Історія розвитку священного одягу\n1. Одяг клиру та монашества\n1.1 Небогослужбовий одяг\n1.2. Богослужбовий одяг\n1.3. Монаший одяг\n2. Небогослужбовий одяг духовенства\n2.1. Одяг священників – іматій\n2.2. Одяг архієреїв\n2.3. Одяг монахів\n2.4. Стрижка клириків\n2.5. Головний покров клириків\n2.6. Головний покров архієреїв\n2.7. Головний покров монахів\n3. Богослужбові одежі\n3.1. Богослужбові одежі священників\n3.1.а. Священничий і дияконський стихар\n3.1.д. Малий (причетницький) фелон\n3.2. Одежі дияконів\n3.3. Одежі єпископів\n3.3.з. Панагії або енколпії архієрейські\n3.4. Руські митрополити\n3.5. Одежа читців і співців\n3.6. Колір богослужбового одягу\n4. Монаший одяг\n4.1. Одежі древніх монахів\n4.1.а. Кукуль з мафорієм-покровом\n4.1.б. Хітон з сорочкою під ним\n4.2. Одежі монахів у пізньому Середньовіччі\n4.3. Колір монаших одеж\n5. Монаший одяг за древніми іночеськими уставами\n5.1. Монаший одяг за Уставом преп. Пахомія\n5.2. Монаший одяг за Уставом св. Василія Великого\n5.3. Монаший одяг за Уставом преп. Йоана Касіяна\n5.4. Монаший одяг за Уставом преп. Венедикта\n6. Нагрудний хрест\n6.1 Носіння натільних хрестів древніми християнами\n6.2 Хрести, панагія\n6.3. Наперсний хрест\n6.5. Панагія і хрест архієрея\n6.6. Хрест архімандрита\n6.7. Хрест ігуменії\n6.8. Поява хреста в одязі схимонаха\n6.9. Типікон митрополита Андрея та блаженного архімандрита Климентія Шептицьких про одяг схимонаха-ставрофора\n7. Значення нинішнього небогослужбового одягу духовенства\n8. Значення літургійного одягу духовенства\nЗа призначенням священний одяг поділяється на:\n- небогослужбовий одяг клиру;\n- богослужбовий одяг клиру;\n- монаший одяг.\nНебогослужбовий одяг – це одежі, які відрізняють духовенство від мирян:\nнебогослужбовий одяг диякона – підрясник і ряса;\nнебогослужбовий одяг священника – підрясник і ряса, наперсний хрест;\nнебогослужбовий одяг архієрея – підрясник, ряса, мантія, клобук, наперсний хрест і панагія.\nБогослужбовий одяг – це одежі, у яких священнослужителі та церковнослужителі звершують богослужіння. Деякі з цих одеж є символами благодатних дарів і без них священнослужитель не може звершувати богослужіння.\nБогослужбовий одяг церковнослужителя – стихар;\nбогослужбовий одяг диякона – підрясник, стихар, орар, нарукавники;\nбогослужбовий одяг священника – підрясник, ряса, стихар, єпитрахиль, пояс, нарукавники, фелон, наперсний хрест;\nбогослужбовий одяг архієрея – підрясник, ряса, стихар, єпитрахиль, пояс, нарукавники, набедреник, саккос (або фелон), омофор, хрест, панагія, мітра.\nДеякі богослужіння священник може звершувати без фелона, а архієрей без саккоса.\nЯк нагороду священникам надається право носіння скуфії, набедренника, камілавки, хреста з прикрасами і мітри.\nБогослужбовий одяг буває різного кольору в залежності від того, яке випадає свято.\nВідмінності між дияконами, священниками і єпископами: священник носить на грудях хрест, єпископ – панагію. Богослужбовим одягом дияконів є стихар, священників – фелон, а архієреїв – саккос з омофором.\nМонаший одяг – одяг, який символічно зображає прикмети, обов'язкові для монаха. Одяг рясофорного інока як підготовчого ступеня монашества такому осмисленню не підлягає.\nМонаший одяг рясофорного інока – ряса і камілавка;\nМонаший одяг монаха малої схими – хітон (підрясник), параман, ряса, мантія, клобук;\nМонаший одяг монаха великої схими – хітон, аналав, ряса, мантія, кукуль.\nУ Візантії не пізніше 6-го Вселенського собору (691 р.) узаконено або ввійшло у звичай, щоб священники і всі клирики, як люди особливі у суспільстві, одягались у свої спеціальні одежі. У правилах цього собору читаємо: «ніхто з клириків хай не одягається в неналежну одежу, ані перебуваючи в місті, ані будучи в дорозі: але кожен з них хай вживає одяг уже визначений для клириків».\nЦе узаконення чи звичай не слід розуміти в такий спосіб, що для священників винайшли якусь нову одежу, нову форму. Але це слід розуміти в такий спосіб, що із багатьох видів одеж, які існували в мирян, духовенству присвоїли або вони самі собі засвоїли один відомий вид одягу найбільш для них пристойний.\nІдеться не про всі одежі взагалі, а лише про вихідні-публічні, маючи на увазі, що одежі домашні, яких не видно під вихідними, залишені самоволі кожного.\nСьогодні священники мають дві вихідні одежі: підрясник і рясу.\nДо появи сучасної ряси (рясу ми запозичили від греків у першій половині 17 ст.) у священників була одна вихідна одежа: іматій-однорядка. Однорядка була вихідною одежею не лише священників і дияконів, але й усіх клириків, тобто читців і співців.\nІматій із найдавніших часів був національним одягом греків і представляв собою безрукавну накидку або плащ. Однак, у пізніших візантійських греків виник ще інший іматій, запозичений зі сходу, який по-іншому називався каввадій. Це вже була одежа надягальна і рукавна.\nІматій-каввадій із чорної матерії вживався як траурний одяг. Із одеж, які вживали у світі, священники вибрали одяг траурний, оскільки він найбільше їм личив, як одяг найскромніший та найпоміркованіший. Отож, іматій священника повинен був мати траурний колір: чорний або темно-червоний.\nСв. Симеон Солунський окреслює іматій як одежу з рукавами, довжиною до п’ят. Іматій – широкий, але не з широкими рукавами. Він з рукавами, які виходять із стану, представляє хрест.\nЧитці перепоясували свій іматій поясом, оскільки «їх завдання служити», а священники не носили поясів. Сучасний звичай носіння поясів по підряснику священники запозичили від монахів разом із носінням ряси.\nУ мініатюрах одного руського рукопису другої половини 16 ст. знаходимо зображення іматія-однорядки. Це довгий до п’ят і досить широкий просторий халат, з прямим станом, без талії, з досить широким відкладним заокругленим на кінцях коміром (шаль), із рукавами як у нинішніх підрясників, з кінцями, що щільно обхоплюють кісті рук. Він застебнутий від коміра до низу на довгий ряд ґудзиків. Сутана римо-католицьких священників, яка є їхньою вихідною одежею, здається, є одне і те ж із нашою однорядкою.\nОднак, класичні греки ще не знали одеж з рукавами із розрізаним передом, полами. У них одежі були або безрукавні плащі-накидки, або рукавні сорочки з глухими передами. Тому і священничий іматій спочатку був глухою, довгою і широкою сорочкою. Коли увійшли рукавні одежі з розрізаним передом – невідомо. Якщо це сталося після прийняття нами християнства, то, можливо, що і у нас спочатку священничий іматій був одежею глухою, яку надягали через голову.\nСвітські іматії у греків мали білі рукави і білий комір – можливо так було і в іматіях священників. Звідси би випливала назва біле духовенство.\nАрхієреї з монахів носили одяг мантійних монахів, з яких вони поставлялись: хітон і мантію. Який одяг носили архієреї з білого духовенства – невідомо, можливо, одяг білих священників.\nНебогослужбовий знак розрізнення руських митрополитів, а, можливо, також і єпископів, стає відомим з часів митрополита Олексія (1354- 1377). Це золотий хрест з парамандою, який митрополити носили по хітоні (нинішньому підряснику). Митрополит Олексій, бажаючи поставити преподобного Сергія Радонежського своїм наступником, поклав на нього «хрест з парамандом, прикрашений золотом і дорогоцінним камінням”. Оскільки в грецьких архієреїв не було цього хреста з парамандою, то його носіння слід вважати за московське або руське пізніше нововведення.\nСьогоднішня ряса не є дійсною рясою. Монахи першого ступеня рясофори носили одежу під назвою хітон, яку описово із-за якості матеріалу називали «ряса» – зношена, вбога, з грубої шерсті. По-перше, рясами називались усі монаші одежі, із-за їхньої вбогості. По-друге, рясою називали хітон, бо він мав бути із грубого сукна.\nХітон у класичних греків – це сорочка, яку безпосередньо одягали на тіло. У пізніших греків він був верхньою вихідною одежею з рукавами і глухим передом, довгий до п’ят. Пізніше хітон розрізали спереду, і він став довгим до п’ят халатом.\nОтож, хітон – це те, що в нинішніх монахів підрясник. Свою другу назву «ряса» він передав одежі, яка згодом з’явилася поверх нього, тобто теперішній рясі.\nЗгідно зображень 10-11 ст. хітон – це довга до п’ят сорочка, ще не розрізана спереду, яка відрізняється від священничого іматія тим, що не є настільки просторою в стані і зовсім не має коміра. Рукави в нім: або такі як у священничих іматіях-однорядках – вузькі і обхоплючі кісті рук; або ширші і необхоплюючі кісті рук.\nДо появи сучасних ряс хітон ще називали ряска, сукман, сукманець.\nМантія, яку сьогодні одягають мантійні монахи тільки в церкві, причому дуже рідко, в давні часи була такою ж неодмінною вихідною одежею, як нинішня ряса, якої ще не існувало.\nУ давні часи було три види монашої мантії:\n- коротка як капюшон – до праці;\n- середня – до церкви;\n- довга, однак не волоклася по землі – для виходу з монастиря.\nМонаша та архієрейська мантія 10-11 ст. відрізнялись від сучасних тим, що мали менше складок ззаду і були набагато коротші за нинішні, не волоклися по землі, а, навпаки, на 25 см або й вище не досягали до землі. Пізніше архієрейські мантії набули істочники та скрижалі.\nСтавши рабами турків, грецькі архієреї були примушені одягатися в скромно-чорний одяг самого турецького духовенства, зберігши мантії тільки для церкви, де турки залишили їм повну свободу.\nНинішні широкорукавні священничі та монаші ряси у греків з’явилися в часи турецького поневолення. Греки запозичили їх від турків, а ми взяли їх від греків аж у першій половині 17 ст.\nСпочатку ряси були введені лише для монахів. Аж у 1675 р. за патріарха Йоакима собор говорить, щоб протопресвітери, протодиякони, ієреї мирські та диякони носили одяг на зразок грецьких широкорукавних монаших ряс або ж по звичаю руському (однорядки).\nВластива назва широкорукавної ряси – кафтан, тому в багатьох місцях підрясники, тобто старі однорядки, називаються полукафтаннями.\nУ давні часи священники підстригали своє волосся під круг, подібно як селяни в Російській державі на початку 20 ст., але значно вище. Причому волосся над чолом не зачісували на сторони, але залишали його висіти над чолом без проділу. По-друге, у вигляді круга їм гладко вистригали зверху більшу частину голови, залишаючи нижче вистрижки волосся шириною на 2-2,5 пальця. Таким чином із цього волосся утворювався довкола вистриженої частини голови вінець. Ця вистрижка в нас називалась гуменце.\nУ греків волосся стригли всі: і клирики, і миряни. На думку греків пострижене волосся було ознакою простоти і скромності, а довге волосся вважалось за вишуканість и хизування. Проте, довге волосся носили пустинники та анахорети.\nПостригання було властивою і характерною особливістю клириків, це було знаком духовного звання – схима клирика. Постриг довершувався при посвяченні на читця.\nЩе в приписі Московського собору 1674 р. читаємо: «Протопресвітери і протодиякони, ієреї мирські та диякони повинні ходити в скуфіях на знак їх священного духовного чину та архієрейського рукоположення, а на головах мати прострижено зовемое гуменцо немало, волосся ж залишати по круглості голови, що являє терновий вінець, який носив Христос”.\nТрадиція постригання верху голови (гуменце) тривала не далі, як до початку 18 ст.\nМонахи носили підстрижене волосся, але не вистригали на голові вінця. Як пише патріарх Фотій (9 ст.), єпископи з монахів не переміняли стрижку з монашої на священничу.\nГоловний покров священників, дияконів, і, мабуть, усіх нижчих клириків, був подвійний:\n- внутрішній, який виявляв їхню приналежність до духовного сану;\n- зовнішній – для захисту голови від непогоди, як у всіх людей.\nВнутрішній – це скуфія, яка закривала вистрижений верх, щільно облягаючи його. Скуфію священники носили на головах поза церквою на вулиці й у домах, і, мабуть, у самій церкві, коли просто були присутні, не звершуючи богослужіння.\nСкуфія, як священна приналежність, мала велике значення. «Якщо хтось ударить священника і при цьому попаде по шапочці, то підлягає великому покаранню і повинен заплатити священнику за безчестя. Щоб не торкати священної шапочки, спершу бережно її знімають із священника, потім потовчуть його гарненько і знову бережно надягають її на нього».\nЗа пізнішими відомостями, скуфії священників були складені з чотирьох клинів, обкладені тороками або оторочкою в три рядки. У греків у пізніші часи священники та диякони носили скуфії з великими хвостами, як теперішні російські послушниці.\nВкінці 18 ст. священники і диякони самі перестали носити скуфії, не зважаючи на накази архієреїв.\nЗовнішній головний убір уживали лише на вулиці, накладаючи на внутрішній. Він був, мабуть, довільним, з тим лише обмеженням, щоб бути по можливості скромним, як і всі одежі священника.\nНа основі небагатьох пізніших відомостей чи іконографічних свідчень робимо висновок, що найбільш вживаним зовнішнім головним покровом священників був капелюх, який носять сьогодні, однак з нижчою тулією і з ширшими полями. Якщо не завжди, то інколи він мав практичне пристосування для того, щоб знятий з голови міг висіти на спині, а саме: у поля капелюха з боків навпроти вух засували шнури, нижні кінці яких зшивались докупи, а на зшитому місці для краси пришивалась досить велика китиця.\nБільшість мирських ієреїв носили головні покрови капелюхи білого кольору, звідси назва: біле духовенство.\nЗимовим покровом наші священники мали замість капелюха, якусь із вживаних у нас зимових шапок, переважно треух або малахай. Треух – це грецький солдатський шолом. Якщо він став цивільною грецькою шапкою, легко міг прийнятися в нас, бо закривав вуха і потилицю.\nІнколи, і, мабуть, тільки архієреї замість шнурів уживали широкі стрічки, які пришивались до боків капелюха зсередини, і які знизу не зшивались докупи, а залишались так, і при потребі зав’язувались.\nУ хроніці Йоана Кантакузена (перша половина 14 ст.) вказано, що головний покров архієреїв із білих священників був інший від головного покрову архієреїв із монахів. Там сказано, що патріархи, якщо вони не з чину монашествуючих, носять головний покров покритий білим полотном. Це слід розуміти, що архієреї із білих священників уживали за головний покров священничий капелюх, а архієреї із монахів – монаший головний покров.\nНа старих зображеннях архієреї зображені або в монашому покрові, або в священничому капелюсі поверх монашого головного покрову. Також архієреї із монахів вживали священничі капелюхи, так-звані, проїжджі, які вживалися в дорозі.\nКапелюх архієрея відрізнявся від капелюха священника тим, що на нім із широких тасьм, стрічок або бахром нашивався великий хрест, центр якого був у центрі тулії капелюха, а кінці його простягались до країв полів капелюха.\nПатріарх Йоан Гліка (1316-1320) обгорнув священничий капелюх по тулії білою матерією і на ній написав образ Спасителя з Богородицею і Предтечею.\nШість головних посадових клириків константинопольського патріарха на зразок архієреїв мали хрести на капелюхах. Їх називали ставрофори – хрестоносні чиновники. У пізніші часи також головні посадовці митрополитів отримували ці хрести, але тільки з особливого даяння імператора. Посадовцям митрополита Солунського дозволили носити хрести у 1347 р.\nЗимовим покровом для архієреїв, як і для священників, служив замість капелюха треух або малахай. Подібно як на капелюхи, архієреї нашивали на них хрести.\nОсобливим головним покровом руських архієреїв був білий клобук, який на Русі носили і митрополити і єпископи. Білі клобуки на Русі спочатку, мабуть, появились як головний покров архієреїв не з монахів, а потім перейшли до всіх архієреїв. Десь після 1406 року митрополити і єпископи перестали носити білий клобук і він залишився виключною приналежністю і відрізненням архієпископа Новгородського. У 1564 р. соборна постанова велить, щоб разом з архієпископом Новгородським його носили митрополити.\nМонаший головний покров сьогодні не є у своїй древній формі. У древній формі його зберегли старообрядці. Замість теперішнього слов’янського високого клобука, монаший покров являв собою шапочку-скуфію, подібну до священничої, із накидкою.\nУ домонгольській Русі богослужбовими одежами священників були: стихар, пояс, єпитрахиль, фелон або риза, малий або причетницький фелон і рушник. Тоді ще не існувало нарукавників та набедреника з палицею.\nСвященничий стихар – це те саме, що дияконський стихар, бо священник висвячений із диякона, тому він до дияконської одежі додає ще свою власну. Греки дотепер називають священничий і дияконський стихар одним іменем: стихар, натомість росіяни священничий стихар називають подризник.\nЖодну церковну одежу не придумали навмисно, але всі взяті із світського життя, із світського побуту. Стихар у світському побуті, із якого він узятий для богослужбового вжитку, належав до класу одеж, які греки називали хітони, а римляни – туніками.\nХітон, туніка – це одежа, яку не накидували на плечі (як грецькі іматії та римські тоги), але одягали; у них був глухий перед, як у нерозрізаний на два поли сорочці. Вони мали рукавні прорізи або й самі рукави. Світський стихар був довгою до п’ят одежею, з рукавами довгими до зап’ястя (такий висновок робимо із церковних стихарів). У світському побуті стихар був форменою одежею деяких придворних чиновників, і, можливо, його носили усі довільно, як прикрашені хітони.\nНазва стихар походить від стіхос (ряд, рядок, полоса) означає, що він був прикрашений полосками іншого кольору, які нашивались чи вистрочувались на нім. Отже, стихар – це прикрашений полосками хітон. Одягаючи його священник і диякон говорить: „Возрадується душа моя ... одежею веселія одія мя”.\nСпочатку священничий і дияконський стихар мали однакову форму довгої до п’ят одежі. Це була пряма, без талії, не дуже широка сорочка, з довгими до кисті руки і з вузькими зверху донизу рукавами. Полоски спочатку були на дияконських, священничих та єпископських стихарях. Проте на 12 ст. полоски залишались лише у стихарях деяких значніших єпископів.\nЦе дияконський орар, обігнутий довкола шиї й опущений двома кінцями до переду. Дві полоси єпитрахиля у давній час не зшивали, а залишали так, застібаючи мабуть на один чи більше ґудзиків.\nУ стародавні часи цілковито відрізнявся від теперішнього. Це був шнур, верв, або вузька тасьма, але не широкий, бо широких поясів греки не знали і не вживали. Сьогоднішня форма наших священничих поясів – наша національна, тобто взята із властивого нам житейського побуту. Древні руські селяни носили дуже широкі пояси.\nНа поясах в старі часи священники мали рушник, мовби нашу столову салфетку. Це саме той рушничок, який тепер висить на малому аналої біля престолу. У 10-11 ст. рушник зображають на поясі священника, коли точно його зняли і повісили окремо – не знаємо.\nСвященнича риза – фелон. Походження слова фелон мабуть не грецьке, а якесь іноземне. В когось греки його запозичили до житейського побуту, а потім і до церкви. Про побутовий, а не богослужбовий фелон, говорить св. Павло у 2 Тим. 4, 13.\nДревній фелон – це дзвоно-подібна одежа, яка закривала цілого священника з голови до ніг, спереду і ззаду, так що він був у ній, неначе в будинку. Він обіймає усі члени тіла, наче стіна, і символізує вхід зі страхом Божим у внутрішній дім ума і бесіду там з Богом.\nДля священничих дій перед фелону піднімався руками з боків так, щоб кінці піднятого переду, спускаючись на сторони по руках, становили ніби крила, нагадуючи про ангельське служіння священників.\nГрецький фелон зберігав свою древню форму до середини 17 ст. Згодом почали вирізати перед, і невідомо хто перший: греки, чи на Русі.\nСьогодні на священничий фелон нашивають хрести. Цього не було ані в древні часи, ані, принаймні, до половини 15 ст. Св. Симеон Солунський (15 ст.) говорить, що ніхто крім архієрея не може носити на фелоні хрестів.\nЗамість властивої і справжньої своєї ризи-фелону в древні часи священники іноді вживали малий фелон або «малу ризицю причетницьку». Існує декілька стародавніх зображень літаній, похоронних походів, на яких усі клирики, священники і нижчий клир, зображені у однакових малих фелонах.\nОкрім похоронних ходів, важко сказати, коли ще священники одягали малий фелон. Мабуть, як в Західній церкві: коли стоять у крилосі, або звершують таїнства, чи молитвослів’я. Імовірно, що і в Східній церкві священники одягали малий фелон для звершення таїнств, молитвослів’я і треб. Одягали малий фелон замість великого тому, що великий за своєю довжиною і формою був незручний для довгих ходів та для дій руками під час хрещення, причастя, шлюбу, єлеопомазання, освячення води.\nУ домонгольській Русі одежами дияконів були: стихар, орар, рушник і, можливо, пояс. Не було ще нарукавників.\nУсе, що сказано вище про священничий стихар, рівно ж стосується і дияконського.\nМожливо, у хресних походах і похоронних проводах диякони замість стихаря вживали малий причетницький фелон, бо для довгої ходи древні стихарі, вужчі за нинішні, були непридатні, як і фелони.\nСлово орар оходить з латинського os, oris (уста, лице) і означає рушник для витирання лиця. У житейському побуті, з якого орар взятий для церковного вжитку, у знатних людей був звичай носити на плечах подібні рушники для витирання лиця. У Сирії ще в кінці 19 ст. носили такі рушники.\nНайвірогідніше пояснення, чому орар засвоєний дияконам: щоб цим рушничком вони витирали уста тим, що приступають до чаші зі св. Кров’ю. Разом з тим із дуже древнього часу орарі служили і для того, щоб подавати знаки до молитви (лат. orare). У найдавніші часи орарі були саме рушниками, а потім стали полосами.\nФорма залишається тою самою, лише колись орарі були вужчими. Їх особливістю у древні часи було те, що на них вишивалася (або писалася чорнилами) пісня ангелів, яких символізують диякони, Свят, свят, свят. Писали в один рядок по довжині, буква під буквою.\nУ часи патріарха Германа (715-740), який зрештою виражається не зовсім ясно, диякони нібито перепоясувались поясами по стихарях, подібно до священників.\nПатріарх Олексій говорить про це, як про осібний, а не загальний, звичай: «у студійському монастирі перепоясуються диякони”, а в патріархії цього не було.\nАнтіохійський патріарх Петро, перестерігаючи Михайла Керуларія не занадто повставати на латинян за їх церковно-обрядові різниці, говорить: «У пречестній Студійській обителі диякони перепоясуються, роблячи діло незгідне з церковним переданням, і ти не міг викорінити цього дуже дивного звичаю, як не силився і як не старався».\nНа іконографічних пам’ятках домонгольського періоду диякони переважно без поясів, хоч і зустрічаються перепоясані поясом, незалежно від ораря.\nІз описів Симеона Солунського випливає, що у 15 ст. диякони не перепоясувались поясом.\nЗа часів патріарха Германа диякони, нібито, мали, подібно до священників, і рушники на поясах. Також він говорить про рушники, з якими служили диякони і, ймовірно, їх тримали в руках. На іконографічних пам’ятках домонгольського періоду диякони зображені з рушниками, які тримають у руках.\nУ найдавніші часи єпископи вживали ту саму одежу, що й священники. Згодом виникають відмінності.\nПриблизно в другій половині 4 ст. з’являється омофор. Спочатку він був ознакою вищих поміж єпископами. На протязі другої половини 9-го – першої половини 10 ст. омофор засвоїли усі єпископи.\nПізніше одними відзнаками вирізнялися патріархи та архієпископи автокефальних церков, іншими – митрополити, решта були притаманними усім єпископам.\nВідзнаки патріархів та архієпископів автокефальних церков: саккос, поліставріє, стихар з істочниками та гамматами, особливий жезл.\nВідзнаки митрополитів: нарукавники, епігонатій-палица, жезл.\nОзначає нарамник, широка полоса на плечах, надіта на шию, вільно висить спереду і ззаду – зображення 10-11 ст.\nЗ’являється приблизно в другій половині 4 ст. Спочатку він був ознакою вищих поміж єпископами. На протязі другої половини 9-го – першої половини 10 ст. омофор засвоїли усі єпископи.\nОзначає мішок; назва походить від його форми. У давні часи не мав рукавів.\nУ першій половині 13 ст., як винятковий одяг, вживався для богослужінь лише тричі на рік: Пасха, П’ятидесятниця, Різдво Христове.\nПоліставріє, багатохрестіє – це фелон, який цілий суцільно прикрашений великою кількістю витканих, вишитих, чи нашитих на ньому хрестів.\nГаммати на стихарях – це фігури складені із чотирьох букв Г або чотирикутниками, або хрестами. По-іншому вони називались тригоніями, бо буква «Г» – це трикутник.\nОпісля гаммати з’явились і на фелонах, і на саккосах, на яких чотирикутні гаммати оточують хрести.\nПо грецьки потамі (ріки) – це дві подовжні полоси, які виходять з-попід рук і сягають аж донизу, по обох боках стихаря. Істочники раніше були на всіх стихарях єпископів, священників та дияконів.\nЇхній колір різнився від кольору стихаря. Древні істочники були червоними, або червоно-зеленими. Пізніші, мабуть, завжди були червоними, бо знаменували істочники Крові Христової.\nЄпископський жезл був таким самим як ігуменський – мабуть, однорогий або клюкоподібний. Жезл патріарший був, мабуть, дворогий. У 15 ст. дворогий посох засвоюють усі архієреї.\nУ 15 ст. нарукавники перейняли від єпископів і священники.\nЕпігонатій-наколінник, по-древньому палица. У 15 ст. його давали архієреям, деяким священникам і деяким архімандритам. Означає рушник-лентій, яким Господь витер ноги апостолам; за іншим поясненням означає перемогу над смертю і воскресіння Спасителя і має форму меча. Був довгим і вузьким.\nУ найдавніші часи у єпископів з’явився звичай підчас богослужіння прикрашати свої голови пов’язками на зразок старозавітного первосвященника. Ці пов’язки спочатку носили всі єпископи або по бажанню, а згодом були приналежністю лише двох: єпископа Риму і Олександрії. Римська пов’язка розвинулась у папську тіару.\nТеперішня мітра пізнього походження. Ще в 15 ст. всі архієреї служили з непокритими головами, крім папи Римського та патріарха Олександрійського. Однак усі клирики на певних частинах богослужіння в церкві перебували в скуфіях. Згодом скуфію архієрея почали сильно прикрашати. А греки надали їй шароподібну форму вінців-корон своїх послідніх імператорів.\nНазву мітра надав патріарх Нікон, змінивши форму на грецьку шароподібну. Цю назву у нас засвоєно у другій чверті 18 ст.\nАрхієреї носять на шиї поверх одягу панагії – маленькі круглі іконки із зображенням Спасителя, Богородиці, святих. «Панагія» означає Всесвята, мається на увазі Богородицю.\nУ древні часи ці іконки називалися енколпіями. Енколпій – це хрест або іконка, що носиться в надрах, тобто натільні. Їх християни носили з глибокої давнини.\nНазва архієрейських іконок енколпії вказує на те, що спочатку вони носили їх, як і всі християни (бажаючі, тому що звичай був добровільний, а не обов'язковий) не поверх одягу, а під ним, і що тільки потім вони почали носити їх назовні, як особливу приналежність свого сану.\nКоли саме єпископи почали носити енколпії поверх одежі – невідомо, але в 15 ст. св. Симеон Солунський говорить про архієрейські енколпії у значенні іконок, що носяться ззовні: «На нововисвяченого архієрея, по здійсненні обряду інтронізації, покладається мантія та енколпіон, як запорука Божественного заручення». В іншому місці Симеон Солунський говорить, що на знак вірності архієрея визнанню віри, яке він промовив, і як би печать, якою він скріпив це ісповідання, вішається на його шию хрест малий або якийсь енколпій. Про константинопольських патріархів св. Симеон Солунський говорить, що обраному в патріархи імператор посилає енколпіон церкви, начебто слід розуміти, що патріархи носили один енколпій, який належав їхній катедральній церкві св. Софії, і що імператор, посилаючи обраному енколпій, вручав йому через це владу. У часи Симеона Солунського це були іконки або хрести.\nПізнішою назвою панагія енколпії стали називатись, мабуть, від того, що на іконах-енколпіях з лицьової сторони переважно стали зображати Богородицю.\nВід архієрейських панагій слід відрізняти панагіари, такі ж самі маленькі іконки, але складані з пустою внутрішністю, на подобу медальйонів, які вживали для збереження Богородичної панагійної просфори. Благочестиві люди мали звичай в подорожах носити її на шиї в цих панагіарах, просячи Богородицю про допомогу в дорозі.\nВ архієреїв ці панагіари називалися столовими, путьними і похідними панагіями, тому що вживалися для возношення Богородичної просфори при трапезах і для носіння в дорозі. Їх могли носити усі бажаючі в надрах, точно так само як носили їх архієреї.\nОскільки руські митрополити не були дуже значними в константинопольському патріархаті і серед митрополитів займали досить невисоке місце, то з цього випливає, що в богослужбовому одязі вони нічим не відрізнялись від своїх єпископів. Усі єпископи від священників відрізнялись лише омофором, нарукавниками та епігонатіями.\nІз другої половини 13 ст. саккос і поліставріє надавалися всім руським митрополитам із титулом пречестний. Його мав уже митрополит Теогност.\nБогослужбовим одягом нижчого клиру був короткий фелон (мала риза). З грецької назви камісіон це означало би сорочку, яку одягали поверх іншої сорочки. У найдавніші часи, мабуть, була коротким стихарем.\nНа зображеннях 10-го – початку 11-го ст. короткий фелон виглядає як широкий мішок, на дні якого отвір для голови, від спуску до плеч розрізана донизу; одежа надіта на шию, яка висить спереду і ззаду у вигляді двох окремих платів.\nНезадовго опісля читці і співці почали носити дияконський стихар, який замінив собою малий фелон.\nБогослужбові одежі дияконів, священників та архієреїв у древні часи і в домонгольський період у греків були двох кольорів: білий – завжди, пурпуровий або червоний – для посних днів і при службах за померлих. За звичаєм траурні одежі архієпископа повинні були бути прості, без істочників і поліставрія. У 15 ст. нижчі клирики мали одяг білого або червоного кольору.\nМонахи почали монашествувати, як само собою зрозуміло, у довільних одежах. Але коли появились справжні монастирі, то разом з устроєм усього побуту були введені одноманітність та одноманітна постійність і щодо одягу. Подібно до священників монахи не придумали для себе нових одеж, а з багатьох видів одягу, який вживався у світі, засвоїли собі деякі відомі, які вважали для себе найбільш пристойними і відповідними.\nВизначені одежі були введені вже св. Пахомієм:\n1. Коловій або левітон – поколінна сорочка без рукавів, тільки з прорізами для рук, або з рукавами по лікоть, із лляної або шерстяної матерії. Були коловії й іншої форми: у вигляді довгої сорочки з широкими рукавами, як нинішні дияконські стихарі, вони ввійшли в богослужбовий одяг західної церкви.\n2. Аналав – особлива перев'язка коловія по грудях.\n3. Шкіряний пояс.\n4. Милоть – верхня накидка або короткий плащ із овечої чи козячої шкіри.\n5. Кукуль – шапочка в формі островерхої скуфії.\n6. Мафорій – покров на шапочку.\nПісля переходу монашества із Єгипту до візантійських країв монаші одежі преп. Пахомія зазнали певних змін: частково вони були змінені, а частково доповнені. Коловій, який у єгипетських монахів одягався на тіло замінили двома одежами: сорочка і хітон, милоть була замінена на мантію, і з’явилась нова одежа: паллій.\nОтож, після цих змін монашими одежами стали:\n1. Кукуль з мафорієм-покровом;\n2. Хітон з сорочкою під ним;\nВзуттям були сандали або калиги.\nОдяг великосхимників та схимників був таким самим, відрізняючись лише «іконами воображеними», тобто нашитими хрестами на одязі великосхимників. Натомість у схимників одяг був простим, без нашитих хрестів.\nСьогоднішня ряса є досить пізнього походження і до її появи звичайною верхньою одежею монахів була мантія, яку вони носили завжди і всюди.\nНинішній головний покров схимників за своєю формою також досить пізнього походження. Сьогодні він складається із двох частин: із камілавки у формі високого буряка, чи капелюха-циліндра із обрізаними полями, та з покрова по ній – крепи. Ця сьогоднішня форма камілавки є пізньою, її греки запозичили з того самого джерела, що й рясу, тобто від турків. А від греків до Московії вона була перенесена патріархом Ніконом у середині 17 ст.\nДоніконівська форма камілавки є та, яку нині мають старообрядці, тобто кругла маленька шапочка або скуфєйка. Ця камілавка у своїй властивій і справжній формі є древнім кукулем, який походить від хрестильного кукуля, який з древніх часів одягався на охрещених.\nКамілавка схимників історично є тим самим головним покровом, що й кукуль великосхимників, однак відрізнялася від нього відсутністю вишитих хрестів. Теперішній кукуль великосхимників відрізняється від камілавки схимників тим, що є гостроверхим і глибоким. Він зберігає більш первісну форму від камілавки схимника, бо монахи в древні часи носили кукулії, закриваючи ними голову глибоко, до самих очей.\nПокров камілавки або кукуля, нинішня накидка, у стародавні часи називалася мафорієм. Ця назва походить від омофоріон – головний покров, який сягає до плеч і закриває їх. Пізніше мафорій стали називати наглавієм і він разом з кукулем почав становити одне ціле.\nПокров камілавки чи кукуля за своєю формою був більш-менш близьким до сьогоднішньої накидки-крепи. Роблячи висновки з сучасного великосхимницького кукуля, правдоподібно, що бокові кінці-крила, звисаючі по плечах, були колись зшиті разом спереду, бо так це зараз у великосхимників. У давні часи покров-накидка виготовлялася не із легкої матерії крепи, а із грубого сукна, і служила не для прикраси, а для того, щоб захищати голову від непогоди, коли кукуля було недостатньо. Звідси випливає, що його не постійно одягали на голову по камілавці, але надягали при потребі, а в інший час його відкидали на спину, де він висів у вигляді маленького капюшона-мішка.\nУ нас ще називають головний покров монахів древньоруським словом клобук, що означає взагалі шапку, головний покров. Грецьку назву камілавка виводять від виразу «проганяти жар», «захищати від жару», або від «верблюд», або від «закриваю потилицю». Однак, імовірно, що назва не грецька, а прийшла зі Сходу.\nБули імператорські вінці, які називались камілавками, можливо скуфовидної форми. Можливо, від них кукулі схимників отримали назву камілавок.\nПісля того, як слово мафоріон вийшло з ужитку, греки називали дві частини головного покрову: «нижня, внутрішня камілавка» та «верхня камілавка» або просто «камілавка». У наших уставах для камілавки вживаються назви: «подкап» і «камілав», і для покрова: «плат імущ покров» та «плат, єже імат покривало». Дехто називав камілавку скуфією або сукамілавкою, а покров – клобуком та камілавкою. Сьогоднішня назва накидки крепа походить від назви матерії, з якої її шиють.\nСорочка древніх монахів мала, мабуть, таку ж форму як і сорочка сьогоднішніх монахів, тобто, форму звичайної сорочки із прямим коміром. Але вона була значно довшою: нижче гомілок. Її шили, як можна припустити, із грубого полотна. Монахи, які хотіли в особливіший спосіб умертвляти свою плоть, замість сорочок носили волосяниці – сорочки із верблюжої або іншої жорсткої шерсті, які багатьма шерстистими гострими кінчиками кололи і жалили тіло.\nХітон або ряса – це сьогоднішній підрясник. Як і суспільному побуті візантійських греків, так і в монахів, хітон мав форму довгої до п’ят сорочки з неширокими рукавами, які сягали до кисті руки і з зап’ястями на кінцях. Анітрошки не відрізняючись від мирського хітону за формою, монаший хітон відрізнявся від нього кольором і якістю (рубище).\nОдежі греків були нерозрізані спереду, не з полами, але глухими, які одягались через голову.\nХітон монаха був верхньою одежею, бо після нього слідувала мантія, яка належала до іншого класу верхніх одеж – одеж для виходу і непогоди. Таким чином, хітон був верхньою одежею монахів у властивому і найтіснішому значенні, одежею, без якої монах не міг бути помислимий, як цивілізована людина немислима офіційно на людях без костюма. Тому вислів монаший одяг переважно стосувався хітону і означав саме його.\nІснував і інший вислів: рясний одяг, що означав грубу одежу із грубої шерсті, витерту, стерту одежу. Це слово стосувалося всього монашого одягу, але головним чином стосується хітону. Звідси виникає друга назва хітону: ряса. У грецькому послідованії Одіянія ряси на того, кого зодягають у рясу, надівається хітон і камілавка.\nІз сорочко-подібного одягу хітон перетворився у теперішній підрясник православного фасону у такий спосіб, що змінюючись із одеж грецьких (з глухим передом) на одежі новоєвропейські, до яких належать і російські, його розрізали спереду по довжині на два поли.\nІз ряси його перейменували в підрясник недавно, коли появилась нинішня ряса, яка є кафтаном запозиченим пізнішими греками від турків.\nКоли саме хітон був розрізаним спереду у греків і у нас, слідом за ними – невідомо. Розрізаний на поли хітон довгий час, як би з’єднуючи новий вид із старим застібався зверху до низу на частий ряд ґудзиків, а у греків і досі застібається від коміра до пояса.\nАналав являв собою особливу перев’язку хітона, щоб зручно працювати. Єгипетські монахи його мали із шерстяної тасьми, пізніше носили шкіряні перев'язі. За своєю формою аналав більш-менш подібний до параманду нинішнього схимника. Аналав був перев’язкою на зразок перев'язу піддиякона. Спереду і ззаду перев’язка утворювала андріївські хрести, тому аналаву надали і духовного значення: прийняття на себе хресного Христового іга.\nДревній аналав перейшов на дві сучасні одежі: схимницький параманд та великосхимницький аналав. Великосхимницький аналав відрізняється від параманда тим, що не підхоплює попід руки, є просторим і вільно лежить на великосхимнику як прикраса. Його виготовляють із плетениці або шнурів і прикрашають, неначе китицями, багатьма маленькими хрестиками, поліставрієм. Параманд носять схимники та великосхимники по сорочці, а аналав – лише великосхимники по підряснику.\nДревній аналав слід вбачати не в теперішньому аналаві великосхимників, але в параманді.\nАналав носили в древні часи монахи не по сорочці, але по хітону-рясі, нинішньому підряснику, по якому носять аналав нинішні великосхимники.\nВеликосхимники в давні часи мали один аналав, а не два, як сьогодні параманд і аналав.\nПерейменування аналава в параманд, можливо, походить із йоо близькості до мантії, а, отже, його надягали не на сорочку, а на хітон-рясу, нинішній підрясник.\nЧому древній аналав перенесли з хітона на сорочку, можемо лише припускати. Коли хітон розрізали спереду, то монахи почали сприймати за хітон сорочку під ним, бо хітон означає сорочка. Тому й перенесли аналав з дійсного хітона на уявний, тобто з нинішнього підрясника на сорочку.\nЧому ж великосхимники перенісши справжній аналав з підрясника на сорочку, наділи зверху на підрясник так-званий параман? Можливо для відрізнення, а можливо, хотіли залишити його на хітоні для збереження древнього звичаю.\nАналав ще називається плетцами, що більше підходить до аналаву великосхимників, це підтверджує його древнє походження.\nСьогодні не вживається. Паллій був монашим одягом, який надягався під час постриженія. Сьогодні у великосхимників є, так-звана, мала схима, яку вони інколи вживають замість великої схими.\nПід великою схимою розуміється кукуль із наглавником. Мала схима – це полоса тканини, шириною в епітрахиль, із прорізом посередині, куди заходить голова, і тоді одна половина висить на грудях, а друга – на спині. На зображеннях 10-11 ст. знаходимо подібну до цієї малої схими одежу і підозріваємо, що саме це і є паллій.\nОскільки всі монаші одежі з’явились із якимось безпосереднім призначенням, а не для простої прикраси чи для духовного ознаменування, яке їм надано опісля, то мусів би мати якесь застосування і паллій. Отже, якщо припустити, що паллій – це вищеописана мала схима, то нагадує за призначенням сучасний жилет: нагрудник і разом з тим наспинник.\nШкіряний, середньої ширини пальців на три.\nМонахи мали мантії трьох видів:\n- коротка, за довжиною як капюшон;\n- довга – вживалася до церкви на свята;\n- велика – мабуть, вживалася в дорогу в холод і непогоду.\nВелику мантію шили із сукна, а дві інші – із дещо легшого матеріалу.\nДовжина довгої, церковної, мантії сягала до половини голінок або трошки коротша.\nУ епітиміях Теодора Студита читаємо: «Хто в неділю, а, особливо, у свято не одягне своєї більшої мантії, тобто на дві світильничні і на утреню, нехай покладе перед вівтарем 50 поклонів, а потім повернувшись, нехай її надіне»; «Хто робить якусь роботу без своєї мантії або без кукуля, нехай буде наказаний епітимією як нехтувач».\nВзуттям монахів були сандалі, калиги і чоботи.\nСандалі – первісно це шкіряні або дерев’яні підошви, прив’язані до ступні ноги ременями. Потім вони стали мілкими черевиками.\nКалиги – глибші черевики з довгими ременями, якими обвивалась нога як у лаптях.\nЧоботи – великі до колін і малі, мабуть, на половину коротші від великих.\nВластивим взуттям монаха були сандалі, які давались при постриженії. Калиги, мабуть, носили разом з сандалями, а чоботи – лише в особливих випадках: в холод і в дорогу.\nКлімат Росії вніс деякі зміни до монашого одягу: дозволено носити хутра, а за взуття служили чоботи та лапті. У Греції не положено було носити нижньої білизни, а в Росії мусіло ввійти у вжиток і це.\nОтже, у пізньому Середньовіччі одежами монахів були:\n- хітон або ряса – теперішній підрясник;\n- аналав – теперішній параманд;\n- паллій – нині невідома одежа, імовірно, мала схима великосхимників;\n- кукуль із наглавником – у схимників отримав назву камілавки; на Русі клобук;\n- взуття – сандалі, калиги, чоботи.\nОдежі схимників і великосхимників були такі самі, відрізняючись лише тим, що у великосхимників вони були з воображенними іконами, тобто з вишитими зображеннями хрестів на них, а у схимників цих зображень не було.\nТепер на велику схиму нашиваються хрести білого кольору, але в давні часи вони були червоними. Перші одежі монахів були не прості, але із зображеннями, які ввів уже преподобний Пахомій.\nПрості одежі, без священних зображень, запровадилися, мабуть, у ті часи, коли монахи почали виходити із своїх пустинь у міста. Бо штовхатися у містах по вулицях і площах було незручно в одежах, які вже самим своїм виглядом занадто видавали своє призначення зовсім не для міських вулиць і площ. Досить імовірно, що саме поява простих одеж і була причиною поділу монахів на два образи: великий і малий. Монахи, які ніколи не хотіли знімати одеж із зображеннями й одягати простих, і не виходили з монастирів, стали монахами великого образу, а інші – малого.\nУсі монаші одежі із давніх часів, як і сьогодні, були чорного кольору, із дозволом переходу із чорного в темно-червоний і темно-сірий. Звідси і назва для монаха: чернець.\nВийнятком були єгипетські монахи. За преподобного Пахомія вони носили коловії білого кольору. Також і пізніше, у другій половині 12-го ст., якщо не всі, то деякі з них носили одежі білі, як сніг.\nЗустрічаємо також монаха в темно-червоній мантії.\nУвесь одяг повинен бути із простого і грубого матеріалу і в порівнянні з одежами мирян бути «рубищами і вретищами», «одежами нищетними».\nУ древні часи монахи не носили довгого волосся, як тепер, але стригли голови наголо, тому й посвячення в монахи називається постриженієм. Ченці наслідували св. ап. Якова, брата Господнього, св. Павла, древніх євреїв, які постригали голову на знак печалі і жалоби, а монашество є станом печалі. Також, мабуть, цим виражалось відложення марних турбот «про принадність і суєту плоті», бо турбота про волосся саме це би й означала.\nЗвичай носити довге волосся монахи запозичили, мабуть, від анахоретів та пустинників. Довге волосся почало входити у звичай між монахами не пізніше 9-го ст., а стало загальним і обов’язковим по закінченні домонгольського періоду.\nДехто представляє справу волосся таким чином, що перед Теодором Студитом почали запускати волосся, за прикладом св. Теодора повернулись до стрижки, а потім знову остаточно почали запускати волосся.\nТавенісійці вживали такі одежі: левітон, пояс, нарамник, кукулій, милоть, мантійца, сандалі; посох брали в дорогу.\nЛевітон. Спіднього плаття не було, левітон надягався одразу. Виглядав на подобу мішка, з прорізами зверху для просування рук, рукави до ліктів; у довжину левітон сягав колін.\nПояс полотняний, не зі шкіри. Ним опоясували стегна і при потребі за нього підтягували левітон.\nНарамник – довгий плат або широка полотняна лента, яка обходила шию, сходила на груди і тут зробивши хрест, проходила під плечі, а потім обвивала все тіло на висоті грудей.\nКукулій – подібний на дитячу шапочку, загострений доверху, донизу сходив лише до кінця шиї і до плеч. На ньому нашивався знак, який вказував на монастир і дім монастиря, до якого належав брат, що його носив. Палладій говорить, що на ньому нашивалось також зображення пурпурового хреста.\nМилоть – біла козяча шкіра, яка прикріплювалась до шиї і спускалася з плечей по спині до рівня з левітоном.\nМантійца – із полотна, застібалася на шиї і покривала плечі. Це неширокий плащ, протилежний до розвіюваних плащів світського марнославства.\nСандалі – це самі підошви, які прив’язувалися шнурками або ременями до ноги і захищали лише підошву. Їх вживали не постійно.\nПосох – носили не завжди.\nТавенісійці відрізнялись від інших іноків не лише типом монастирських порядків, але і своїми одежами, які своїм значенням «налаштовували їх до чесноти і спонукували душу нехтувати земним і дивитись вгору, щоб вона зручніше могла перейти до оселі небесної, коли розлучиться з тілом». Їх одежі не стільки відповідали потребам тіла, скільки вказували інокам на обов’язкові для них моральні риси. Одежі мали символічні значення. Не всі одежі завжди вживались. Постійними були: кукулій, левітон, милоть, пояс, і, мабуть, нарамник. Кукулій не знімався навіть коли вони приступили до Святих Тайн.\nIV. Іночеська одежа повинна бути особливою.\n54. Корисна особливість одежі, яка попереджає кожного і наперед свідчить про нашу обітницю жити за Богом. Від тих, які з нами зустрічаються вимагаються належні поступки. Якщо хтось із народу когось б’є або сам битий, коли говорить непристойні слова, проводить час у корчмах, робить інші безчинства – не дуже звертає на себе увагу. А на людину, яка дала обіт строгого життя, якщо злегковажить навіть щось мале із своїх обов’язків, звертають увагу і ставлять їй це в докір. Тому це відрізнення в одежі служить ніби напоумленням для немічних, яке мимовільно утримує їх від злого.\n55. Нам необхідно старатись про малу ціну та невеликі витрати.\n56. Слід придумати, як набути одну таку ризу, щоб вона для кожного могла бути достатньою і для благовидного одягу вдень, і для необхідного покрову вночі.\n57. Вибирати взуття невишукане, яке скоро задовольняє ціль вжитку.\n58. Необхідно вживати пояс. Особливо хто має намір працювати руками, йому необхідна розв'язність и безперешкодність руху, а тому йому потрібно вживати пояс, яким одежа притискається до тіла і більше гріє його, будучи всюди зібраною і не ставить йому перешкод у русі.\n59. Про множество одеж немає чого нам навіть говорити. Якщо тому, хто має дві ризи, Господь велів віддати тому, хто не має, то придбання великої кількості риз для себе заборонено. А кому заборонено мати дві ризи, чи йому потрібно давати закон про уживання?\n60. Не слід бажати собі кращої одежі чи обуві.\n63. Вживання волосяниці має свій час, бо служить не для тілесної потреби, але для умертвлення і смирення плоті. Оскільки нам заборонено мати по дві одежі, то чи можна допустити також вживання волосяниці окрім згаданої вище причини, нехай кожен розсудить про це сам.\nПояс – «монах, як воїн Христа, завжди готовий до боротьби, постійно ходить з опоясаними стегнами».\nКукулій – день і ніч носять невеликий кукулій, який покриває лише голову, спускаючись до шиї і плеч, для того щоб, наслідуючи головний покров у дітей, завжди берегти дитячу невинність та простору.\nЗа Никифором Істориком, 9,14 кукулій «не був загостреним доверху», за Лавсаїком, 37: «у тавеннісійських іноків на кукулії вишивався хрест пурпурного кольору».\nКоловій – лляний одяг, з рукавами до ліктів, залишаючи іншу частину руки голою; укорочення рукавів говорить про те, що для монахів відрізані всі діла і звичаї світу, а це, що ця одежа полотняна, вчить їх, що вони повинні бути мертвими для всього земного.\nНарамник (перев’язка) – це подвійні двері, які спускаються з шиї і йдуть з двох її сторін, обходять два передпліччя і опоясують їх звідусіль; щоб стягуючи широку одежу притискати її до тіла і робити монаха пристосованим до неліностного звершення всякого діла.\nСв. Доротей говорить, що монах «має аналав, який кладеться на плечах хрестообразно, а це значить, що ми носимо на своїх раменах знамення хреста» – у наш час це параман у схимників та поліставріон у великосхимників.\nМафорт – тісний плащик, що покриває шию і плечі; цим показують смирення і уникають дорожнечі довгих і широких плащів, що розвіваються.\nЦе мала мантія, тобто наша мантія обрізана до ліктів.\nМилоть – козяча шкіра; означає, що монах повинен умертвити в собі плотські пристрасті і твердо стояти в чесноті, не допускати, щоб в тілі залишалось щось від жару юності та потягів попереднього життя.\nЖезл – нагадує монахам, що вони ніколи не повинні ходити без знаряддя серед стількох псів пристрастей; їх проганяють і знищують знаком хреста, постійною пам’яттю про страсті Господні та наслідування їх через самоумертвлення.\nСандалі – вживаються при потребі і означають, що монах не допускає, щоб смертовбивчі турботи цього віку опутували ноги, які завжди повинні бути пристосовані до духовного бігу і готові до проповіді Євангельського миру; однак, до Св. Тайн приступали босими.\nУстав преп. Йоана Касіяна проти того, щоб правило носіння волосяниці-вретища було введенно для всіх.\nОдежі повинні бути призначені згідно клімату місцевості: в холодних країнах – більша в них потреба, в теплих – менша. Визначити це повинен авва. У краю преп. Венедикта монахи носили:\nКукуль – на зиму шерстяний, а на літо – полотнятий.\nНарамник для праці.\nСандалі і чоботи.\nПро колір і товщину не повинні бесідувати монахи, але нехай задовольняються такими, які можна знайти в їх місцевості, або які дешевші.\nПочатки звичаю носити хрест на грудях сягають перших віків християнства. У житії св. мученика Ореста, який загинув при імператорі Діоклетіані (284-305), розповідається:\nСв. Орест перебував на військовій службі. Одного разу воєначальник Лісій зажадав, щоб Орест показав свою вправність у киданні списа. Внаслідок сильного руху руки, хрест, який св. мученик носив на грудях, висунувся назовні, і в такий спосіб виявилася приналежність Ореста до християнства. Побачивши хрест, язичник Лісій звернувся до св. Ореста із запитанням: «Хіба й ти з тих, що є частинами Розп'ятого?» Св. мученик твердо відповідав: «Я – раб Розп'ятого Владики мого і оце знамення його ношу на прогнання всякого зла, що надходить на мене». І перетерпів мучеництво за Христове ім'я.\nПро св. великомученика Прокопія, який постраждав у Кесарії Палестинській на початку 4-го ст., відомо, що він носив на грудях хрест із золота і срібла, на зразок того, який з’явився йому вночі на небі, на шляху до Антіохії Сирійської.\nСв. Григорій Нісський, оповідаючи про кончину своєї сестри, преподобної Макрини (+379), між іншим, розповідає, що на шиї покійної був залізний хрест, а на руці – залізний перстень із зображенням хреста.\nХрест, що носиться на грудях, був звичайною зовнішньою ознакою приналежності людей до спільноти послідовників Розп'ятого Господа. Ця ознака була дуже істотною і загально розповсюдженою. У житії св. Микити Ісповідника розповідається:\nУ 9-му ст. імператор Лев Вірменин, бажаючи переконати у своєму православ'ї зібраних у нього святителів, вважав необхідним вказати їм саме на цю ознаку. Він вийняв ікону Розп'яття Христового, яку носив на грудях і лицемірно поклонився їй.\nУсі ці приклади показують, що звичай носити св. хрест на грудях сягає перших століть християнства.\nУ Середньовіччі в грецьких і руських монастирях, а також у світі, на грудях носили енконпіони (наперсники). Енконпіони – це невеликі ковчежці із зображеннями хреста, Богородиці, святих, їх носили на шнурках або на ланцюжках.\nЕнконпіони бували округлими і хрестоподібними. У таких енконпіонах покладалися іноді мощі святих або частина службової просфори на честь Матері Божої, щоб охоронити людину від різних напастей у житті, особливо в далеких подорожах або походах. Енконпіон, у якому переносилася Богородична просфора, називався панагіара або панагія. Енконпіон з мощами святих, що його благочестиві люди постійно носили на грудях, також називався панагіара, або панагія. Крім того, із глибокої древності деякі віруючі люди носили на грудях, під одягом або поверх нього, замість хреста ікону Всесвятої Богоматері – Панагії.\nПершу згадку про енконпіон як про обов'язкову приналежність єпископа, яка дається йому при хіротонії після літургії, знаходимо у творах блаженного Симеона Солунского (15 ст.). Письменник 17 ст. Яків Гоар свідчить, що по прийнятті омофору єпископи Грецької Церкви зі словами Аксіос! отримували дорогоцінний хрест із мощами святих, званий енконпіон.\nЗвичай покладати енконпіон на єпископа при його хіротонії з Православного Сходу перейшов і до Російської Церкви. Але на Русі були вже у широкому вжитку панагіари у вигляді прямокутних ковчежців із зображеннями Господа Христа, Богородиці, святих. Часто ковчежець з мощами мав зображення Святої Тройці, Христа Вседержителя, Богородиці, святих.\nПозолоченими були тільки ікони з зображеннями Богоматері. Такі ікони в 16 ст. носили єпископи й архімандрити. Тому при архієрейській хіротонії в Росії з 17 ст. стали покладати хрест. Оскільки в російських архієреїв був звичай носити поверх одіянь також ікону Богоматері або енконпіон-ковчежець з мощами, Московський Собор 1674 року дозволив російським митрополитам носити поверх саккоса енколпій і хрест у межах своєї єпархії. Російські патріархи, а також Київські митрополити як екзархи із середини 17 ст. носять дві панагії і хрест.\nЗгодом мощі святих перестали бути обов'язковою приналежністю панагій. На даний час панагія являє собою образ Богоматері, найчастіше круглої або овальної форми, з різними прикрасами, без мощів. Хрести єпископів тепер також бувають без мощів. З 1742 року панагіями нагороджувалися архімандрити деяких монастирів.\nЩоб відрізнити єпископів від архімандритів, із середини 18 ст. єпископам стали покладати при хіротонії хрест і панагію. У повсякденній обстановці єпископи повинні були носити панагію, а за богослужінням панагію і хрест. Такий порядок зберігається і до наших днів.\nЗадня частина ланцюга спускається на спину. Це знаменує загублену вівцю, яку добрий пастир узяв на рамена, і хрест, що Господь Христос ніс на Голгофу.\nЛанцюжки або шнурки натільних хрестів простих мирян не мають заднього кінця, тому що мирянин не має пастирських обов'язків до інших людей.\nНаперсні хрести для священиків з'явилися у Російській Церкві порівняно недавно. До 18 ст. тільки єпископи мали право носити наперсні хрести.\nПісля того як ввійшли в ужиток змінені грецькі підрясники, ряси і клобуки, одежі священиків перестали відрізнятися від одеж дияконів і келійних одягів монахів, що повинно було сприяти появі особливих знаків, по яких можна було б відрізнити священика від інших духовних осіб.\nТакою відмінністю став наперсний хрест, встановлений у 1797 р. До 1896 року він мав статут церковного ордена. Наперсним хрестом як нагородою і знаком монархової милості нагороджували заслужених ієреїв за довголітнє бездоганне служіння. Цей хрест – чотирьох-конечний, з подовженим нижнім кінцем. З лицьової сторони він має рельєфне зображення Розп'яття, із внутрішньої сторони напис «Пресвітерові, що дає образ вірним словом і житієм. Встановлений у благочестиве царювання великого государя імператора Павла I 1797 р., грудня 18». Хрест носять на ланцюзі з великих плоских ланок, з'єднаних подвійними дрібними кільцями. Посередині ланцюга – перемичка, так що ланцюг попереду охоплює шию, а позаду спускається на спину.\nХрест священика свідчить про те, що він є служителем Ісуса Христа, який страдав за гріхи світу. Ієрей повинен мати його в своєму серці і його наслідувати. Двох-конечний ланцюг хреста – знамення загубленої вівці, тобто пастирського піклування про душі довірених священикові парафіян, і хреста, що Христос ніс на своїй спині, як знамення подвигів і страждання в земному житті. Хрест і ланцюг роблять срібно-визолоченим.\nНа початку 19 ст. священиків в особливих випадках стали нагороджувати хрестами з прикрасами. Указом Святійшого Синоду від 24 лютого 1820 року російським священикам, які їхали за границю, благословлялося носити там особливі золоті хрести, видавані з кабінету імператора. Такі хрести одержали назву кабінетні. Іноді вони видавалися як нагорода деяким священикам, які не виїжджали за межі Росії.\nДержавним указом від 14 травня 1896 р. у церковний ужиток був введений хрест, що став знаком відмінності кожного священика й ієромонаха. Цей хрест покладали з тих пір при ієрейській хіротонії, він срібний, восьми-конечної форми з рельєфним зображенням Розп'ятого Спасителя на лицьовій стороні і написами у верхній частині: «Господь Цар Слави»; на кінцях широкої поперечини «Ісус Христос», під нижньою косою поперечиною – «Ніка». На зворотній стороні хреста напис: «Образ будь вірним словом, житієм, любов’ю, духом, вірою, чистотою. Року 1896, травня 14 дня». Цей хрест – із срібним ланцюгом з одинарних подовжених кілець. Перемичкою посередині цей ланцюг також розділений на дві частини.\nХрести 1896 року стали неодмінним знаком відмінності ієреїв, що вони носять за богослужінням поверх риз і можуть носити в повсякденній обстановці поверх ряси, а хрести 1797 року так і залишилися нагородними, по традиції їх дають також усім випускникам духовних академій, які мають сан священиків.\nКрім того, у 19 ст. протоієреям стали видаватися як нагорода хрести з прикрасами, подібні до архієрейських наперсних хрестів.\nІсторичні факти свідчать, що в роки I Світової війни визначився порядок нагородження військових пастирів за військові відзнаки і подвиги.\nОсь у якій послідовності нагороджувалися представники білого духовенства:\n4. наперсний хрест від Святійшого Синоду;\n5. орден св. Анни 3-го ступеня;\n6. сан протоієрея;\n7. орден св. Анни 2-го ступеня;\n8. орден св. Володимира 4-го ступеня;\n10. орден св. Володимира 3-го ступеня;\n11. хрест від кабінету Його Імператорської величності з прикрасою;\n12. орден св. Анни 1-го ступеня;\nДля представників чорного духовенства порядок нагородження залишався тим же, за винятком вручення скуфії і камілавки.\nПанагія – нагрудний знак архієреїв. Це образ Богоматері, найчастіше круглої або овальної форми, з різними прикрасами.\nЄпископські хрест і панагія є знаками вищої влади в Церкві. Як і запрестольні хрест і ікона Богородиці, вони означають, що люди спасаються в Церкві благодатною силою хресного подвигу Ісуса Христа і молитвами Богородиці, Матері Церкви. Єпископські хрест і панагія нагадують про те, що єпископ повинен мати у своєму серці Господа і Богоматір, а тому в нього повинне бути чисте серце і правий дух. У повсякденному житті єпископ носить панагію як служитель Богоматері, представник її влади на землі.\nАрхієрейські хрест і панагія також носять на ланцюжках, які розділяє перемичка, так що передня половина ланцюга спускається на груди, а задня на спину. Два кінці єпископського хреста і панагії знаменують наслідування єпископа Христу в пастирській турботі про спасіння людей і в подвигу несення свого хреста, а також подвійний характер служіння архіпастиря – Богові і людям.\nАрхімандрит – начальник монастиря. Архімандрит має право носити деякі частини архієрейського одягу: мітру, епігонатій-палицу, посох, архімандритський наперсний хрест.\nІгуменія - у православ'ї настоятелька жіночого монастиря. Особливих богослужбових функцій не має, носить наперсний хрест.\nІгуменія, на відміну від монахинь, носить золотий наперсний хрест і має право благословляти. У неї тому просять благословення.\nХрест, який міг розвинутися із натільного, появляється в чинах постригу у 17 ст. і спочатку давався окремо від параману.\nЕвхологіон або Требник Митрополита Петра Могили. Київ, 1646:\nУ Послідованії Малаго Образа, єже єсть Мантія на стор. 910 після возлагання параману на плещи новоначальнаго, настоятель «вземе Крест і держа єго шуїцею, глаголет: брат наш (імя-рек) пріємлет знаменіє Креста Господня на своя перси, во всегдашнеє воспоминаніє злостраданія, і уничиженія, оплеванія, поношенія, рани, заушенія, Распятія, і Смерти Господа нашого Ісуса Христа, яже волею нас діля претерпі: і во єже по єлику мощно сія подражати тщатися: во імя Отца, і Сина, і Святаго Духа: Рцім всі о нем, Господи помилуй. І абіє знамена Крест десницею, возлагаєт на вию єго, Братіям поющим трижди Господи помилуй».\nЗгодом хрест на грудях приєднують до парамана:\n«Надівається параман, тобто чотирикутний плат із зображенням хреста, що носиться на персях або раменах... Параман шнурами, що пришиті до його кутів, обіймає плечі ченця й обвиває і стягає одяг... З параманом покладається хрест, у спогад хресних страждань Господа і Смерті його й у знамення слідування за Господом, тобто перетерпівання всіх скорбот і страждань».\n5. Схимонах-ставрофор. По закінченні архаріату, чернець вступає в ряди досвідчених монахів через другий ступінь монашого Церковного посвячення, тобто через «Чин Малого Ангельського образу» або «Чин Мантії», називаний також «Малою Схимою». З цього часу монах стає схимником або схимником-ставрофором (хрестоносцем).\nНа тому ступені чернецтва новосхимник одержує такі частини монашого одягу: параман, мантію і нагрудний хрест.\n457. Зокрема в Церкві та в часі Богослуження монах мусить уважати на те, щоб його зовнішній вигляд був охайним та щоб був він одягнений так, як вимагає цього ступінь його чернецтва: рясофор – у рясі, схимник-ставрофор – у мантії і завжди з хрестом на парамані.\n680. Крім цього, новосхимник одержує параман на знак того, що Христове ярмо і Його св. Хрест він має завжди на раменах носити. Дістає також нагрудний хрест, ручний хрест і вервицю з хрестом, щоб св. Хрест став духовним змістом його земного життя. Від цієї хвилини він називається монахом-ставрофором, тим, що носить Хрест.\n684. Нехай схимник пам’ятає, що він є ставрофором, який має високо нести св. Хрест і у своєму серці, і у своєму житті аж до смерті.\n685. Ставрофори завжди мають носити на верху парамана дерев’яний нагрудний хрестик, що його одержали при обряді Схими.\nНебогослужбовий одяг - це підрясник і ряса. Вони заміняють духовенству повсякденний одяг. До них треба додати скуфію (або скуфєйку) як основний повсякденний головний убір.\nПідрясник – нижнє одіяння духовенства, вівтарників і піддияконів. Це довге до п'ят одіяння з наглухо застебнутим коміром і вузькими рукавами. У ченців він обов'язково чорного кольору, в інших він може бути темно-синього, коричневого, сірого кольору або білого для літа.\nРяса – верхнє одіяння духовенства. Церковнослужителі, що не мають священного сану, її не носять. Ряса ширша від підрясника, із широкими рукавами, найчастіше чорного кольору.\nУсі богослужіння, крім літургії, священник звершує у підряснику і рясі, поверх яких одягаються ще і богослужбові одіяння – ризи. Коли священник готується служити літургію, він знімає рясу і на підрясник надягає стихар і ризи. Диякон служить у підряснику, поверх якого надіває стихар. Єпископ звершує усі богослужіння в підряснику, на якому надіває особливі святительські ризи. Утім, деякі молебні, литії, келійні священнослужіння єпископ може служити в рясі або рясі і мантії, поверх яких надітий єпитрахиль.\nУсі церковні одежі мають свою історію і глибоко символічні, тому в своїй основі незмінні. Підрясник і ряса нагадують одяг Спасителя. Слово "ряса" у перекладі з грецької мови значить витертий, поношений одяг. Саме такий одяг носив наш Господь, такий же належало носити і ченцям у древній Церкві. З монастирів вона прийшла до всього духовенства.\nСимволічне значення підрясника і ряси – свідчення відчуженості від земної суєти, знаходження духовного спокою. Ці одежі як образ одіяння, яке носив Христос, означають, що духовенство і монашество наслідують Його життя.\nДовге одіяння духовенства є також знаком Божої благодаті, що мовби огортає священнослужителя зверху до низу, що покриває всі людські немочі. Підрясник монаха підперезаний шкіряним поясом – це ще й образ волосяниці і пояса, які носили в пустелі Йоан Хреститель і отці-пустельники, що його наслідували.\nЧорний колір – це, по суті, відсутність світла, тому що лежить за межами спектра. Одежі духовенства чорного кольору тому, що означають покаяння і досконалий спокій, що панує в їхніх душах, відсутність рухів пристрасті, відчуженість від усього суєтного і зосередженість на внутрішнім житті. Ці одіяння свідчать, до якого стану ми повинні стреміти.\nТілесна оголеність становить контраст до духовного одягу людини в раю, яка, хоч і не була одягнена, але по суті не була оголена – її одягом була Божа благодать. Лише відірвавшись від життєдайної і обожествлювальної злуки із Нествореною Благодаттю – після першого гріха – людина справді стала оголеною. Саме тому нагота стала богословським феноменом: далека від Бога, відірвана від єдності із живим Богом, що дає і підтримує життя, людина є вже тільки тлінна плоть. Така духовна нагота породжує почуття сорому через те, що чоловік став нагий, встидається перед Богом, перед іншими людьми, а також перед самим собою.\nОдяг допомагає приховати цей сором. Він, як прикраса, надає власноручно зробленої краси, яка має прикрити цю богословську наготу, але є лише спогадом про втрачену красу духовного одягу благодаті.\nОдяг – це знак даної через хрещення нової благодаті, що перевищує первісну. Зодягаємося в самого Христа. Так, одяг, яким людина прикрашає себе і прикриває свою плоть, стає виражальним засобом нової реальності віри, стає здобуванням первісних шатів Нествореної Благодаті, якою є сам Бог. Той феномен, що людина прикрашає себе одягом, в богослов’ї отримує поглиблення у хрестильному і літургійному одязі. Монаший одяг також має зв’язок із хрестильним одягом, а отже, із зодяганням у Христа.\nСпочатку клир одягався у звичайний святковий одяг, і лише, тоді, коли мода почала докорінно змінюватися (германський костюм, у який входили штани), зберігся, принаймні для літургійних відправ, звичай одягатися по-давньоримському. Цей одяг, доповнений державними відзнаками, що означали священничий уряд, і став літургійним одягом.\nІз свідчень Отців Церкви можна зробити висновок, що вже раніше існував звичай (і не тільки для самого клиру, а й для всіх учасників літургії!) на богослужіння одягатися у святковий одяг, отже, виділити його сакральний характер; цей одяг мав відрізнятися від звичайного несвяткового. Наскільки таке відчуття сакрального існує в новітні часи, видно із назви одяг для вечері або церковний костюм.\nДотримання пізньої античної моди в переломні часи переселення народів привело до того, що виник літургійний одяг, вживаний і нині. Ймовірно, що нову моду (штани) вважали не дуже придатною для того, щоб символічно передавати покриття людини Божою славою, бо їй бракує властивостей одягу. Тому дотримання пізніх античних звичаїв щодо одягу не було таким випадковим, як видається на перший погляд. Із туніки – античного спіднього одягу – виникла західноєвропейська альба, сама назва якої свідчить про її білий колір, тимчасом як на Сході візантійський стихар і відповідні частини літургійного одягу інших східних літургій могли бути кольорові. Їх підперізували: на Заході – лляною стрічкою, на Сході – стрічкою із тканини такого самого кольору, як верхній одяг. Із альби виник на Заході суперпелліцеум, вкорочена альба, яку не підперізували і носили взимку поверх хутра і яка тепер разом із сутаною становить хоровий одяг.\nВерхній одяг священника – фелон став на Заході з 12 ст. одягом для меси, а на інші богослужіння одягали хоровий плащ – каппа. На Сході у фелон убиралися не тільки для євхаристійних відправ. Його початкова форма нагадувала конусовидний плащ 5 ст.\nПісля того, як у 4 ст. дальматика, прийшовши з Дальматії, стала почесним одягом римських дияконів (і папи), вона поступово перетворилася на звичайний службовий одяг дияконів і на частину одягу, яку носять під фелоном західні єпископи.\nВідзнаки пов’язані з виконанням певних функцій у церковній ієрархії беруть свій початок від відзнак чинів римських урядовців і суддів; питання, як вони стали відзнаками клиру, до кінця ще не з’ясоване. Поряд із єпископськими урядовими відзнаками (понтифікаліями) стула – це найчастіше вживана урядова відзнака. На Заході її використовують як єпископи, так і священники, тимчасом як візантійський єпископ носить омофор додатково до священничого єпитрахиля, який схожий на західний палліум, що його носить папа й архиєпископи. Західна дияконська стула відповідає східному орару, який так само накладається на ліве плече, нагадуючи стрічку, що на грудях і спині сягає землі. Дехто переконаний, що паліум, орар і стула та їх візантійські відповідники – це не що інше, як ознаки гідності, які Церква перейняла з дозволу імператора або принаймні без його заборони, аналогічні до палліум дісколорум теодосіянського порядку щодо одягу.\nУ візантійській церкві виник звичай використовувати світлі кольори у святкові дні, а червоні натомість на заупокійні відправи.\nСимволіка одягу як такого і його значення як богослужбового виражального знаку з часом, на жаль, втратилася, хоча літургійний одяг у християнській Церкві має обов’яковий характер. Цей обов’язковий характер одягу спирається на постсимволіку, якій властива певна алегорична довільність.\nНаскільки лютеранська і реформатська традиції збігаються в тому, що відкидають жертву літургії, настільки й відмінне їхнє ставлення до літургійного одягу. Для Лютера одяг цілком другорядна річ, яка сама відпадає, коли людина дозріє до цього. Збереження або неповне запровадження у різних лютеранських церквах католицьких параментів сталося через опозицію і намагання відокремитися від реформатської традиції.\nВсе-таки у протестантизмі як літургійний одяг прийнято мантію, яка виникла із одягу вчених – тога. Дехто вважає, що мантія і комірець як вчительський одяг проповідника, разом із церковними лавками для учасників богослужіння, свідчать про готовність вчитися.\nПісля ІІ Ватиканського Собору критика однобокого культового розуміння літургії зачепила і культовий одяг, що виявилося в постсоборовій тенденції редукувати літургійний одяг, при чому не бракувало голосів за те, щоб його взагалі скасувати. Не один прогресивний служитель, коли одягає в захристії богослужбовий одяг, думає: «Ще досі?». Але звичайний побожний вірний, який бачить свого пароха, що в короткій похідній стулі готується служити шкільну месу, розчаровано думає: «Невже ми зайшли вже аж так далеко?».\nЛітургійний одяг може здобути своє повне значення не як культовий одяг, а як виражальний засіб людини, яка у літургійній відправі вступає у єдність із Богом, залучаючи в це, як виражальний засіб своєї особи, і одяг. Благодать також пронизує одіж, вона приводить все буття до його літургійного сповнення, до участі в тайні, в божественній повноті життя. Людина, що має зв’язок із живим Богом, відчуває, що вона ніби зодягнена у Божу любов.\nЦя символіка одягу завдяки таїнству хрещення стосується всіх християн, незалежно від відмінностей між ними. Всі християни мають частку у царському священстві, своїм хрестильним одягом вони підкреслюють те, що наново створені у Христі, а також своє священниче завдання посередництва – увести світ у життєдайний обмін з Богом. Звідси виникла думка дозволити одягати літургійний одяг усім учасникам богослужіння. Виникає питання, чи може це бути тільки недільне, святкове вбрання? Людям не вистачає культури святкування, а отже, і святкового одягу, тому одягання в Христа, вимагає інших форм одягу, які не мають нічого спільного з обивательським світом. Дуже важливо, щоб символіку одягу використовували принаймні ті, хто має якийсь уряд, а також миряни, що виконують якийсь обов’язок на літургії. Царське священство спільне для всіх – посвячених і непосвячених. Як літургійний, хрестильний одяг належить усім християнам, але тільки деякі одягають його, заступаючи цілу громаду, як основний літургійний одяг, до якого у посвячених служителів належать особливі регалії та відзнаки.\n http://www.philosophy.ru/edu/ref/slovar/index.html. Д.Покровский. Словарь церковных терминов.\n На Літургії замість ряси одягається стихар.\n http://www.iwbridge.fi/orthodox/uz_163.htm. Церковные одежды.\n Голубинский Е. История Русской Церкви. Том І. Первая половина тома. – Москва, 1901 (репринт Москва, 1997), - с. 564-588.\n Голубинский Е. История Русской Церкви. Том І. Первая половина тома. – Москва, 1901 (репринт Москва, 1997), - с. 581.\n Хроніка Йоана Кантакузена, перша половина 14 ст.\n Голубинский Е. История Русской Церкви. Том І. Вторая половина тома. – Москва, 1904 (репринт Москва, 1997), - с. 253-275.\n Голубинский Е. История Русской Церкви. Том І. Вторая половина тома. – Москва, 1904 (репринт Москва, 1997), - с. 675-689.\n Древние Иноческие Уставы. – Москва, 1892, С.107-112.\n Древние Иноческие Уставы. – Москва, 1892, С.305-309.\n Древние Иноческие Уставы. – Москва, 1892, С. 519-527.\n Древние Иноческие Уставы. – Москва, 1892, С.638-639.\n Дьяченко Г. Общедоступныя беседы о богослужении православной церкви. – Москва, 1898. – с. 120-122\n Пам’ять у церковному календарі – 13 (26) грудня.\n Пам’ять у церковному календарі – 18 (31) липня.\n Настольная книга священнослужителя. т. 4. – Почаїв 2003, - Стр. 119.\n Настольная книга священнослужителя. т. 4. - Почаїв 2003. - Стр. 117.\n http://www.nerungri.ru/users/church/pprav/slov1.htm. Поговорим о Православии. Словарь церковных слов и выражений.\n Настольная книга священнослужителя. т. 4. Почаїв 2003. - Стр. 361. Последование малой схимы, или мантии.\n Міхаель Кунцлер. Літургія Церкви. – Львів, 2001. – С. 188-195.


Двері всередині квартирного інтерєру | Мерседес - Ремонт и Тюнинг\nДвері всередині квартирного інтерєру\nІснують дизайнерські прийоми, здатні поліпшити вигляд квартири, зробити його стильним і сучасним. Один з них - замінити всі міжкімнатні двері на однакові, актуальні і відповідні для інтер'єру решти приміщення. Вибрати відповідну модель двері допоможуть знання про їх видах, дизайнерських рішеннях і правилах стильових поєднань.\nРізновиди конструкцій і дверей\nОрні одностулкові двері - класична модель, яка легко впишеться в будь-який інтер'єр. Може бути виготовлена з різних матеріалів: масиву дерева, ДВП, пластика. Як декоративні елементи для міжкімнатних дверей використовуються фігурні вирізи, вставки зі скла або інших матеріалів.\nКачественные межкомнатные двери в интерьере купить по самой выгодной стоимости на сегодняшний день.\nОрні двостулкові двері - рішення для класичних інтер'єрів. Ампір, бароко, рококо вимагають саме таких конструкцій дверей та багато вільного місця. Для установки таких дверей буде потрібно близько 2 кв.м - в маленькій квартирі двері буде недоречна. Гармонійніше всього орні двері з двома стулками будуть виглядати в будинках з високими стелями, підкреслюючи стильний і продуманий інтер'єр. Вишукане різьблення і оригінальна фурнітура дверей будуть відповідати загальній картині будинку.\nДвері-купе є розсувні конструкцію дверей і допомагають економити місце. Вони не займають корисну площу при відкритті, тому їх часто встановлюють в невеликих квартирах. Їх полотно рухається по рейках на підлозі і стелі. Ці міжкімнатні двері можуть складатися з однієї або двох стулок - економне використання простору дозволяє вибрати будь-який варіант. Ці міжкімнатні двері ідеально підходять для приміщень в стилі мінімалізму. Єдина умова - на стіні, уздовж якої рухається дверне полотно, не повинно бути ніяких створюють перешкоду предметів.


Психологія подружніх стосунків » Сторінка 21 » Християнська психологія\nГарна любове моя незнана\nАвтор: Мирон Шкробут від 1-11-2014, 22:15, переглянуло: 1118\nне знаю де,\nчи далеко від мене,\nа може й близько...\nАвтор: Ростислава Пекарюк від 30-10-2014, 21:00, переглянуло: 1036\nЛюбов — це єдина сила, яка може змінити наш погляд на багато речей. Любов — це те, чим ми можемо ділитися. Саме любов допомагає бачити прекрасне в найменших дрібницях.\nКатегорія: Психологія подружніх стосунків, Блог Ростислави Пекарюк, Поради психолога\nЧіп Інгрем - П'ять неправд, що руйнують відносини (2008)\nАвтор: Мирон Шкробут від 30-10-2014, 17:21, переглянуло: 770\nПомилкові думки ведуть до неправильних вчинків.\nЧи траплялося вам озиратися на ситуації або стосунки у вашому житті і дивуватися, чому вони стали такими складними і заплутаними?\nВ цьому відеокурсу, що складається з десяти занять і заснованому на четвертому і п'ятому розділах Послання Якова, ми викриємо п'ять неправд, здатних зруйнувати відносини з дорогими нам людьми. Ми також поговоримо про те, звідки беруться чвари, як наші слова ранять інших, як не варто приймати рішення і чому дорогі речі не завжди підвищують якість життя.\nМи поставимо собі питання, чи ведуть помилкові думки до неправильних вчинків, - і разом на нього відповімо. Наші уявлення про життя визначають те, як ми живемо. Необхідну нам силу ми можемо почерпнути в Слові Божому; викриваючи обмани, які нам нав'язують, ми пізнаємо свободу і радість у взаєминах з оточуючими.\nКатегорія: Психологія подружніх стосунків, Чоловік, Жінка, Семінари\nАвтор: Влодко від 26-10-2014, 21:08, переглянуло: 983\nАвтор: Мирон Шкробут від 25-10-2014, 06:17, переглянуло: 794\nЦе двері трохи відчинені й вікна навстіж.\nЦе вітер, що виривається з силою.\nЦе поклик в безмежжі моря,\nЦе шепіт Бога,\nщо закликає тебе вийти з твоєї замкненої хата,\nщоб йти до іншого, кого ти вибрав,\nщоб наповнити своє життя, тому що ти любиш і хочеш любити...\nАвтор: Ростислава Пекарюк від 20-10-2014, 15:36, переглянуло: 755\n- Чому розгнівані люди кричать?..\nКатегорія: Психологія подружніх стосунків, Блог Ростислави Пекарюк\nАвтор: Мирон Шкробут від 17-10-2014, 01:16, переглянуло: 1250\nОбговоріть з нею цей список. Попросіть її вибрати те, що є для неї найголовнішим.\nКатегорія: Психологія подружніх стосунків, Чоловік, Поради психолога\nПодружжя: таємниця відданої любові\nАвтор: vuspetro від 16-10-2014, 07:46, переглянуло: 610\nФон Гільдебранд Д. Подружжя: таємниця відданої любові (2003)\n«Подружжя» Дітріха фон Гільдебранда є спробою заново осмислити затрачені у наш час смисл та мету подружжя. Автор починає свій аналіз із самого явища подружнього життя, розглядає його смисл та мету, а в другій частині подає нам цікаву спробу осмислення подружжя як Таїнства.\nДітріх фон Гільдебранд (1889-1977) – відомий німецький філософ, професор Фордгамського Університету (США), представник реалістичної феноменології. Через загрозу фізичного знищення змушений був покинути Німеччину і переїхати спочатку до Австрії, а після її анексії – до США. Папа Пій XII називав Гільдебранда доктором Церкви ХХ-го століття.\nПраця написана легкою мовою. Розрахована на широке коло читачів.\nАвтор: Дітріх фон Гільдебранд\nКатегорія: Психологія подружніх стосунків, Бібліотека\nАвтор: Мирон Шкробут від 15-10-2014, 12:53, переглянуло: 817\n“У світі почуттів є лише один закон – зробити щасливим того, кого кохаєш”, – так говорив Стендаль про стосунки чоловіка і жінки. Але як цього досягти? Майже кожна пара, яка створює сім\_'ю, про це замислюється. І хоча в шлюбі чоловік і дружина стають одним цілим, не так просто знайти правильний шлях до гармонії. Він важкий, але цікавий. Він подібний до сходження на вершину гори, піднятися на яку можна безліччю шляхів. Але як обрати правильний? Спробуємо в цьому розібратися, відповівши на запитання: “Як зробити щасливою свою другу половинку?”\nАвтор: Мирон Шкробут від 15-10-2014, 12:44, переглянуло: 1409\n1. Кохати - це не значить дивитися один на одного, кохати - це значить разом дивитись в одному напрямку.\n2. Жінка створена для того, щоб її кохати, а не для того, щоб її розуміти.\n3. Перше зітхання кохання – це останнє зітхання мудрості...


Зчеплення на Камаз купити за низькою ціною КамТех\nПідсилювач пневмогідравлічний для КамАЗ 5320-1609510 / ВАТ КамАЗ 5320-1609510\nПедаль зчеплення з кронштейном і ГЦС в зборі для КамАЗ 6520-1602008 / ВАТ КамАЗ 6520-1602008\n4040 грн. 4079 грн\nМуфта вимикання зчеплення в зборі для КамАЗ 14.1601180 / ВАТ КамАЗ 14.1601180\nШток ГЦС (штовхач поршня) для КамАЗ 5320-1602568 5320-1602568\n52 грн. 73 грн\nНове зчеплення КамАЗ від КамТех – вигідно і зручно\nКонтроль за справністю машини, своєчасне усунення неполадок в роботі КамАЗа – запорука його нормальної експлуатації. Регулюванню і заміні деталей відводиться особливе місце. Ігнорування симптомів, які свідчать про неполадки в роботі вантажівки призводить до виходу його з ладу. Для обладнання таких потужних машин зазвичай використовують сухе двухдисковое (рідше однодисковое) фрикційне зчеплення. Компанія КамТех пропонує купити запчастини зчеплення автомобіля КамАЗ від виробника за цінами нижче ринкових, що дає можливість забезпечити ефективну і стабільну роботу вантажного автотранспорту.\n5 симптомів неполадок в роботі зчеплення КамАЗ\nМожливі збої у функціонуванні цього механізму виникають у випадках:\nПробуксовки – при підйомі темпи набору швидкості сповільнюються або повільно губляться, і це супроводжується виникненням запаху гару. Причинами можуть бути: вихід з ладу фрикційних накладок, зношеність натискних пружин, а також якщо на поверхню тертя потрапляє мастило.\nПеремикання передач вимагають докладання певних сил на важіль або включення передач викликає скрегіт. Це виникає через те, що вільний хід між затятим кільцем і вижимним підшипником потребує регулювання, а ведені диски або накладки – в заміні.\nЗаклинювання приводу зчеплення – відбувається найчастіше при деформації або втрати герметичності манжет ущільнювачів його гідроприводу, застосуванні гальмівних рідин, які не відрізняються якістю.\nЗапізнювання в русі в його початку і при перемиканні передач – свідчить про необхідність проведення ремонту та регулювання зчеплення. Це може відбуватися з причин: якщо гальмівна рідина має підвищену в'язкість, в механізмі пневмоусилителя виникають неполадки в роботі стежить поршня, на провідних дисках (середньому або нажимном) з'являються задирки.\nВичавлювання зчеплення супроводжується великими зусиллями – це відбувається при деформаціях впускного клапана, ущільнювальної манжети або гумового кільця стежить поршня пневмогидроусилителя, а також зношеності манжети пневматичного поршня.\nКамТех: оптимальне співвідношення якості / ціна зчеплення КамАЗ\nСвоєчасне усунення несправностей шляхом заміни деталей, проведення ремонтних робіт допомагає запобігти поломки різних масштабів, підтримувати транспорт в справному технічному стані. Компанія пропонує продукцію від заводу-виробника бездоганної якості за адекватними цінами, нижчими від ринкових до 15%. Інтернет-магазин має в своєму розпорядженні запчастинами:\nдиски, корзини зчеплення;\nпневмогидроусилителя зчеплення і т.д.\nВ електронному каталозі по фотографіях і описам ви швидко вибираєте потрібні вироби. Для сприяння в оформленні замовлень і консультацій зв'язуйтеся з фахівцями за контактними телефонами. Оптових покупців зацікавить вигідна система знижок, акції.


Брекети для дорослих: особливості, тривалість носіння та види. | Зуби\nБрекети для дорослих: особливості, тривалість носіння та види.\nЗа статистикою, жінки частіше звертаються до лікаря-ортодонта ніж чоловіки. Встановити брекети можна в будь-якому віці, єдина відмінність це час за який зуби повністю прийдуть в норму. У дорослих після тридцяти років цей процес протікає повільніше, пов’язано це з регенерацією кісткової тканини в той момент коли у дітей вона більш м’яка і податлива, від чого вирівнювання відбувається за більш короткий проміжок часу.\nДорослим зазвичай встановлюють брекет-конструкції з наступних видів матеріалу – керамічні, металеві або сапфірові. Лінгвальний метод установки брекетів у дорослих користується найбільшою популярністю, так як конструкція встановлюється на внутрішню сторону зубів отже лікування відбувається непомітно для оточуючих. Однак такий метод підходить не всім – маленька щелепу або нестача місця для нормального розташування брекетів може стати причиною відмови з боку стоматолога.\nКриві зуби не впливають на стосунки між людьми. Ми сприймаємо особистість людини в комплексі і зуби — не головне. Але сліпуча посмішка здатна зробити людину впевненіше і красивіше.\nПотрібно дорослим виправляти зуби?\nОсобливості установки брекетів у дорослих\nОртодонтія відносно новий напрямок медицини в Росії. Вона почала у нас розвиватися близько тридцяти років тому. Брекети для дорослих хочуть люди, що не мали такої можливості в дитинстві. Переважна кількість їх — це жінки. Чоловіки більш задоволені своєю зовнішністю і рідше звертаються.\nОднозначно, що брекети ставлять дорослим. Але завжди потрібно звертатися до ортодонта у дорослому житті? В ортодонтії обов’язкових свідчень немає. Тут скоріше ставиться питання життєвого комфорту. Правда, неправильний розподіл зубів може нести проблеми неякісного пережовування їжі. Виправлення прикусу брекетами у дорослих — корисно, якщо людина хоче цього.\nНіяких чітких заборон за віком в ортодонтії немає. Після тридцяти років вирівнювання зубів брекетами у дорослих йде повільніше. Це пов’язано з уповільненнями процесів регенерації тканин. У дорослих зростання скелета закінчився — лікування рухається камуфляжными способами. Невідповідності маскуються зміною положення та розміру зуба. Перешкодою для брекетів може стати не вік, а захворювання. Маються на увазі хвороби, пов’язані з порожниною рота і зубами.\nДуже часто доводиться видаляти зуб. Причина тривіальна — не вистачає місця для нормального розташування зубів. За кордоном поширене оперативне зміна розміру щелепи. Але вітчизняна ортогнатична хірургія слабо розвинена. У цьому немає вини медиків, спрацьовує громадську думку. Самі пацієнти не хочуть із-за зубів йти на операцію.


У Києві біля скандальної забудови на Святошино кидали димові шашки та піротехніку | Українські Новини\nУ Києві біля скандальної забудови на Святошино кидали димові шашки та піротехніку\n09 вересня 2016, пʼятниця, 00:59 200\n2016-09-09T00:59:00+03:00 Політика 2018-10-15T05:32:34+03:00\nАзов штурмує забудову. Фото:azov.press\nНевідомі кидали димові шашки і піротехнічні засоби біля будівельного майданчика на вулиці Святошинській в Києві. Про це йдеться в повідомленні відділу комунікації поліції Києва, передають Українські Новини.\n"Увечері в провулок Святошинський прийшло кілька десятків активістів, які намагалися прорватися на територію будівництва, вони почали кидати піротехнічні засоби і димові шашки", - сказано в повідомленні.\nУ ньому наголошується, що охоронці та працівники будівельного майданчика запалили шини.\nЗа словами начальника Головного управління Національної поліції Києва Андрія Крищенко, одного з учасників конфлікту доставили в управління поліції.\nЯк повідомляли Українські Новини, "Громадянський корпус Азов" штурмував територію забудови у Святошинському провулку Києва, навколо якої вже кілька днів тривають сутички.\nРаніше в Києві на Осокорках сталася масова бійка через скандальну забудову.\nБільше новин про: Застройка Азов


понеділок, 20 вересня 2021, 01:23\nПравоохоронці примусово повернули до країни походження ще одного «кримінального авторитета» з санкційного списку Ради національної безпеки і оборони.\nЯк передає Укрінформ, про це повідомляє у Телеграмі Міністерство внутрішніх справ.\n“38-річний громадянин іншої країни потрапив під санкції, запроваджені щодо суб’єктів підвищеного злочинного впливу рішенням РНБО України. Чоловік, маючи зв’язки у кримінальному середовищі, контролював діяльність етнічних злочинних груп, що «спеціалізувалися» на майнових злочинах, зокрема вимаганнях, на території Одеської та Миколаївської областей”, - ідеться у повідомленні.\nЯк зазначається, аби позбавити «кримінального авторитета» можливості здійснювати злочинний вплив на своїх «підлеглих», оперативники управління стратегічних розслідувань в Одеській області Нацполіції спільно з працівниками Державної міграційної служби примусово повернули його до Молдови.\nЧитайте також: «Кримінального авторитета» з санкційного списку РНБО видворили у Росію\nЯк повідомляв Урінформ, наприкінці травня цього року було введено в дію рішення РНБО про застосування спеціальних персональних санкцій до суб’єктів підвищеного злочинного впливу.\n22 липня правоохоронці примусово повернули до Росії "кримінального авторитета" з санкційного списку РНБО.\nМолдова Поліція РНБО


Реал – Вільярреал. Дивитися онлайн пряму відеотрансляцію матчу Ла Ліги ᐉ UA-Футбол\nРеал – Вільярреал. Дивитися онлайн пряму відеотрансляцію матчу Ла Ліги\nІспанія 5 травня 2019, неділя. 17:20\nТрансляція завдяки сигналу MEGOGO\n"Реал" в рамках 36-го туру Ла Ліги прийме в себе вдома "Вільярреал". "Вершкові" вже втратили шанси завершити чемпіонат не на третьому місці, тож за результат особливо не хвилюються. "Субмарина" ж працює над тим, аби остаточно закрити питання щодо збереження елітного статусу.\nПоєдинок відбудеться 5-го травня о 17:15 на "Сантьяго Бернабеу". Прямий ефір – завдяки платформі MEGOGO.\nВ статье: Чемпіонат Іспанії Реал (Мадрид) Вільярреал\n11:59 Зарубежные Реал домовився про трансфер Йовіча за 60 млн - AS 2\n18:45 Зарубежные Реал планує витратити 500 мільйонів в літнє трансферне вікно 3


Другокурсник програми «Інтернет речей» ІКТА Олег Кузик: «Треба працювати регулярно, щоб це стало звичкою» | Національний університет «Львівська політехніка»\nОлег Кузик: «Треба працювати регулярно, щоб це стало звичкою»\nДругокурсник програми «Інтернет речей» ІКТА Олег Кузик: «Треба працювати регулярно, щоб це стало звичкою»\nОлег Кузик – другокурсник програми «Інтернет речей» Інституту комп’ютерних технологій, автоматики та метрології, вже другий рік отримує президентську стипендію. З «Аудиторією» хлопець поділився своєю історією успіху.\nЩе перед вступом до Львівської політехніки Олег вагався, на яку спеціальність варто звернути увагу. Зупинився на програмі «Інтернет речей». За словами студента, вона цікава тим, що ІТ-спеціалісти самі підбирали предмети. Тому тут немає нічого зайвого – лише те, що найбільш потрібне.\nУпродовж навчання в університеті Олег брав участь у численних олімпіадах. Минулоріч він став призером міжнародної олімпіади з фізики, за що й отримав президентську стипендію. Поза університетом допомагає організовувати олімпіади з лінгвістики в Україні.\n– Така робота є мені цікава, але це радше хобі. До речі, її організовують здебільшого ІТ-шники. Немає визначених людей, які займаються підготовкою постійно. Тому переважно залучають попередніх учасників, студентів, які допомагають складати задачі на ці олімпіади, а потім і перевіряти виконані роботи, – каже Олег.\nЯк не дивно, хлопець має час і на університет, і на все, що поза ним:\n– Я навчався у Львівському фізико-математичному ліцеї та вже звик до того, що завжди є багато роботи, і треба встигати з нею впоратися. Так є й досі. Усі справи займають чимало часу, але це не означає, що я постійно й повністю зайнятий. Намагаюся робити все одразу, не відкладаючи.\nОлег зазначає, що навчання дається йому не надто важко. На першому курсі було чимало такого, що хлопець вивчав у ліцеї. Уже на другому курсі з’явилося більше нового, маловідомого матеріалу.\n– Також викладачі часто пропонують додаткові завдання, що допоможуть глибше зануритися в якусь із галузей. Я цим охоче користуюся, – додає хлопець.\nНавчальний процес програмістів, за словами Олега, має деякі особливості:\n– Деколи викладач пояснює нову тему й одразу показує, як її реалізовувати. Він прямо на лекції пише код, а ми можемо на своїх ноутбуках робити це водночас із ним.\nОкрім цього, практикують також лабораторні роботи в онлайн-режимі, адже бувають ситуації, коли фахівці можуть бути зайняті роботою в компаніях і приїжджати до університету не можуть.\nСтуденти часто скаржаться на те, що навчання в університеті морально виснажливе. Емоційне вигорання, апатія, прокрастинація – усе це доволі поширені проблеми. Але Олег каже, що не все так страшно:\n– Щоб я питав себе – чому цим займаюсь? – такого не було. Але, звичайно, бувають такі моменти, коли ти робиш щось, а воно не вдається. І ти відкладаєш на день, на тиждень, а потім все ж досягаєш свого. І коли попри всі перешкоди тобі вдається – це дуже класні емоції.\nВін жодного разу не пошкодував про свій вибір і нині навчається там, де мріяв.\n– Мені подобається залучення викладачів-фахівців ІТ-галузі, а також те, що ми працюємо над проєктами, які максимально наближені до реальності. Умови роботи, план та контролювання робочого процесу в нас такі, як і в житті програмістів. Це допомагає, адже часто, коли люди йдуть на роботу в такі компанії, їм потрібно ознайомлюватися з тим, як це все працює, учитися. А ми маємо уявлення про структуру й функціювання вже в університеті, – додає Олег.\nОчевидно, дещо в навчальному процесі таки потребує вдосконалення. Наприклад, за словами студента, не варто витрачати зайвий час на дисципліни, що прямо не пов’язані з ІТ. Краще більший акцент робити на тому, що справді знадобиться в дальшій діяльності.\nСтудент каже, що досягти успіху в університеті, а згодом і в кар’єрі не так уже й складно. Його рецепт такий: не розслаблятися і не залишати всі завдання на останній день, працювати регулярно, на постійній основі, щоб це стало звичкою. Тоді навіть складні завдання з часом стануть легші.\nОлег поділився з нами своїми планами. Каже, що за п’ять років точно бачить себе програмістом у хорошій ІТ-компанії. В університеті намагається якомога глибше зануритися у кожен із напрямів ІТ, щоб зрозуміти, що йому справді до душі й у чому варто розвиватися. Хлопець зазначає, що також було б цікаво поєднувати практичну діяльність із науковою. Можливо, колись спробує себе в ролі викладача.\nОлег Кузик вважає, що ІТ-галузь, як і будь-яка інша, потребує від людей певних якостей та вмінь:\n– Коли працюєш у ІТ, мусиш бути креативний, бо потрібно вміти знаходити незвичайні підходи для розв’язання справжньої життєвої проблеми. Також важливо вміти спілкуватися з людьми. Це корисно і в роботі з клієнтами, і для взаємодії в команді.


Дмитро Кулеба підписав угоду про повітряне сполучення з Ісландією, яка відкриє нові можливості для подорожей українців | Міністерство закордонних справ України Ісландія\nМіністр закордонних справ України Дмитро Кулеба провів переговори з міністеркою закордонних справ Ісландії Тордіс Колбрун Рейкфйорд Гилфадоттір в рамках засідання Ради міністрів закордонних справ ОБСЄ в Стокгольмі.\nМіністри закордонних справ підписали Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Ісландії про повітряне сполучення.\nУгода створює можливість регулярного прямого авіасполучення між Україною та Ісландією.\n«Угода не лише дозволить з’єднати Україну та Ісландію прямими регулярними авіарейсами. Вона створить нові можливості для подорожей українців та додатково відкриє нашу країну світові. Крім того, регулярне авіасполучення сприятиме розвитку туризму, бізнесу та міжлюдських зв’язків, що додатково розвине відносини між нашими дружніми країнами», — підкреслив Дмитро Кулеба.\nДмитро Кулеба також висловив вдячність Ісландії за послідовну підтримку України в протистоянні агресивним діям РФ, зокрема участь в інавгураційному саміті Кримської платформи, підтримку українських ініціатив у міжнародних організаціях.\nГлави дипломатичних відомств обговорили перспективи розвитку двосторонньої співпраці, зокрема, у сфері геотермальної енергетики.\nДмитро Кулеба: МЗС розвиває успіх Кримської платформи та перетворює її на постійно діючий, впливовий формат\nУ Женеві відбулася зустріч Вадима Пристайка із Міністром закордонних справ Ісландії Гудлаугуром Тор Тордарссоном


Стосунки з чоловіком були натягнуті, обидва розуміли, що розлучення неминуче. Проте нещодавно все змінилося – ЦЕ EASY\nСтосунки з чоловіком були натягнуті, обидва розуміли, що розлучення неминуче. Проте нещодавно все змінилося\n02.12.202102.12.2021 DariaDaria 15:49\nМоє сімейне життя почало руйнуватися. Стосунки з чоловіком були натягнуті, обидва розуміли, що розлучення неминуче. Постійні сварки та скандали були тому підтвердженням. Але зробити вирішальний крок, ніхто з нас не наважувався. Зупиняло й те, що у нас була дитина.\nСварки виникали частіше через те, що чоловік одного разу, залишившись без роботи, ніяк не міг знайти іншу. Я працюю в рекламній фірмі менеджером, але однієї моєї зарплати для сім’ї з дитиною недостатньо. Іноді мені здавалося, що він звик бути вдома, і його це влаштовує. Мене найбільше засмучувало те, що чоловік сам створював собі складнощі з роботою.\nТо робота далеко від дому, то не влаштовує зарплата, то ще багато різних причин. Я ж говорила, щоб він погоджувався поки що на ту роботу, яку йому пропонують, а потім можна буде знайти те, що подобається. Тим більше, що ми зробили ремонт і потрібні були гроші на кухонні меблі.\nІ ось у чоловіка з’явився шанс отримати роботу у солідній фірмі, і зранку він поїхав на співбесіду. Наприкінці дня він зателефонував і сказав, що їде додому. Про результат співбесіди не повідомив, а я не стала передзвонювати, думаю, приїде, вдома розповість.\nАле минуло вже години зо три, а його все не було. На дзвінки не відповідав. Спочатку я себе заспокоювала, що ось пролунає дзвінок у двері, але він не приходив. Я почала хвилюватися все більше і переживала, щоб з ним нічого не трапилося. Нехай його не візьмуть на роботу, аби він повернувся додому. І тут я зрозуміла, як він мені дорогий і, як мені його не вистачає. І сварки через гроші здалися мені такими несерйозними.\nПриїхав чоловік додому близько десятої години. Виявилося, що його взяли на роботу із гарною зарплатою, і він затримався, обговорюючи з начальником робочі моменти. Але я його майже не слухала, для мене важливо було, що з ним усе гаразд, він живий був вдома. \_\nЗ того часу наші стосунки змінилися на краще, бо обидва зрозуміли, що маємо бути разом та підтримувати одне одного.\nPREVIOUS Попередній запис: Чоловік прийшов і сказав, що його співробітниця матиме від нього дитину\nNEXT Наступний запис: Я ледь не зруйнувала життя дорогих мені людей\nМабуть, кожна дівчина відчувала це почуття спустошення, коли нічого не треба, і робиш усе, щоб повернути йогоМабуть, кожна дівчина відчувала це почуття спустошення, коли нічого не треба, і робиш усе, щоб повернути його\nМені 21 рік, моє перше кохання було в 19 років. Для мене він був ідеалом, все було добре, ніяких сварок. Він став моїм першим, я мусульманка, розумієте, наскільки це серйозно?


"Ганьба!": До Зеленського прийшли розлючені українці. Дісталось депутату-Тищенку. Прогнали! | Корупція Інфо\nСьогодні в центрі Києва біля Офісу президента Володимира Зеленського зібрався мітинг підприємців, які приїхали в столицю з різних частин країни. Главі держави висунули вимогу ветувати закони номер 1053-1 і 1073.\nПри цьому мітинг закінчився скандальним інцидентом: до підприємців вийшов депутат від партії “Слуга народу” Микола Тищенко, проте його учасники мітингу слухати не стали і прогнали.\nІнцидент потрапив на камеру присутніх на Банковій журналістів. Учасники протестного заходу заявляють, що зазначені закони значно ускладнюють роботу українського бізнесу. Мітингувальники заявили, що весь бізнес зобов’яжуть закупити касові апарати і платити податки за чеками згідно прибутку.\nТакі закони підприємці вважають убивчими для їхнього справи і вимагають Зеленського накласти на них вето. Вони скандували:\n“Зеленський, виходь на каву” і “Вето”. У відповідь на вимоги до натовпу вийшов депутат Микола Тищенко, слухати якого люди відмовилися і з криками “ганьба” вигнали його.\nРаніше глава держави схвалив закон, який дозволяє зменшити тиск на українських підприємців і дозволяє більш гуманно відповідати з боку закону на спробу ухилитися від сплати податків.\nРаніше Чечоткін висунув ультиматум українській владі про те, що закриє свій бізнес в разі, якщо президент Володимир Зеленський схвалить закон про обов’язкове використання касових апаратів.