна, кооператив самостійно відповідаєза зобов’язаннями всім належним йому майном. Він не несе відповідальності зазобов’язаннями своїх членів, а члени кооперативу не несуть відповідальності зайого боргами, якщо інше не передбачено законодавством або статутом кооперативу.\nОтже, право власності кооперативів є одним із видів права приватноївласності і розглядається як право юридичних осіб (кооперативу, товариства таїх об’єднань, спілок та створених ними підприємств, організацій) володіти,користуватися, розпоряджатися належним їм майном. Суб’єктами права власності всистемі кооперації можуть бути кооперативи, об’єднання, кооперативів (спілки),а також створенні ними підприємства, організації, що є юридичними особами.\nВідповідно до п.1 ст.9 Закону України “Про споживчу кооперацію” від10.04.1992р. власність споживчої кооперації складаєтьсяз власності споживчих товариств, спілок, підпорядкованих їм підприємств іорганізацій та їх спільної власності. Взаємовідносини між споживчимитовариствами та їх спілками базуються на засадах членства і договорів.\nЧлени кооперативу, передаючи у його власність частку майна у виглядіпаю, стають суб’єктами майнових прав, зокрема суб’єктами права на майновий пай.Майнові відносини на засадах членства в кооперативі здійснюється за правиламизобов’язального права, яке означає що член кооперативу має право вимагатичастку (пай) у майні кооперативу в разі виходу з нього, а кооперативзобов’язаний компенсувати йому цю частку грішми або ж видати на розмір паючастину майна в натурі. Після того, як частку конкретного майна буде переданочленові кооперативу він стає її власником або власником конкретної суми грошей.Об’єктами права власності кооперативу відповідно до ст.24 Закону України “Провласність” є будівлі, споруди, грошові та інші майнові внески його членів,виготовлена ним продукція, доходи, одержані від її реалізації та іншоїдіяльності, передбаченої статутом кооперативу та інше майно, придбане напідставах, не заборонених законом.\nЗгідно з п.2 ст.9 Закону України “Про споживчу кооперацію” власністюспоживчих товариств є засоби виробництва, вироблена продукція та інше майно, щоналежать їм і необхідні для здійснення статутних завдань. Споживчим товариствамта їх спілками можуть належати будинки, споруди, устаткування, транспортнізасоби, машини, товари, кошти та інше майно відповідно до цілей їх діяльності.У Законі України “Про сільськогосподарську кооперацію” (ст.20) перелічені тісамі об’єкти права власності кооперативу що і в Законі України “Про власність”.\nОб’єднання сільськогосподарських кооперативів (п.6 ст.26 Закону України“Про сільськогосподарську кооперацію”) є власником майна, добровільнопереданого йому членами об’єднання, а також набутого внаслідок своєї діяльностіта на інших підставах, не заборонених законом. До складу об’єктів прававласності об’єднання не належить майно членів об’єднання. Власністю об’єднанняє також майно створених ним підприємств, які не мають права вийти зі складуоб’єднання без його згоди. Об’єкти права власності споживчої коопераціївідповідно до п.5 ст.9 Закону України “Про споживчу кооперацію” можутьперебувати у спільному володінні споживчих товариств та спілок. Їх частка увласності визначається взаємними угодами.\nОсновними джерелами утворення кооперативної власності єдоходи від виробничої діяльності. Кооператив — самоокупне підприємство. Він неможе існувати, якщо його робота буде збитковою або нерентабельною. Законвстановив для кооперативів досить сприятливі господарські умови: відсутністьжорсткого планування, застосування, як правило, договірних цін, відсутністьобмежень з оплати праці, право виходу на зовнішні економічні зв’язки та інше.Це дає можливість успішно реалізовувати завдання, поставлені перед кооперацієюв цілому.\nСамостійним джерелом утворення власності кооперативу є грошові та іншімайнові внески кооперативних і державних підприємств та організацій, а такожгромадян, які не є членами кооперативу, але працюють у ньому за трудовимдоговором.\nМайно кооперативу, до якого у вартісному вираженні входять основні іоборотні фонди в період його створення, становить статутний фонд кооперативу. Упроцесі кооперативної діяльності статутний фонд може збільшуватися абозменшуватися залежно від збільшення чи зменшення обсягів діяльності.Особливістю правового режиму майна кооперативів та їх об’єднань є те, що вньому визначається пайовий фонд, який формується за рахунок пайових внесківчленів кооперативу. Пайові внески — це грошові кошти та матеріальні ресурси увартісному вираженні, що їх вносять громадяни та юридичні особи для створення ідіяльності кооперативів та їх об’єднань, які створюються на засадах членства.\nОбов’язкові розміри паю встановлюють загальні збори членів-засновників кооперативу.Розмір паю для вступників у кооператив у процесі його функціонуваннявизначається статутом кооперативу. Член кооперативу має право на пай, тобтона частку в майні кооперативу у вартісному вираженні. Член кооперативу не єсуб’єктом права власності на конкретне майно кооперативу чи на його частку,оскільки власником виступає кооператив як юридична особа.\nВ разі виходу з кооперативу пайовик має право вимагати повернення йомупайового внеску і сплати всіх кооперативних виплат, нарахованих на розмір паю.У деяких випадках пай може повертатися не тільки грішми, цінними паперами, а йнатурою, майном на розмір паю. Термін та інші умови отримання паю встановлюєстатут кооперативу. Право власності членів кооперативу — фізичних осіб на пай — є спадковим (ст.25 Закону України “Про сільськогосподарську кооперацію”).\nВідповідно до п.2 і 3 ст.21 Закону України “Про сільськогосподарськукооперацію” майно кооперативу поділяється на пайовий і неподільний фонди.\nНеподільний фонд утворюється за рахунок вступних внесків та майнакооперативу. Пайові внески членів кооперативу до нього не включаються.\nПорядок формування та розміри неподільного фонду встановлюютьсястатутом. Особливістю неподільного фонду кооперативу є те, що в разі ліквідаціїкооперативу майно цього фонду за рішенням загальних зборів членів кооперативунаправляються на здійснення основних цілей кооперативної системи.\nРезервні фонди створюються для забезпечення відновлення зношенихосновних фондів або для поповнення оборотних фондів і забезпечення коштів нарозвиток виробництва.\nВ кооперативах за рішенням уповноважених органів утворюються страхові таінші фонди. На рівні об’єднань кооперативів за рішенням повноважних органівуправління відповідно до їх статутів, утворюються централізовані фонди.\nДжерелом формування централізованих фондів є внески споживчих товариств,внески фондів спілок нижчого до фондів вищого рівня, а також доходи від власноїдіяльності та від діяльності створених спілками підприємств.\nЗміст права кооперативної власності, як і будь-якого іншогоправа власності, становить перед усім тріада правомочностей: володіння,користування і розпорядження майном у межах, встановлених законом (ст.86Цивільного кодексу України). Право володіння передбачає закріплену в законіможливість фактичного утримання майна у сфері господарювання кооперативу. Правокористування означає закріплену у законі можливість добувати від майна йогокорисні споживчі якості. Право розпорядження — це заснована на законіможливість визначати фактично та юридично долю майна — продати, передати утимчасове користування іншим особам, переробити або просто знищити його.Розпорядження, як правило, здійснюється власником шляхом укладення угод:цивільно-правових договорів купівлі-продажу, підряду, поставки, майнового найму(оренди) тощо.\nОскільки суб’єктами права власності в кооперації є кооператив(товариство) чи об’єднання кооперативів (їх спілки), то кожний з цих суб’єктівяк юридична особа має право вчиняти щодо майна, яке йому належить на правівласності, будь-які дії, що не суперечать закону.\nЗгідно Закону України “Про споживчу кооперацію” споживчі товариства,спілки використовують належне їм майно на цілі, передбачені у ст.1, тобто дляведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного тасоціального стану.\nВідповідно до ст.10 цього закону майно споживчих товариств та їх спілокможе бути продане, передане, здане в оренду, надане в позику і безплатнетимчасове користування членами споживчих товариств державним, кооперативним таіншим організаціям, трудовим колективам, окремим громадянам тільки за рішеннямзагальних зборів, конференцій та з’їздів відповідних спілок або уповноваженихними органів.\n2.5. Власністьгромадських організацій.\nЗагальні положення про власністьгромадських організацій містяться у ст.8 Закону України “Про власність”, ЗаконуУкраїни “Про об’єднання громадян” та спеціальних нормативних актах, щорегулюють окремі види діяльності громадських організацій.\nГромадські організації (у тому числі благодійні й інші фонди) відповіднодо ст.21 Закону України “Про об’єднання громадян” можуть мати у власності коштита інше майно, передане їм засновниками, членами (учасниками) або державою,набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами,підприємствами, установами та організаціями, а також майно, придбане за рахуноквласних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.\nМайно громадських організацій призначене для здійснення невиробничоїдіяльності, спрямованої на задоволення соціальних потреб членів громадськихорганізацій. Господарча діяльність громадських організацій допускається лишетоді, коли вона безпосередньо випливає із статутних завдань і маєпідпорядкований щодо цих завдань характер.\nОсновними джерелами утворення власності громадських організацій євступні й членські внески, добровільні внески державних, кооперативних та іншихгромадських організацій. Політичні партії мають право на майно, придбане відпродажу суспільно-політичної літератури, інших агітаційно-пропагандиськихматеріалів, виробів з власною символікою, проведення фестивалів, свят,виставок, лекцій, інших політичних заходів.\nГромадські організації також мають право на майно та кошти, придбані врезультаті господарської та іншої комерційної діяльності створених нимигоспрозрахункових установ та організацій, заснованих підприємств.\nСуб’єктом права власності громадських організацій виступаєсама громадська організація. У науці цивільного права деякий час домінуваладумка про багатосуб’єктність права власності громадських організацій,відповідно до якої це право водночас належить кільком суб’єктам. Так,профспілки є багатоланковою системою, яка складається з багатьох організаційрізних рівнів, що мають право юридичної особи.\nЯкщо організація утворює багатоланкову систему, де первинні ланки(юридичні особи) об’єднуються з ланками (також юридичними особами) вищихрівнів, то суб’єктом права власності на майно таких організацій визнаєтьсягромадська організація як ціле (спілка композиторів, дитячий фонд), а не окреміїї ланки (первинні, обласні, республіканські), хоч вони й наділені правамиюридичної особи. Чи не має тут суперечності? Названі ланки громадськихорганізацій, визнані юридичними особами і суб’єктами цивільно-правовихвідносин, мають майно (відокремлене від майна інших організацій), яким вониможуть володіти, користуватись, розпоряджатись у межах, визначених статутом,але наявність вказаних правомочностей не означає, що їм належить правовласності на це майно. Власником цього майна у цілому є громадська організаціяяк система у складі своїх підрозділів, які мають лише право оперативногоуправління або право повного господарського віддання з приводу наданого їммайна.\nЯкщо громадська організація є одноланковою, тобто єдиною юридичноюособою, а не системою юридичних осіб, то саме вона й буде суб’єктом прававласності (наприклад коло взаємодопомоги).\nОб’єктом права власності громадських організацій виступаємайно необхідне для здійснення статутних завдань організацій, споруди звідповідним устаткуванням, санаторії, будинки відпочинку, клуби, будинкикультури, стадіони, піонерські табори, інше майно.\nВідповідно до характеру діяльності громадських організацій об’єктами їївласності можуть бути підприємства.\nОдним з різновидів об’єктів права власності громадських організаційвиступають майнові фонди цих організацій. У статутах або відповіднихположеннях, як правило, не здійснюється диференціація майна за фондами. Алеспецифіка правового режиму окремих видів майна громадських організацій даєзмогу провести узагальнену його класифікацію, поділивши його на грошові кошти імайно у натурально-речовому визначенні.\nУ юридичній літературі немає єдиного погляду щодо класифікації об’єктівправа власності громадських організацій. Є думка, що об’єкти права власностіподіляються на основні виробничі фонди, основні фонди невиробничого призначення,оборотні фонди. Критерій для такої класифікації — цільове призначення івикористання об’єктів.\nНа думку Ю.К. Толстого, який, зважаючи на те, що громадські організації,як правило, не займаються господарською діяльністю, визначив, що їх майно поділяєтьсяна основні засоби та інші матеріальні цінності.\nДо основних засобів належать споруди, устаткування, культурний,спортивний, господарський інвентар, книги у бібліотеках, майно та інвентарпіонерських таборів. До інших матеріальних цінностей — бланки членськихквитків, господарські, будівельні матеріали, паливо, малоцінний і швидкозношуваний інвентар, спецодяг, а також інші матеріали, які перебувають наскладах або у дорозі.\nЩодо грошових коштів, то це окрема група об’єктів, ірозподіляються вони за цільовим призначенням (адміністративно-господарськівитрати, капітальний ремонт, матеріальна допомога членам організації).\nВідповідно до ст.24 Закону України “Про об’єднання громадян” об’єднаннягромадян (громадські організації, політичні організації) з метою виконаннястатутних завдань і цілей можуть здійснювати необхідну господарську та іншукомерційну діяльність.\nДжерелами формування об’єктів власності громадських об’єднань є вступніі членські внески, якщо їх сплата передбачена статутами, добровільні внески іпожертвування, надходження від проведення передбачених статутом лекцій,виставок, спортивних та інших заходів, лотерей, доходів від виробничої,господарської, видавничої діяльності, інші надходження, не заборонені законом.\nЩодо політичних партій і масових громадських рухів, які мають політичніцілі, то вони не можуть одержувати фінансову підтримку або іншу матеріальнудопомогу від іноземних держав, організацій і громадян.\nЗміст суб’єктивного права власності громадських організаційполягає у тому, що профспілкові та інші громадські організації володіють,користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності,відповідно до їх статутів (положень).\nПраво власності об’єднань громадян (громадських організацій, фондів,політичних партій) реалізують їх вищі статутні органи управління (загальнізбори, конференції, з’їзди тощо) у порядку, передбаченому законодавствомУкраїни та статутним документом.\nЩодо майна профспілкових організацій, то джерела, порядок формування івикористання коштів профспілкового бюджету визначається статутами профспілок.\nФінансова діяльність профспілок, що здійснюється відповідно до їхстатутів, за винятком комерційної діяльності, держава не контролює.\nДжерела доходів підприємств і організацій, що належать профспілкам,розміри одержаних ними коштів і сплату податків контролюють державні фінансовіоргани та податкові інспекції.\nКошти та інше майно об’єднань громадян, у тому числі тих, щоліквідуються, не можуть перерозподілятись між їх членами і використовуватисьдля виконання статутних завдань або на благодійні цілі, а відповідно до ст.21Закону України “Про об’єднання громадян” за рішенням суду спрямовуватись вдохід держави.\nРелігійні організації, як і інші юридичні особи також можуть мати увласності певне майно. Відповідно до ст.7 Закону України від 23.04.1991р. “Просвободу совісті та релігійні організації” релігійними організаціями в Україні єрелігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства,місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об’єднання,що складаються з вищезазначених релігійних організацій.\nУ власності організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об’єктивиробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та іншемайно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Власність релігійнихорганізацій формується внаслідок придбання або створення ними майна за рахуноквласних коштів, за рахунок майна, пожертвуваного громадянами, організаціями,переданого державою, а також придбаного за іншими підставами, передбаченимизаконом (ст.18). Релігійним організаціям заборонено проводити примусовеобкладання віруючих майновими зборами.\nРелігійні організації у порядку встановленому чинним законодавствоммають право для виконання своїх статутних завдань засновувати видавничі,поліграфічні, виробничі, реставраційно-будівельні, сільськогосподарські та іншіпідприємства, а також добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні), якимнадаються права юридичної особи (ст.19).\nУ разі припинення діяльності релігійної організації майновіпитання вирішуються відповідно до її статуту і чинного законодавства, а майно,надане їм у користування державними, громадськими організаціями абогромадянами, повертаються його колишньому власнику. На майно культовогопризначення, що належить релігійним організаціям, не може бути зверненестягнення за претензіями кредиторів. При відсутності правонаступників майнорелігійної організації, що припинила свою діяльність, переходить у власністьдержави (ст.20).\n2.7. Право інтелектуальної власностіюридичних осіб.\nЗа Законом України “Про власність” суб’єктами права інтелектуальноївласності визнаються громадяни, юридичні особи та держава.\nОб’єктами права інтелектуальної власності є твори науки, літератури тамистецтва, відкриття, винаходи, корисні моделі, промислові зразки,раціоналізаторські пропозиції, знаки для товарів і послуг, результатинауково-дослідних робіт та інші результати інтелектуальної праці.\nВідносини щодо створення і використання об’єктів права інтелектуальноївласності регулюються Цивільним кодексом України та спеціальними законодавчимиактами України:\n1. Законом України “Про охорону прав на винаходи і кориснімоделі” (15.12.1993р.)\n2. Законом України “Про охорону прав на промислові зразки”(15.12.1993р.)\n3. Законом України “Про охорону прав на знаки для товарів іпослуг” (15.12.1993р.)\n4. Законом України “Про авторське право і суміжні права”(23.12.1993р.)\nЯк бачимо, вУкраїні існує широка законодавча база для регулювання відносин власності. Вонавраховує світовий досвід розвитку права.\nВ усьому світівласність є центральним поняттям в цивільному праві. Наприклад, ФранцузькийЦивільний кодекс так характеризує власність: власність – це право користуватисяі розпоряджатися речами найбільш абсолютним чином з тим, щоб користування небуло таким, яке заборонене законами або регламентами.\nДуже частовласність характеризують, як абсолютне право на річ. Наприклад, в Японії правовласності це є повне панування над річчю (лат. plena in re potestas). Німецькіюристи підкреслюють, що виробка визначень – це небезпечна справа длязаконодавця. Англійські юристи вважають, що історія права – це не логіка, адосвід і радять уникати узагальнень.\nВсе це говоритьпро складність створення законів про власність не лише в Україні, а й в усьомусвіті.\nОзнайомившись звеликою кількістю законів та літератури, яка коментує їх, я прийшла довисновку: вони мають окремі суттєві недоліки. Ця недосконалість вітчизняногозаконодавства негативно впливає на розвиток відносин власності, а особливонедержавних господарських структур. У цій ситуації увага юристів має бутизосереджена у вивченні прогалин у законодавстві, що регулюють відносинивласності та удосконалення чинних правових норм.\nСвітовий досвідпоказує, що становлення законодавчої бази відносин власності відбувалосьпоступово і протягом тривалого часу й завершилось наприкінці дев’ятнадцятогостоліття. Воно супроводжувалось прийняттям певних законів та постійнимивдосконаленнями старих. Подібний процес нині триває й в Україні. Вітчизнянезаконодавство перебуває на етапі становлення, який характеризується наявністюсуперечностей у різних нормативно-правових актах, частими змінами ідоповненнями до законів, нечітким викладом норм, значними прогалинами у праві,відсутністю досвіду, традицій врегулювання відносин власності.\nКонституція України – К.:Преса України, 1997р.\nЦивільний кодекс України К.:Юрінком Інтер, 1999р.\nЗакон України “Про власність”від 07.02.1991р. №697-XII\nЗакон України “Про підприємствав Україні” від 27.03.1991р. №887-XII\nЗакон України “Прогосподарські товариства” від 19.09.1991р. №1576-XII\nЗакон України “Про споживчукооперацію” від 10.04.1992р. №2265-XII\nЗакон України “Про свободусовісті та релігійні організації” від 23.04.1991р. №987-XII\nЛокк Джон. «Два трактата о правлении» // Сочинения в трехтомах. Том – 3. М. 1988г.\nСергеев А.П. Толстой Ю.К. Учебник«Гражданское право». М. Проспект, 1997г.\nСкловский Н.И. «Собственность в гражданском праве». Учебно-практическоепособие. М. Дело. 1999г.\nСуханов Е.А. «Лекции о правесобственности». М. 1991г.\nЛ.Нецька «Про окремі недоліки Закону України“Про господарські товариства”» // ПравоУкраїни №4, 2000р. ст.77.