Письменники, поети, перекладачі - Ірпінська міська публічна бібліотека ім. Максима Рильського\nБуло б прикрою помилкою вважати, що нібито Збанацький вписався в так звані «золоті рамки» системи. «Не оминула гірка доля й мене,— писав письменник,— хоч і не дійшло до тюряги, але морально вдарило оглушливо, мало не смертельно».\nВін, людина вельми заслужена, піддався гонінню й переслідуванню. Органи НКВС «пригадали» Ю.Збанацькому перебування у фашистському полоні, викликали на допити, намагалися з’ясувати, як йому вдалося втекти із тюрми і чи не посприяли цьому нацисти. Врятував Збанацького від в’язниці М.Хрущов, який, добре знаючи Юрія Оліферовича, не дав санкції на його арешт.\nСин письменника А.Збанацький згадував: «Півтора року батька не брали на жодну роботу. Сім’ю, в якій було четверо малих дітей, він рятував випадковими заробітками. Виручав невеличкий щомісячний продовольчий пайок, який належав Збанацькому як Герою Радянського Союзу. Не залишали в біді і колишні партизани».\nЗгодом друзі допомогли Ю.Збанацькому влаштуватися викладачем до Київського педагогічного інституту імені М.Горького, де він працював в 1945-1950 роках, а з 1946 по 1949 роки був деканом філологічного факультету.\nПрацюючи викладачем, Ю.Збанацький кілька років керував літературною студією, яка нині названа на його честь. До студії на той час входили майбутні письменники Леонід Вишеславський, Олександр Підсуха, Євген Кирилюк, Семен Шаховський. Члени літературної студії були першими слухачами творів Ю.Збанацького.\nПодальшу свою діяльність Ю.Збанацький присвятив, як і мріяв, літературі. За чотири десятиліття невтомних творчих пошуків Ю.Збанацький створив цілу бібліотеку книг для дітей (понад двадцять) та дорослого читача.\nЮрій Збанацький був сповнений новими творчими задумами. Та, на жаль, 25 квітня 1994 року життя його обірвалося. Переступивши поріг свого 80-річчя, він пішов із життя. Поховали письменника у Києві на Байковому кладовищі.\nВорзель в житті Юрія Збанацького\nНа початку 1950-х років, залюблений у природу Полісся, Ю.Збанацький оселився у Ворзелі по вулиці Першого травня, 20 і пов’язав з ним свої останні роки життя. Саме сюди рвалася його душа від гомінкого, переповненого людьми Києва. Тут він відпочивав і душею, і тілом, сповнювався творчої енергії та наснаги, тут народилася більшість його творів.\nВорзель сподобався Ю.Збанацькому з першого знайомства з ним. Разом з дружиною, гуляючи селищем, видивлялися підходящу будівлю і вирішили купити невеликий дерев’яний будиночок, що самотньо стояв у лісі. Придбана оселя не мала навіть фундаменту і стояла на землі просто на цегляних стовпчиках, дах був вкритий дешевим толем. Ніякого паркану навколо ділянки не було, і всі охочі перетинали її, де кому заманеться. На ділянці з піщаним ґрунтом нічого не росло, крім картоплі, та й то врожай був невеликий.\nЮ.Збанацький посадив на ділянці плодовий сад. Це були дерева різних порід і сортів. Плекав яблуні, подаровані Михайлом Стельмахом та Натаном Рибаком, які мали власні дачі в Ірпені. Особливо пишався господар японською айвою, яка була екзотом у цих краях.\nУсе життя письменник дбайливо доглядав цей дім, поступово впорядковуючи його і розбудовуючи. У 1963 році побудували велику вітальню, яка була конче необхідна господарю, оскільки до нього часто навідувалися гості: земляки, друзі молодості - колишні партизани, письменники. Дуже товаришував Юрій Оліферович зі своїм сусідом по Ворзелю письменником Юрієм Бедзиком, з яким проводив у бесідах немало годин.\nВорзель став улюбленим місцем відпочинку не лише письменника, а і його чисельної родини. Тут зростали його діти і онуки, а їх було семеро – п’ятеро дівчаток і двоє хлопчиків.\nВостаннє Ю.Збанацький відвідав Ворзель 18 квітня 1994 року. Почувався вже недобре. А через тиждень його не стало.\nВорзельський будинок письменника і сьогодні вітає нас теплом минулих літ. Син письменника Анатолій Збанацький писав у спогадах: «Хоча минуло майже десять років, і до нині в цьому будинку все залишено в недоторканості так, як це було при господареві. Незмінним зберігається його робочий кабінет, де народилися його твори, та особисті речі письменника в ньому. Досі весною квітнуть, а восени дають щедрий урожай яблуні, які він посадив і доглядав.» Все у садибі збережено так, як було при Юрієві Оліферовичу, і все нагадує про його більш ніж сорокарічне перебування тут.\nКочур Григорій Порфирович —\nвидатний український поет, перекладач, історик і теоретик художнього перекладу, громадський діяч, лауреат літературної премії ім.М.Рильського(1989) та Національної премії України ім.Т.Шевченка (1995, посмертно) за перекладацьку діяльність. Нагороджений медаллю Наукового товариства імені М.Грушевського.\nПерекладав твори письменників трьох континентів, 30 країн світу і 26 століть, від Архілога і Алкмана до наших днів.\nНародився Г.П.Кочур 17 листопада 1908 в невеличкому селі Феськівці, нині Менського району на Чернігівщині в селянській родині. Навчався хлопчик у Феськівській семирічці. Після школи майбутній поет-перекладач навчався у місті Мені в Калиській гімназії, яку евакуювали туди під час першої світової війни з польського містечка Калиш. В гімназії Г.Кочур розпочав літературну діяльність: видавав у кількості одного рукописного примірника журнал «Зоря мистецтва», вміщував там своєрідні літературознавчі статті, власні вірші, а також переклади.\nЛюбов до слова привела Г.Кочура на мовно-літературний факультет Київського інституту народної освіти (КІНО) – так тоді називали Національний університет імені Тараса Шевченка, де він навчався в 1928-1932 роках. У КІНО, Г.Кочур познайомився зі студенткою того ж факультету Іриною Воронович і незабаром вона стала його дружиною, другом і однодумцем упродовж усього тернистого життя. В університеті Г.Кочур захопився вивченням іноземних мов. Обов’язковою була німецька. Окрім неї він факультативно опанував англійську та французьку, а решту – понад 20 мов – поліглот вивчив самотужки.\nПісля закінчення університету в 1932-36 роках Г.Кочур вчителював у Молдові. Спочатку у Балтському педтехнікумі, потім у Тираспольському педінституті. Можливо цей переїзд врятував його від репресій 1937 року.\nПротягом 1936-1941 років Григорій Кочур завідував кафедрою західної літератури та теорії літератури Вінницького педагогічного інституту. Працював над кандидатською дисертацією, водночас займався творчою працею. Однак, своєї дисертації він так і не захистив, бо розпочалася Велика Вітчизняна війна, яка перервала викладацьку і творчу діяльність Г.Кочура.\nЧерез хворобу туберкульозу Г.Кочура не взяли до армії. Їхню родину відрядили до Полтавського педагогічного інституту. А через кілька тижнів Полтаву захопили німці. Кочури опинилися на окупованій території і відразу зазнали непоправного горя: померла їхня донька Оксана.\nВ Полтаві Г.Кочур працював в історичному музеї, який при відступі німці спалили. Це так вплинуло на Григорія Порфировича, що коли прийшла Червона армія, він попросився добровольцем на фронт. Та СМЕРШ не дрімав.\nНевдовзі після визволення міста, 3 жовтня 1943 року, Г.Кочура, як «пособника окупантів та українського буржуазного націоналіста», арештували, дружину — теж. Їм дали по 10 років таборів і ще по п’ять років ущемлення в правах.\nУв’язнення вони відбували у Заполяр’ї - Григорій Порфирович на шахті в Інті Комі АРСР, Ірина Михайлівна - в жіночому таборі в Абезі. Г.Кочур спочатку був шахтарем, а потім - нормувальником на шахтобуді. На цій роботі він намагався хоч якось поліпшити невільниче життя своїх співтабірників: занижував їм норми виробітку, гарантуючи таким чином надійну пайку хліба. Крім того, у таборі Григорій Порфирович за допомогою товаришів по нещастю вивчив грузинську та литовську мови, продовжував вивчення англійської, розпочате ще в інституті.\nЗакінчення табірного строку Г.Кочура збіглося зі смертю Сталіна. Проте очікувального звільнення не сталося. Кочури ще 5 років мусили жити в Комі АРСР розконвойованими поселенцями.\nУ 1956 році Г.Кочур почав збирати документи для реабілітації. Нарешті 8 січня 1957 року подружжя Кочурів отримало реабілітаційні документи.\nВ 1958 році вони виїхали з Інти і повернулись в Україну. Син Андрій з батьками не бачився понад 10 років. Родина Кочурів возз’єдналася лише в 1962 році в Ірпені під Києвом, де Кочури купили дім. Колишнім в’язням оселятися в Києві було заборонено, тому і випав їх вибір на Ірпінь - все ж ближче до столиці.\nВ Ірпені, в будиночку по вулиці Баумана, 12 (нині Кочура, 12) Григорій Порфирович радісно поринув у вир літературної праці, активно взявся за перекладацьку й літературознавчу діяльність. Певні умови для творчої праці були вже створені. Адже деякі переклади Г.Кочур надсилав з Інти в Україну, вони потрапляли до друку. Тож у видавництвах його вже знали. До того ж увійшло в «моду» допомагати реабілітованим.\nВ 1968 році Г.Кочура прийняли до Спілки письменників України. А в 1969 році вийшла з друку його перша збірка вибраних перекладів «Відлуння».\nПісля смерті М.Рильського (1964) Григорій Кочур став по суті керманичем школи українського художнього перекладу. Він став творцем неформальної перекладацької школи, так званого «Ірпінського університету», для літературної молоді 1960-70-х років, серед яких були В.Стус, І.Дзюба, І.Драч, Л.Костенко, десятки інших.\nПісля першої хвилі арештів серед української інтелігенції 1965 року Г.Кочур був у числі 139 діячів науки й культури, які підписали протестний «лист 139» на захист своїх друзів. А на початку 1970-х років Г.Кочур вдруге потрапив під колеса тоталітарної системи. Щоб морально знищити Г.Кочура, в 1973 році його виключили із Спілки письменників. В 1985 році з переживань померла Ірина Михайлівна, вірний супутник Григорія Порфировича і його незмінний секретар. Але й за цих обставин Майстер не переставав трудитися.\nЗі змінами у суспільно-політичному житті країни слабшав поступово і цензурний тиск. Останні роки життя стали роками надзвичайно плідного творчого злету Г.Кочура. Напередодні 80-літнього ювілею, в 1988 році його було поновлено у Спілці письменників. Прийшло і запізніле визнання.\nНаступного, 1989 року Г.Кочур отримав премію імені М.Рильського як перекладач. В 1991 році його було обрано дійсним членом Наукового товариства імені Т.Шевченка у Львові, а згодом вшановано почесною медаллю імені М.Грушевського.\nВ 1991-1992 роках Г.Кочур вперше отримав можливість побувати за кордоном, виступати на конференціях в США, Польщі і Чехії.\nВ ці роки відбулася ще одна приємна подія. В 1989 році побачила світ перша невелика збірка оригінальних поезій 81-річного митця «Інтинський зошит. Вірші 1945-1958 рр.» - одна з великих сторінок нашої «невольничої музи» найвищого інтелектуального рівня.\nВ 1991 році з’явилася збірка вибраних перекладів Г.Кочура «Друге відлуння», яка включає переклади 130 авторів із 28 мов і 33 літератур. А в часі це — 27 століть, починаючи зі стародавніх греків.\nЗа книгу «Друге відлуння» Г.Кочур в 1995 році був удостоєний Національної премії імені Т.Шевченка, на жаль посмертно.\nГригорій Порфирович не був тим, кого називають нині «зіркою». Не сипав афоризмами, не робив ефектних вчинків. Говорив тихо, був на вигляд сухим педантом. Однак за півхвилини підкоряв будь-яку аудиторію. Г.Кочур вів перекладацьку студію в Київському будинку літераторів, працював над перекладами, складав плани на майбутнє.\nТа, на жаль, 15 грудня 1994 року на 87 році життя його серце перестало битися. Поховали поета в Ірпені.\nПаламарчук Дмитро Хомович –\nперекладач і поет, лауреат премії ім.Рильського.\nДмитро Паламарчук народився 16 серпня 1914 року в селі Івангороді Христинівського району Черкаської області. Його батько, Хома Паламарчук, самотужки вивчився на агронома, зібрав хорошу бібліотеку. Він захоплювався філософією, історією, античним мистецтвом. Але в 1937 році його розстріляли в Уманській тюрмі як «ворога народу».\nСаме від батька взяв Дмитро Хомович тягу до знань. Ще навчаючись у Краснопільській семирічці, він, начитавшись творів О.Олеся, почав писати вірші, а під впливом творів В.Винниченка – прозові твори. Після закінчення школи працював рік у колгоспі. Згодом навчався в Одесі, спочатку в художньому технікумі, а потім на літературному факультеті педагогічного інституту, де вже ходив у літераторах-початківцях, малював, збирав старі книжки, друкував у газеті «Чорноморська комуна» статті з української літератури.\nВ 1940 році Д.Паламарчука мобілізували до армії, де він потрапив у Харківську військову танкову школу з підготовки молодшого офіцерського складу. З перших днів війни брав участь у боях проти німецько-фашистських загарбників. Разом з танковою бригадою опинився в оточенні і, контужений, потрапив у полон.\nЗ полону Д.Паламарчук втік. Перебував у місті Первомайську, де, надивившись на «новий» німецький порядок, увійшов у контакт з націоналістичним підпіллям - поширював листівки та інші агітаційні матеріали. Невдовзі був заарештований румунською сигуранцею, звідки його викупили побратими по ОУН. Але на слід цієї підпільної організації натрапило гестапо: усіх учасників заарештували і відправили в Кіровоградську тюрму, звідки Паламарчуку єдиному вдалося врятуватися. Допоміг йому в цьому німець Еммануїл Гельфріх, з яким Дмитро Хомович навчався в Одесі перед війною.\nД.Паламарчук пішки дістався до Івангорода. Тут отримав нове завдання проводу ОУН: передислокуватися в район активних бойових дій. Дмитро Хомович опинився на Волині, в районі Дерманя на батьківщині Уласа Самчука. Працював у пропагандистському відділі: писав нариси, гасла, пісні. Був секретарем на з’їзді поневолених народів Азії та Східної Європи, де зафіксував усі виступи представників різних націй.\nНавесні 1940 року в районі Дерманських хуторів радянська фронтова частина заарештувала Д.Х.Паламарчука. Йому повезло, що це були не мгбісти, які могли розстріляти на місці. Слідство тривало майже рік. В результаті він дістав десять років таборів суворого режиму. Відбував ув’язнення спершу в Київській колонії, а з 1948 року – в Інті, Комі АРСР. Працював на шахті. Саме в таборі він оволодів кількома іноземними мовами. Французької мови він вчився в колишнього німецького посла в Італії, англійської – в онука цукрозаводчика і мецената Миколи Терещенка. Під впливом Г.Кочура розпочав у таборі свою перекладацьку діяльність. В Інті Григорій Порфирович написав «табірні терцини» і присвятив їх Паламарчукові. Цей вірш так і зветься «Перекладач»:\nВ 1954 Д.Паламарчука звільнили, але без права повернення на Україну. Дмитро Хомович залишився в Інті на поселенні. Працював на деревообробному комбінаті. В Інті він познайомився, а згодом одружився з красивою дівчиною Валентиною Старік. Д.Паламарчук удвох з Г.Кочуром побудували собі хатину у шахтарському селищі, працювали, займалися перекладами.\nВ 1960 році Д.Паламарчуку дозволили повернутися на Україну. Дмитро Хомович з родиною спочатку оселився у місті Богуславі у батьків дружини, а згодом, завдяки М.Рильському, переїхав до Ірпеня, де мешкав його табірний побратим Григорій Порфирович Кочур з родиною, так як у Києві їм жити заборонялося. Проживав Д.Паламарчук по вулиці Східній, 43.\nВ нашому місті почалося нове письменницьке життя Дмитра Хомовича. Дякуючи Максиму Рильському, Григорію Кочуру, Володимиру Сосюрі, він одержував замовлення на поетичні переклади. З-під його пера вийшли переклади творів Ю.Тувіма, А.Міцкевича, Л. де Ліля, Ж.Бодлера, Ф.Петрарки, Байрона, О.Блока, В.Брюсова, С.Єсеніна, М.Танка, Я.Купали, Я.Коласа та ін.\nВ 1966 році в серії «Перлини світової лірики» в чудових перекладах Д.Паламарчука з’явились «Сонети» В.Шекспіра. Пізніше його переклади сонетів Шекспіра були відзначені у Англії.\nКрім поетичного, значний і прозовий перекладацький доробок Д.Х.Паламарчука. Це, зокрема, твори Ж.Верна, Г.Уелса, Г.Флобера, Д.Моріака, А.Франса, О.Бальзака та ін.\nВ 1990 році за кращий художній переклад творів світової літератури Дмитрові Паламарчуку було присуджено премію ім. М.Рильського.\nНапружено працюючи над перекладами, Дмитро Хомович власних віршів майже не писав. Лише коли Україна проголосила Незалежність, знову звернувся до поезії. В його віршах – спогади дитинства, біль за Україну, за рідний народ, викриття шовіністів, які зазіхають на Україну. Власні вірші поета вперше були опубліковані в сьомому номері журналу «Дніпро» за 1991 рік. В 1995 році з’явилася книга його вибраних поезій та перекладів «Подзвіння».\nПрацював Д.Х.Паламарчук напружено до останніх днів життя. Його серце зупинилося 15 листопада 1998 року на 84 році життя. Похований в Ірпені.\nЗ метою увічнення пам’яті славетного земляка в 2002 році в нашому місті частина вулиці Східної (від вул. Шевченка до вул. Грибоєдова) була перейменована на честь Дмитра Паламарчука. А 19 вересня 2009 року під час святкування Дня міста Ірпеня на будинку, де жив і працював поет і перекладач, було встановлено меморіальну дошку.\nПідмогильний Валер'ян Петрович –\nвидатний письменник і талановитий перекладач, одна з найколоритніших постатей української літератури двадцятих років.\nНародився 1901 року в селі Чаплі на Катеринославщині в селянській родині. Після закінчення церковно-парафіяльної школи з 1910 по 1918 р. вчився в Катеринославському Першому реальному училищі. Восени того ж року вступив на математичний факультет Катеринославського університету. Однак, через матеріальну скруту навчання залишив і взимку 1919-го перейшов до відділу народної освіти міста Катеринослва, де працював секретарем секції художньої пропаганди. Одночасно вчителював, викладав математику. В 1920 році був відряджений до Павлограда у відділ народної освіти, де пробув до половини 1921 року.\nВ Катеринославі вийшла перша книжка В.Підмогильного під назвою «Твори, том 1». Отже, Валер'ян Підмогильний заявив про себе як письменник у досить ранньому віці – у 17 років.\nВ 1921 році В.Підмогильний переїхав з Павлограда до Києва, працював близько двох місяців бібліографом у Книжковій палаті, потім, рятуючись від голоду, оселився у Ворзелі. В ці роки вийшли друком його твори «Остап Шептала», «Собака» та деякі інші. Відірваність від літературного життя стало в 1923 році причиною повернення В.Підмогильного до Києва.\nВ Києві В.Підмогильний працював у видавництві «Книгоспілка», також в редакції журналу «Життя й Революція» - одного з найсолідніших тодішніх часописів. В цей період в часописах і колективних збірках друкуються його твори: «В епідемічному бараці», «Військовий літун», «Історія пані Ївги». Окремими виданнями вийшла повість «Третя революція» та оповідання «Син». Усі ці твори ввійшли до найповнішої збірки письменника «Проблема хліба» (1927).\nВ кінці 20-х років загальна атмосфера ставала все більш гнітючою. Почалися сумнозвісні події із процесом так званої «Спілки визволення України», сфабриковані органами ДПУ, спрямовані проти української інтелігенції.\nВ.Підмогильний змушений був у грудні 1929 року переїхати з Києва до тодішньої столиці України - Харкова, де оселився з родиною в будинку «Слово». З вересня 1932 по квітень 1933 року він працював у видавництві «Рух» консультантом із зарубіжної літератури. Але, в основному, письменник інтенсивно перекладав: видав двотомник творів Дідро, трактат Карла Гельвеція «Про людину», брав активну участь у виданні 15-томника Оноре де Бальзака та 25-томника А.Франса. Його визнали одним із найталановитіших перекладачів зарубіжної літератури 20-30-х років.\nПісля видання роману «Місто» В.Підмогильний все частіше почав зазнавати нападок критиків. В 1930 роман був опублікований в Москві у перекладі російською мовою в серії «Творчество народов СССР», і хоч мав успіх, офіційною критикою був сприйнятий з роздратуванням. Згодом його записали в «реакційні» і заборонили. Проти В.Підмогильного було організовано цілу кампанію. Письменник тримався мужньо. Він пробував довести свою правоту, пояснював, давав відповіді на анкети, але все даремно — надходили часи важкі й понурі. Його твори майже не друкувались. А після вбивчої рецензії в газеті «Правда» книги письменника більше не виходили.\n8 грудня 1934 року в будинку творчості Заньки під Харковом тридцятитрьохрічного письменника заарештували. Йому інкримінували «участь у роботі терористичної організації». За вироком Верховного суду СРСР в кінці березня 1935 року В.Підмогильний був засуджений на десять років позбавлення волі і відправлений до Соловецького табору суворого режиму, де йому довелося пробути три роки в ізольованій камері.\nВ жахливих табірних умовах В.Підмогильний змушував себе працювати: читав, перекладав, писав нові оповідання і навіть романи, що допомагало витримувати важку самотність. Останній лист В.Підмогильного з Соловків датується 2 червня 1937 року.\nОфіційна дата смерті письменника - 19 грудня 1941 року. А розстріляли його 3 листопада 1937 року разом з великою групою української інтелігенції під Сандармохом (Карелія).\nВ 1956 році В.П.Підмогильний був посмертно реабілітований. Але довгі десятиліття творчість письменника була під забороною, як і саме його ім’я.\nВорзельський період життя В.Підмогильного\nУ Ворзелі В.Підмогильний оселився в 1921 році. Працював вчителем української мови та політосвіти у трудовій школі. Квартирував у будинку Портнових по вулиці Великого Жовтня, 56. Саме тут до нього приходить велике кохання до дочки місцевого священника, актриси Київського українського музично-драматичного театру Катерини Червінської. Усіх дивувала їхня закоханість, адже вони були зовсім різними: вона – жвава і граціозна, а він – мрійливий і зосереджений. Згодом вони одружилися, а через рік у подружжя народився син Роман. В цей час молода родина проживала у будинку батьків Катерини по вулиці Великого Жовтня, 33, який зберігся до наших днів. Відомо, що у Ворзель в гості до Валер’яна Петровича приїздив його батько і раптово помер. Поховали його на місцевому кладовищі, проте місцезнаходження могили невідоме.\nБезпосередньо у Ворзелі В.Підмогильний написав оповідання «Іван Босий» та «Проблема хліба».\nА восени 1923 року родина Підмогильних переїхала до Києва.\nНинішній Ворзель свято зберігає пам’ять про визначного українського письменника Валер’яна Петровича Підмогильного. У жовтні 1993 року тут створено шкільний літературний музей письменника «Світлиця Валер’яна Підмогильного». В музеї можна переглянути унікальні фотографії, документи, публікації про видатного митця, дослідження його творчості.\nДо 100-літнього ювілею письменника в червні 2001 року поряд з парадним входом у школу було відкрито меморіальну дошку з написом: «В нашій школі з 1921 по 1923 роки вчителював письменник В.Підмогильний».\nРибак Натан Самійлович –\nукраїнський письменник, громадський і політичний діяч, лауреат Державної премії СРСР (1950).Нагороджений орденами Вітчизняної війни 1-го і 2-го ступенів, Жовтневої Революції, Трудового Червоного прапора (двома), Червоної Зірки, медалями.\nНародився Натан Самійлович Рибак в селі Іванівка Новомиргородського (тепер Новоархангельського) району Кіровоградської області 3 січня 1913 року в сім’ї поміщицького управителя Самійла Рибака. Родина Рибаків жила заможно. За національністю Н. Рибак був євреєм, що скоро стало причиною його розлуки з рідним краєм. У 1921 році з'явились бандитські угрупування, які грабували і вбивали євреїв серед білого дня. Рятуючись від бандитів, родина Самійла Рибака змушена була покинути рідну домівку. Спочатку вони виїхали до Петроострова, а через короткий час переїхали до Шепетівки. Тут минали дитячі і юнацькі роки майбутнього письменника. Тут він закінчив семирічну школу, а потім продовжував навчання у фабрично-заводській школі при Шепетівській цукроварні (згодом - фабрично-заводський технікум). Школа готувала технологів та хіміків для цукрових заводів. Натан Рибак був одним з кращих учнів хімічного відділу, відзначався високою активністю в громадському житті школи. Саме на цей період припадають перші його літературні спроби.\nУ 1931 році в київській газеті «Пролетарська правда» було опубліковане перше оповідання молодого автора «Дорогами змагань». Після закінчення профшколи сповнений надій і сподівань Натан Рибак поїхав до Києва. Він вирішив стати інженером тому вступив до Київського хіміко-технологічного інституту.В інституті юнак гарно навчався, саме тут Н.Рибак зробив свій вибір. Він зрозумів, що літературна творчість - це справа його життя.\nЗгодом вийшла і перша його збірка оповідань під однойменною назвою. У журналі «Червоний шлях» була опублікована на неї доброзичлива рецензія. Окрилений успіхом, молодий письменник продовжував писати.\nВ 1934 році Натана Рибака прийняли до Спілки письменників СРСР.\nВ 1935 році Натан Рибак уже завідував відділом літератури і мистецтва в редакції газети «Комсомолець України» в Києві. Йому на той час було всього 22 роки, але ніхто не вважав його молодим письменником. Він активно виступав і в газеті, і на комсомольських зборах. Та, головне, був автором цілої низки поетичних і прозових творів. Писати він почав у сімнадцять років. А у двадцять - уже засів за свій перший роман «Гармати жерлами на схід» (1934).\nДалі був постійний творчий неспокій. У 26 років Натан Рибак був автором роману «Помилка Оноре де Бальзака», у 35 – «Переяславської ради».\nЩе в тридцятирічному віці він увійшов до рангу «маститих», а скоро став провідним прозаїком, якого знали не лише в нашій країні, а і за її межами.\nНа початку Великої Вітчизняної війни 1941-45рр. Н.Рибак виїхав до Уфи. Там він працював у евакуйованому з Києва видавництві Спілки письменників України, а з початку 1943 року майор Н.Рибак перебував у лавах діючої армії як військовий кореспондент центральної газети Військово-Повітряних сил «Сталінський сокіл».\nПісля війни Н.Рибак повернувся у зруйнований Київ.\nНатан Рибак - відомий український письменник, визнаний не лише в Україні, а й далеко за її межами, майстер з оригінальною манерою письма, в якій виразно поєднались реалістична конкретність та лірико-романтичний пафос.\nЗа роман-трилогію “Час сподівань і звершень» автор був удостоєний премії Радянського Комітету захисту миру – медалі «Борець за мир».\nЧимало сил Н.Рибак віддав журналістській роботі, виступав як публіцист. Крім того, він автор п’єси «Лавина» (1971) та збірки оповідань для дітей «Що сталося в останню хвилину» (1971). Творчість Натана Рибака - багатогранна і різнопланова. Але все в ній підпорядковано одній меті - служінню своєму народові. До останнього подиху письменник був вірний своєму кредо.\nЙого літературна творчість обірвалась несподівано, разом з його життям. 11 вересня 1978 року Натан Рибак загинув в автомобільній катастрофі. Похований на Байковому кладовиші. В Києві на будинку письменників Роліт, де він мешкав, встановлено пам’ятну дошку.\nІрпінський період життя та творчості\nІрпінь займав у житті та творчості Натана Рибака значне місце. Тут він проживав по вулиці Жовтневій, 102 понад двадцять років – з середини 50-х років по 1978 рік. Саме в Ірпені письменник створював свої визначні твори «Переяславська рада», «Час сподівань і звершень», «Солдати без мундирів».\nУ Натана Рибака було багато друзів. Та одними із найближчих були О.Корнійчук, В.Василевська, М.Бажан.\nПисьменник А.Хорунжий, який був сусідом Н.Рибака в Ірпені, у своїх спогадах писав: «...Тут, на Жовтневій, в одному з будинків за високими осокорами багато літ проживав Натан Самійлович Рибак. Тут прозаїк написав кілька визначних для нашої літератури творів. Доріжка стелеться понад огорожею, поміж кущами смородини, оминає яблуні. Вона оббігає садибу, творячи прямокутник. Призначена ж, звісно, для перерв, коли на веранді замовкає друкарська машинка, що цілими днями змагається з невтомними дятлами, і для тих годин, коли під осокорами озвуться дружні, привітні голоси друзів, приятелів, гостей із далекого краю... Праця в тихому закутку, перепочинок, прогулянка – і знову робочий стіл. Не було більшого щастя для письменника. А втім – громадський обов’язок, веління серця щоразу відривали його від столу й кликали в далекі мандри...».\nРильський Максим Тадейович –\nвидатний український поет, перекладач, вчений, лауреат Ленінської премії (1960), двічі лауреат Державної премії СРСР (1943, 1950), автор більш як тридцяти збірок віршів, а також літературознавчих та літературно-критичних праць і досліджень. Нагороджений орденами Леніна (трьома), Трудового Червоного Прапора, Червоної Зірки і медалями. Був академіком АН УРСР (з 1943) та АН СРСР (з 1958). Працював директором Інституту мистецтвознавства, фольклору та етнографії АН УРСР ( 1944-1964).\nНародився М.Т.Рильський 19 березня 1895 року в місті Києві, по вул.Тарасівській, в сім’ї українського культурно-освітнього діяча і етнографа, дворянина Тадея Розеславовича Рильського.\nВ родині, з одного боку, були глибокі народні корені, свято шанувались українські традиції і звичаї, а з другого - панувала високоінтелектуальна атмосфера, любов до книги, музики, мистецтва. Чи не тому хлопець уже в сім років написав свій перший вірш «Прошак». До 13-літнього віку М.Рильський учився вдома. З 1908 по 1915 рр. М.Рильський навчався в Києві в приватній гімназії В.П.Науменка, куди поступив, завдяки гарній домашній підготовці, відразу до третього класу. Майбутній поет захоплювався театром, музикою, любов до якої проніс через усе життя, хоч і не став професійним музикантом. В гімназії М.Рильський почав писати свої вірші. Він прийшов у літературу 15-річним гімназистом зі своєю першою збіркою «На білих островах» (1910). Дебют молодого автора був помічений, у віршах відчувався неабиякий талант, який звернула увагу Леся Українка, пророкуючи юному Рильському роль свого поетичного спадкоємця. В наступній книжці віршів «Під осінніми зорями» (1918) з’явилися справжні поетичні шедеври, один із яких – вірш «На білу гречку впали роси».\nПісля закінчення гімназії в 1915 році М.Рильський, за бажанням матері, стає студентом медичного факультету Київського університету. Однак, через три роки він переходить на історико-філологічний факультет до Українського народного університету, створеного на громадських засадах. Та закінчити університет він, на жаль, так і не зміг у зв’язку з революцією і громадянською війною.\nЗ 1919 по 1923 рр. М.Рильський спочатку вчителював у сільській школі у Сквирі на Київщині, а потім завідував школою та викладав українську мову та літературу на Житомирщині у рідній Романівці. Восени 1923 року поет залишає Романівку і переїздить до Києва. Тут він протягом шести років, до 1929 р., викладає українську мову та літературу в 2-й залізничній трудовій школі, що містилась тоді недалеко від вокзалу. Один рік він читав лекції з мови та літератури на робітничому факультеті Київського університету, а пізніше, в 1931-1932 рр., - в Українському інституті лінгвістичної освіти. Але хоч педагогічна праця забирала багато часу, основною його професією стає література, поезія - саме в ці роки він і визначається як справжній професійний письменник.\nВ 1926 році Максим Рильський одружився з вчителькою Катериною Миколаївною Паткевич, яка протягом тридцяти років була йому коханою дружиною і вірною подругою і порадницею.\nМ.Рильський разом з однодумцями М.Зеровим, Б.Филиповичем, М.Драй-Хмарою та іншими об’єдналися в гурт «П’ятірне гроно неокласиків». Приналежність до цього гурту в 1931 році стала однією із причин арешту М.Рильського. Його оголосили ворогом народу, непролетарським письменником і засудили на 10 років Соловків. Однак, через півроку його було звільнено за відсутністю даних по звинуваченню. М.Рильський пішов на співпрацю з владою. Він писав пісні про Сталіна, щоб зберегти своє життя і створити безсмертні шедеври (збірки «Київ» (1935), «Україна (1938), «Збір винограду» (1940) та ін.). Його товариші-неокласики Д.Загул, М.Драй-Хмара, М.Зеров, П.Филипович були репресовані й загинули в концтаборах.\nВ 1932 році вийшла збірка М.Рильського «Знак терезів», в якій відчувається перелом у свідомості поета. У збірці переважали вірші по уславленню нової доби. Але високе мистецтво часто перемагало, і тоді з’являлися справжні поетичні перлини, які пережили поета.\nУ 1934 році М.Рильський був прийнятий до Спілки письменників, брав участь у всіх з’їздах письменників. З 1929 по 1935 рік завідував літературною частиною оперного театру. З 1942 року до кінця днів працював директором інституту мистецтвознавства, фольклору та етнографії Академії наук. З 1941 по 1945 роки керував Спілкою письменників України. Вибраний дійсним членом Академії наук.\nВ роки Великої Вітчизняної війни, перебуваючи еміграції в Уфі, М.Рильський виступав на антифашистських мітингах і зборах, читав свої твори по радіо, виїздив на фронт. В повоєнні роки М.Рильський працював як науковець, перекладач, дослідник творчості Т.Шевченка, А.Міцкевича. Як авторитетний учений брав участь у підготовці та виданні праць загальнонаціональної культурної ваги.\nІрпінський період життя і творчості М.Рильського:\nЖиття М.Рильського тісно було пов’язане з Ірпенем. Ще наприкінці 20-х років ХХ ст. він разом з дружиною та старшим сином Жоржем винаймав кімнату в Ірпені, і родина проживала тут ціле літо, не раз приїздив до Ірпінського будинку творчості письменників.\nБудиночок, який збирався придбати М.Рильський, був ще незакінчений, з недобудованою верандою. Грунт на садибі – суцільний пісок, росло лише кілька фруктових дерев. Максим Тадейович доклав чимало зусиль до того, щоб перетворити свою ділянку на справжній сад. Особливою гордістю М.Рильського були викохані ним троянди і полуниці. Не раз він згадував їх у віршах.\nНа ірпінській дачі М.Рильський мав можливість для спокійної творчої праці у будь-яку пору року. Наше місто було для поета особливим джерелом натхнення. Це відчувається в усіх його творах «ірпінського» періоду («Молодий садок», «Ніч колихала так ласкаво…», «Димом котиться весна», «Медитації», «Три ідилії», «В бідне серце моє закрадається вечір покволом» та ін.).\nІдилічне перебування на дачі в Ірпені перервала війна. Під час війни, опинившись в Уфі, а згодом переїхавши до Москви, Максим Тадейович довго нічого не знав про долю ірпінського будиночка. Тільки десь восени 1943 року, перебуваючи з родиною в Москві, Максим Тадейович дізнався від старшого сина Жоржа, який приїхав до них з фронту в короткочасну відпустку, що його будиночок уцілів, тільки в ньому в роки окупації знаходилася місцева поліція. Факт цей болісно вразив письменника, і через рік, у 1944 році він написав вірш «Напис».\nРодина Рильських повернулася до Києва 16 квітня 1944 року. Почався період «освоєння» розграбованої німцями міської квартири і, звичайно, Ірпеня. Ірпінський будиночок війна не зачепила, але з речей, залишених там, нічого не збереглося. Лише згодом віднайшовся рояль.\nДобиратися до Ірпеня тоді було дуже важко, дороги в роки війни були розбиті. Відразу після війни М.Рильський з родиною їздив в Ірпінь переважно поїздом. Поїзди ходили без розкладу і інколи подорож до Ірпеня тривала декілька годин.\nВесною 1951 року, закінчивши спорудження двоповерхового будинку в Голосієві, родина М.Рильського виїхала з Ірпеня. Розрослася сім’я, і ірпінський будиночок став тісним. Крім того, у поета було гірке відчуття від усвідомлення того, що його дачу спаплюжили фашисти. Однак, до кінця свого життя М.Рильський згадував Ірпінь і сумував за ним. Так скінчився «ірпінський» період життя не тільки М.Рильського, а і всієї родини.\nНа голосіївській дачі письменник провів останні тринадцять років життя. Зломлений тяжкою хворобою, він працював до останніх днів, іноді навіть втрачаючи свідомість від болю. В цьому будинку 24 липня 1964 року, не доживши року до свого семидесятиліття, Максим Рильський відійшов у вічність.\nВ останню путь поета проводжали його улюбленою піснею «Забіліли сніги». Поховали його на Байковому кладовищі.\nЗ метою увічнення пам’яті великого сина українського народу в Києві вулиця Радянська, на якій він жив і працював протягом 1951-1964 рр., перейменована на його честь. В Ірпені в 1982 році вулиця Гутенберга та провулок Гутенберга були перейменовані на вулицю Рильського та провулок Рильського.\nСтельмах Михайло Панасович -\nвидатний український поет і прозаїк, драматург і фольклорист, публіцист і сценарист, який своїми творами підніс рідне слово до високих вершин в українському письменстві ХХ століття. Член Спілки письменників України, лауреатом Державної премії СРСР (1951), Ленінської премії (1961), а також Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка (1981).\nНародився майбутній письменник 24 травня 1912 р. у селі Дяківці Літинського району на Вінниччині в родині незаможного хлібороба. Тут, серед мальовничої природи Прибужжя, в рідному селі минали дитячі і юнацькі роки майбутнього письменника.\nМати М.Стельмаха, Ганна Іванівна, добра, ласкава і невтомна трудівниця, перша пробудила в дитячому серці любов до навколишньої природи. Великий вплив на формування малого Михайла мали також батько, Панас Дем’янович, дід Дем’ян, колишній кріпак, та бабуся, яку він дуже любив. З дитячих років Михайлик звик працювати. Він орав і сіяв, жав і косив. Пізніше допомагав батькові теслярувати і стельмахувати. Він швидко, самотужки навчився читати. Найбільше захоплювали його дві книжки – «Кобзар» Тараса Шевченка та «Тарас Бульба» Миколи Гоголя. В 1921 році майбутній письменник пішов відразу до другого класу початкової школи. По закінченні сільської школи Стельмах навчався в школі колгоспної молоді.\nВ 1928 році М.Стельмах став студентом Вінницького педтехнікуму. Вчився на відмінно. На той час юнак був уже автором багатьох заміток, нарисів, фейлетонів, які друкувались в обласній газеті.\nПісля закінчення педтехнікуму навчався у Вінницькому педагогічному інституті на мовно-літературному факультеті. Був членом Вінницької літературній студі.\nПісля закінчення інституту в 1933 році М.Стельмах вчителював дві зими на Вінничині. З 1935 і до 1939 року вчителював у селах на Київщині - спочатку на рідному Поділлі, а потім у школі села Літки Броварського району.\nПерші поетичні спроби М.Стельмаха припадають десь на 1936 рік. В літературу М.Стельмах ввійшов як поет-лірик. В 1940 році його прийняли до Спілки письменників України. Радісною, хвилюючою подією в житті письменника став вихід у світ 1941 року, перед війною, з благословення М.Рильського, першої його збірки поезій «Добрий ранок». Редактором її був А.Малишко. Та радість невдовзі потьмарилася страшним всенародним горем - війна!...\nВелику Вітчизняну війну М.Стельмах зустрів в Білорусії, під Полоцьком, рядовим артилеристом-зв’язківцем. У жорстоких і кривавих боях М.Стельмах був двічі тяжко поранений. Після другого поранення Стельмах служив у караульній роті в Уфі. В 1944 році його хотіли комісувати, але він повернувся на фронт – уже не в якості артилериста, а як спеціальний кореспондент газети І Українського фронту «За честь Батьківщини».\nПід час війни у Воронежі та Уфі під редакцією М. Рильського вийшли дві збірки фронтових віршів М.Стельмаха «Провесінь» та «За ясні зорі» (1942), а в 1943 році в Уфі побачила світ книжка оповідань «Березовий сік» під редакцією Ю. Яновського, яка засвідчила офіційне народження Стельмаха-прозаїка.\nРазом з військами Радянської Армії поет-воїн Михайло Стельмах пройшов Польщу, Чехословаччину, Австрію і закінчив війну на німецькій землі, а після закінчення Великої Вітчизняної війни М.А.Стельмах повернувся на Україну.\nЗ 1945 по 1953 рік, на запрошення Максима Рильського, письменник працював на посаді наукового співробітника в Інституті фольклору, етнографії та мистецтва АН УРСР. У післявоєнні роки М. Стельмах досить плідно виступав у різних жанрах літератури - писав вірші і романи, п'єси і кіносценарії, повісті і статті, видає кілька поетичних збірок: «Шляхи світання» (1948), «Жито сили набирається» (1954), «Поезії» (1958), «Мак цвіте» (1968). Особливо мистецький талант письменника розцвів у прозі. У 1949–1951 роках побачили світ дві його книги – «На нашій землі» і «Великі перелоги». Об’єднавши їх в один твір, письменник дав назву романові «Велика рідня» (1951), за який його відзначили Державною премією СРСР (1951). За трилогію «Хліб і сіль», «Кров людська – не водиця» і «Велика рідня» він був удостоєний Ленінської премії (1961), а за роман «Чотири броди» - Державної премії УРСР ім. Т.Г.Шевченка (1981). Окремо слід сказати про збірки поезій для маленького читача. М.Стельмах любив дітей і писав для них цікаві вірші, які так подобалися і дошкільнятам і школярам. Кілька поколінь українців зачитувалися творами М.Стельмаха, які виходили мільйонними накладами. Твори Стельмаха перекладені 43 мовами світу.\nА ще Михайло Стельмах був сміливою людиною. Мабуть тільки він міг написати в 1973 році некролог у київській пресі пам'яті українського поета, в'язня ГУЛАГУ СРСР Олеся Журбу.\nПоет у прозі — так можна і сьогодні сказати про неперевершеного майстра слова Михайла Стельмаха. Помер письменник 27 вересня 1983 р.Похований на Байковому кладовищі в Києві.\nІрпінський період в житті М.Стельмаха\nЖиттєва і творча біографія М.Стельмаха була тісно пов’язана з Ірпенем. Останні роки свого життя письменник проживав на ірпінській дачі по вулиці Жовтневій, 85 з початку 50-х років до 1983 року.\nНевістка письменника Людмила Вікторівна Стельмах у своїй книзі спогадів «Мій кіт за тобою скучив» згадує: «Більшість часу Михайло Панасович проводив за містом, в Ірпенi. У 50–х роках він туди перевіз батьків з села. Вони вже були старенькі, а в місто, до Києва не хотіли. А в Ірпені Михайлові Панасовичу виділили діляночку, і він побудував будинок для батьків, без витребеньок, але дуже зручний. Батько невдовзі помер, а Стельмах більшість часу проводив там, з мамою — він був прекрасним сином. В Ірпені йому добре працювалося...».\nУже тяжко хворий М.Стельмах думав про майбутнє свого саду. І коли дружина Леся Анатоліївна зважала на його недугу, він відповідав: «Е ні, народ каже по-іншому: «Вмирати вмирай, а жито сій!».\nВ Ірпені письменник плідно творив. Тут він написав багато творів, зокрема, останній свій роман «Чотири броди».\nЗараз у ірпінському будинку М.Стельмаха проживає його син Дмитро.\nЗ метою увічнення пам’яті видатного письменника в Ірпені в 1986 році рішенням Ірпінського міськвиконкому вулиця І-а лінія була перейменована на вулицю Стельмаха.\nХорунжий Анатолій Мефодійович -\nукраїнський письменник. За участь у бойових операціях А.Хорунжий був нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора, орденами Червоної Зірки (двома), Вітчизняної війни 2-го ступеня (двома), «Знак Пошани» (двома), а також медалями та Почесними Грамотами.\nНародився Анатолій Хорунжий 5 листопада 1915 року в селі Маломихайлівка Васильківського району на Дніпропетровщині в селянській родині. Батьки згодом переселилися на хутір Таранове, де і провів майбутній письменник шкільні роки. Рано став допомагати батькові орати, сіяти, копати.\nПершими самостійними кроками в житті А.Хорунжого було навчання в ФЗУ в місті Дніпропетровську, а згодом – нелегка праця арматурника на заводі ім. К.Лібкнехта в Нижньодніпровську. Вже тоді був членом заводської літературної групи, писав вірші й оповідання.\nЧерез деякий час А.Хорунжий повернувся на село, до свого району. Був секретарем комсомольської організації села Дебальцеве й одночасно заступником голови правління колгоспу «Весела долина» Васильківського району, а згодом - інструктором райкому комсомолу. З 1933 по 1935 роки А.Хорунжий співпрацював у районній газеті «Колгоспник Васильківщини».\nБажання здобути вищу освіту привело майбутнього письменника в Харківський інститут журналістики, де він навчався з 1935 по 1938 роки. Саме в цей час А.Хорунжий почав друкувати свої перші літературні спроби в періодичній пресі. Після закінчення інституту працював в Києві в редакції газети «Комуніст».\nВелика Вітчизняна війна вписала в біографію майбутнього письменника свої героїчні сторінки. Капітану Хорунжому довелося пройти важкими фронтовими дорогами від Сталінграда до Берліна.\nА.Хорунжий був фронтовим кореспондентом газет «За честь Родины», «За честь Батьківщини», «Крылья победы», журналістом переднього краю. Його фронтові нариси і зарисовки друкувалися на сторінках газет Воронезького фронту і Другої повітряної армії. Він брав участь у бойових операціях, як стрілець-радист в екіпажі бомбардувальника, за що був нагороджений орденами та меділями.\nПісля війни А.М.Хорунжий повернувся на батьківщину, працював в Чернівецькому літературно-меморіальному музеї Юрія Федьковича, потім читав лекції перед жителями найвіддаленіших куточків Буковини, виїжджав у тривалі журналістські відрядження.\nУ 1949 році письменник видав свою першу збірку «Буковинські оповідання», яка поставила його в ряди молодих українських прозаїків, що влилися в Спілку письменників у післявоєнні роки. З 1950 року А.Хорунжий жив у Києві. Працював в редакціях газет, журналів «Дніпро», «Вітчизна», директором Бюро пропаганди художньої літератури СПУ, редактором газети «Літературна Україна», секретарем правління Київської організації СПУ. Одночасно займався літературною діяльністю.\nВивчаючи життя своїх героїв, письменник часто виїздив у творчі відрядження. Поїздки по Україні принесли йому книжки нарисів та оповідань «Літа молодії» (1952), «Весняний дощ» (1954), «Незабутні весни» (1959). Особливо дорогим твором, до якого А.Хорунжий повертався не раз і не двічі, стала повість «Весняний дощ». Після знайомства з краєм цілинних земель було написано нарис «На цілинних землях» (1954), книжку оповідань «Вечірня дорога» (1956) та повість «Ковила».\nЖиття і літературна праця А.Хорунжого були тісно пов’язані з буднями простих людей, серед яких він часто зустрічав колишніх фронтовиків. Письменник почав опікуватися «солдатськими спогадами», створювати своєрідну книгу пам’яті, літопис фронтових буднів. Перший випуск солдатських мемуарів «Ми йшли до тебе, Перемого!» (1984) А.Хорунжий присвятив 40-річчю Перемоги. Згодом побачили світ наступні випуски. Вінбув такожспівавтором сценарію документального фільму «Крила Перемоги» (1973).\nОкремими книгами вийшли спогади повітряних асів, Героїв Радянського Союзу О.Покришкіна, В.Лавриненкова, В.Єфремова, М.Дев’ятаєва у творчій співдружності з А.Хорунжим. Протягом 1963-1985 років вони були частими гостями в його ірпінському будиночку. За плечима А.М.Хорунжого – великий шлях життя, творчого зростання. Вагомий доробок письменника, невтомні його пошуки – в ім’я добра, в ім’я майбутнього.\nПомер А.М.Хорунжий 8 травня 1991 року в Києві.\nІрпінський період життя та творчості Анатолія Хорунжого\nІрпінь займав значне місце в житті письменника. Перше знайомство А.Хорунжого з нашим містом відбулося в 1943 році, коли він брав участь у визволенні Києва і перебував як військовий кореспондент в Ірпені, Ворзелі та Гостомелі.\nУ 1958 році оселився на дачі в Ірпені по вулиці Спартака, 3, поблизу Будинку творчості письменників (на фото). Тут письменник прожив понад тридцять років та написав більшість літературних творів, серед них повісті «Місто над нами», «Три верби», «Незакінчений політ», «Ковила», кілька десятків оповідань. Також в нашому місті проживали його батьки та сестра письменника.\nАнатолій Мефодійович керував в Ірпені літературною студією «Дебют», створеною в 1989 році редакцією міської газети «Прапор перемоги» разом з міським товариством книголюбів при центральній міській бібліотеці (на фото). Для студійців, так як і для всіх читачів, стало несподіванкою те, що письменник все життя потроху складав вірші, котрі ніде не друкував.\nЛітературна студія «Дебют» працює і зараз в стінах Ірпінської центральної міської бібліотеки, а деякі студійці і досі пам’ятають свого художнього керівника Анатолія Мефодійовича Хорунжого.\nЧереватенко Леонід Васильович —\nукраїнський поет, перекладач, літературознавець, кіносценарист.\nЛауреат Національної премії України ім.Т.Г.Шевченка (2002), а також інших премій. Член Національної спілки письменників та Національної спілки кінематографістів України. Автор поетичних збірок «Скіфський степ»(1980), «Відкритий звук» (1998), «Хронологія побутова» (2003), «Закляте залізо» (2012), сценарист.\nНародився Леонід Васильович Череватенко 31 жовтня 1938 року в місті Дніпропетровську.\n«…Мій батько ж був залізничником. – згадував Леонід Васильович. - І переїжджали ми часто – з дистанції на дистанцію. На кожному новому місці нам давали службову квартиру. Багато місць змінили – я назавжди запам’ятав цей службовий холод».\nПісля закінчення школи поїхав працювати на Донбас, на Луганщину. Працював юнак на шахті у шахтарському місті Ровеньки на кордоні з Росією. Там він познайомився з творами Євгена Плужника,і саме цьому видатному поетові потім була присвячена дипломна робота студента Київського державного університету імені Т.Г.Шевченка Леоніда Череватенка. Дипломну роботу в університеті Л.Череватенко хотів писати про Валер’яна Підмогильного, але йому не дозволили. Пояснили це так: «Ми реабілітували людей, але не їхню творчість».\nПісля закінчення в 1966 році університету, завдяки анкетному «пролетарському походженню», Л.Череватенку пощастило потрапити на Вищі сценарні курси при Держкіно СРСР у Москві, які він закінчив у 1970 році. За брежнєвських часів діяла рознарядка, за якою вихідці з робітничих родин отримували певні пільги, тож він якраз підходив під ці параметри.\nПісля повернення на Україну влаштувався на роботу на кіностудію імені Довженка. З кіностудії його звільнили за націоналізм - розмовляв українською мовою, а значить був небезпечним. До того ж він спілкувався тоді з багатьма видатними людьми, вигнаними звідусіль, - Г.Кочуром, В.Стусом, М.Лукашем, І.Дзюбою, Д.Паламарчуком.\nКрім кіностудії, Леонід Череватенко працював у пресі, зокрема в журналі «Новини кіноекрана», у видавництві «Музична Україна», був заступником керівника Державного департаменту кінематографії, обіймав посаду заступника голови Київської організації Спілки письменників України.\nБагато років Леонід Череватенко жив у Бучі в батьківській хаті, збудованій власними руками. Однак, життя в нього тут складалося непросто. «Навіть установлення домашнього телефону я 20 років добивався! Працював керівником Державного департаменту кінематографії – і не міг цього питання вирішити!», - розповідав Леонід Васильович.\nПриірпіння він вважав «осердям неповторної цивілізації, велич якої ще не усвідомлена».\nЛеонід Васильович Череватенко з 2006 року Почесний громадянин міста Ірпеня: «Ірпінь – це одне з найкращих міст в Україні. Тут зосереджені колосальні інтелектуальні сили. Коли був майстер-клас (Будинок письменників, вересень 2006 року), діти приносили свої вірші, я ще раз переконався, що тут живуть люди з Божою іскрою», - казав Леонід Васильович.\nПерша поетична збірка Л.Череватенка «Скіфський степ» вийшла друком у 1980 році. Автор тоді займався археологічними дослідженнями і писав про це у своїх поезіях, по-філософськи осмислюючи людське буття. Окремий цикл віршів цієї збірки присвячено донецькому степові та шахтарям. Вже першою своєю збіркою віршів Леонід Череватенко серйозно приступив до будівництва свого неповторного поетичного світу.\nУ 2002 році Леонід Васильович Череватенко став лауреатом Національної премії імені Тараса Шевченка за кінотрилогію «Я камінь з Божої пращі». Зараз навіть важко собі уявити, що ця картина була в Україні арештована і три роки пролежала на полиці. Її не знищили лише тому, що плівки були куплені за спонсорські гроші.\nКінотрилогія була завершена в кінці 2000 року і стала останнім українським фільмом ХХ століття. Однак, картина припадала пилом, доки про це випадково не дізнався тодішній віце-прем’єр Микола Жулинський і не дав вказівку показати фільм світові. А в 2002 році Л.Череватенку та А.Микульському дали за неї Національну премію.\nОднак, фільм Л.Череватенка «Я камінь з Божої пращі» не єдиний, який хотіли знищити. В 1983 році було знято документальну кінострічку «Ваш Леонід Первомайський». Її було наказано змити сріблом із плівок. На щастя фільм вдалося викупити за декілька пляшок коньяку. А потім він 20 років пролежав під ліжком Л.Череватенка.\nЛише в 2009 році в Центрі культури «Уваровський дім» у Ворзелі, за творчої підтримки Ірпінського культурологічного товариства ім. Д.Паламарчука відбулася презентація першої версії документального фільму Леоніда Череватенка «Ваш Леонід Первомайський». Це фільм про нашого земляка, відомого українського прозаїка, поета, драматурга, журналіста Леоніда Первомайського (Іллю Гуревича), який в 1953-1973 роках проживав у Ірпені по вулиці Комінтерну, 1.\nОстання поетична збірка Л.Череватенка «Закляте залізо» вийшла друком 2012 року і на початку 2013 року була визнана «Українською книжкою року» в номінації «За видатні досягнення у галузі художньої літератури».\nВ останні свої дні, незважаючи на тяжку хворобу, Л.Череватенко продовжував роботу в різних жанрах, багато виступав у пресі з питань кіномистецтва.\nПомер Леонід Васильович 9 травня 2014 року, залишивши про себе вічну пам’ять у прийдешніх поколіннях.\nШудря Микола Архипович -\nшироко знаний в Україні кінодраматург, письменник, журналіст, перекладач, пошуковець, лауреат Державної премії України імені Т.Шевченка (1991) та багатьох інших премій. Член Національних спілок журналістів (1963) та кінематографістів (1980) України. Автор близько 20 книг: повістей, нарисів, романів, віршів. Сценарист, перекладач.\nНародився Микола Шудря 5 січня 1935 року у селі Веселий Поділ нині Семенівського району Полтавської області.\nНародився майбутній письменник у хліборобській родині. Батьки були майже неписьменні. Мати, Параска Омелянівна, закінчила два класи і курси трактористів. Батько, Архип Никифорович, – також два класи та районну курсантську школу (РКШ).\nМикола Шудря закінчив Веселоподолянську семирічку, далі продовжував навчання у Семенівській середній школі. Ця дорога до школи за сім кілометрів, крізь завірюхи та хвищі, з веселоподолянського хутора у Семенівку ще в підлітковому віці пробудила в ньому пристрасть до блукань, а згодом - до журналістики та письменства.\nМикола рано відчув потяг до літературної творчості. Вже в четвертому класі йому доручили випускати стінгазету «Зміна», редактором, художником і дописувачем якої він був сам. Писав вірші, нариси, фейлетони.\nСтаршокласником подавав свої замітки до районної газети, надсилав свої вірші у республіканські газети. Збереглася відповідь газети «Зірка» на віршовані твори Миколки Шудрі, в якій зазначалося: «оригінальні рядки, які надіслав нам Микола Шудря з Веселого Подолу на Полтавщині…». Так Микола під час весняних канікул у дев’ятому класі написав одноактову п’єсу «Докери Марселю» і надіслав її у Полтаву до Будинку народної творчості. За тиждень прийшла схвальна відповідь: «Якщо це ви самі написали, то дуже добре…». А ще Микола захоплювався математичними науками був учасником Міжнародної математичної олімпіади в Празі, де посів перше місце. Він був найкращим учнем школи, але золоту медаль так і не отримав. Цьому посприяв шкільний парторг, з яким Микола був у затяжному зіткненні.\nПісля закінчення школи, в 1953 році М.Шудря став студентом факультету журналістики Київського університету. З першого курсу навчання Микола випускав факультетську стіннівку і сатиричний додаток до неї «Йорш», робили університетську багатотиражну газету «За радянські кадри». Її авторами були В.Чорновіл, В.Коломієць, О.Лупій, В.Підпалий та інші.\nМ.Шудря дуже любив читати, трепетно ставився до книги. Особливим місцем для нього була бібліотека. Саме тут він познайомився з майбутньою своєю дружиною Катериною Колесниковою. Після закінчення університету Микола з Катериною побралися. А через деякий час у них народилась донечка, яку назвали Наталкою.\nРодина тоді проживала в Ірпені, у будинку, який залишився Шудрям у спадок після смерті батьків Катерини Петрівни. Микола Архипович любив цей ірпінський куточок раю, написав тут чимало цікавих матеріалів, гостинно зустрічався тут з багатьма відомими поетами, письменниками, вченими, друзями.\nПротягом 1962-1965 років Микола Шудря навчався в аспірантурі на факультеті журналістики, а в 1964-1967 роках викладав в університеті. Ще в студентські роки М.Шудря підробляв в редакціях газет, згодом працював у різних періодичних виданнях: газетах «Літературна Україна», «Радянська Україна», «Наш час»; журналах «Україна», «Народна творчість та етнографія». Крім того, обіймав посаду старшого редактора Головного управління газет і газетних поліграфічних підприємств Комітету у справах преси при Раді міністрів УРСР. Одночасно, в 1969-1976 роках, викладав історію книги і сценарну майстерність у Київському інституті культури, був викладачем у інших столичних вузах.\nЗа підтримку української ідеї його вигнали з університету, не дали захистити вже підготовлену дисертацію. Відтак згодом «пішли» з Інституту імені М.Рильського, інституту культури. Шість років він перебивався випадковими підробітками, щодня з ранку до вечора працював мов каторжний в науковій бібліотеці, архівах, в запасниках рідкісних видань, рукописних відділах, наполегливо перелопачував літературу.\nВтішався тим, що мав вірну і мудру дружину, успішну доньку, маленьких внучок Оксанку і Ясю.\nЗгодом М.Шудря потрапив у документальне кіно, де створив понад 120 захоплюючих, самобутніх стрічок.\nМ.Шудря завжди мав активну громадську позицію, тож на вибух на Чорнобильській АЕС відгукнувся одним із перших. З третього по дванадцяте травня 1986 року він працював у чорнобильській зоні, і журнал «Україна» публікував його репортажі - правдиві свідчення очевидця-ліквідатора. За ці мужні публікації автор одержав премію Спілки журналістів України «Золоте перо».\nЗвичайно, робота в чорнобильській зоні похитнула здоров’я М.Шудрі, і він як «чорнобилець» в 1993 році вийшов на пенсію. Але не на відпочинок. Він уперто продовжував працювати.\nВ 1996 році в родині М.Шудрі трапилася трагедія – в перший день січня від саркоми крові Катерина Петрівна передчасно померла. Микола Архипович тяжко переживав цю втрату. Його підтримували донька Наталія, зять Олександр, внучки Оксана і Ярослава, а також друзі і приятелі.\nДоля не залишила його в тяжку годину. Він зустрів жінку, яку покохав, - Євгенію Стефанівну Смоляк. 25 квітня 1998 року вони одружилися і прожили у парі чотирнадцять щасливих років.\n«Нас поєднала сердечна приязнь і творчість. Удвох легше було долати всілякі труднощі. Кожен по-своєму, але у спільній супрязі, ми утверджували своє «я»: він – у письменстві, я – в дослідженні вишивки», - розповідала Євгенія Стефанівна. Микола Шудря був її натхненником, стимулював запал дослідництва, а вона між реанімаціями і доглядом за ним спрагло тягнулася до його висоти.\nДруг М.Шудрі Олексій Дмитренко писав про неї: «Євгенія Смоляк-Шудря дивотворить барвистою ниткою, вона – художниця, майстриня самобутніх гобеленів…яка не дозволила, щоб «золоте перо» випало раптом із підкошених недугою чоловічих рук, із рук Майстра».\nПрацював М.Шудря завжди дуже напружено, що і відбивалося на здоров’ї. Подолав інфаркт, три інсульти і продовжував працювати. Упорядковував неопубліковані твори, щоденники, начерки, готував до публікації нові твори. Уже тяжко хворий він підготував до видання не одну книжку.\nПісля 2008 року здоров’я його ще більше погіршилося, неймовірно боліли ноги. Та навіть в останній рік життя він не полишав літературної та дослідницької діяльності.\nУ нього було ще багато творчих задумів, та, на жаль, 27 березня 2012 року на 78-му році життя перестало битися серце Миколи Шудрі.\nПрощання з письменником відбулося 29 березня в Будинку кіно. Поховали М.Шудрю в Києві на Байковому кладовищі.\nЮщенко Олекса Якович –\nпоет, прозаїк, журналіст, член Національної Спілки письменників з 1944 року, лауреат багатьох премій. Заслужений діяч мистецтв України, заслужений працівник культури Білорусі та Чувашії. Нагороджений орденами «За заслуги», «За мужність», багатьма медалями, серед них «Партизану Вітчизняної війни» II ступеня.\nОлекса Якович Ющенко народився 2 серпня 1917 року в селі Хоружівка Недригайлівського району Сумської області в селянській родині. Читати навчився він рано. Батько з 1911 року проходив військову царську службу на Кавказі і привіз з Тифлісу цілу скриню книг: і «Кобзар», і твори Пушкіна, Чехова, а також старанно переписані добрим почерком українські пісні, які любили співати на чужині.\nПісля семирічної школи навчався в Роменському агрономічному технікумі, деякий час працював агрономом у своєму районі. Потім було навчання в Ніжинському учительському інституті ім.Гоголя, після закінчення якого завідував відділом літератури та мистецтва в чернігівській обласній газеті «Молодий комунар», керував літературним об'єднанням Чернігівщини. З 1935 року на сторінках місцевих газет почали з’являтися перші вірші молодого поета.\nЗа станом здоров’я О.Ющенко не був призваний до радянської армії, причиною була серцева недуга. Під час війни три роки О.Ющенко працював в Саратові на радіостанції України імені Т.Шевченка завідуючим відділом партизанського руху, а також редактором матеріалів для Середньої Азії, Уралу та Поволжя. Бував у військових частинах, збирав матеріали для радіопересилань. Його кращі твори передавали по радіо і засилали в тил ворога окремими листівками. В 1943 році Олекса Ющенко в журналі «Перець», який тоді виходив у Москві, вперше виступив з сатиричними віршами. В 1944 році за рекомендацією М.Рильського, П.Тичини, В.Сосюри Олексу Ющенка прийняли до Спілки письменників.\nПісля війни з колективом радіостанції імені Т.Шевченка О.Ющенко прибув до щойно визволеного Києва і оселився тут назавжди.\nЗ 1944 по 1946 рік письменник завідував відділом літератури та мистецтва у редакції республіканської газети "Зірка". Перша збірка віршів «До рідної землі» вийшла 1945 року. Віршам, що склали цю збірку, притаманні мотиви мужності, високості духу воїнів, героїв партизанської війни в тилу ворога. Журналістська праця в газеті тривала недовго. Видавши збірки поезій "До рідної землі", "Моя весна", "Сонячна дорога", О.Ющенко зосередився на поетичній творчості.\nЗа багатолітнє творче життя письменника побачили світ більше сорока книг прози, поезії. Творам О.Ющенка характерні дотепний гумор, властивий духові українського фольклору, простота форми. Поет оспівував любов до Батьківщини, до матері, красу праці і людської душі.\nО.Ющенко брав участь в ювілейних вечорах, присвячених Остапу Вишні, Олександру Ковіньці, Володимиру Самійленку, Степану Руданському. На Другому фестивалі всеукраїнського гумору і сатири 1993 року він отримав Диплом I ступеня.\nЗавдяки народно-пісенній інтонації вірші О.Ющенка легко запам’ятовувались. То ж не дивно, що багатьом з них судилося злетіти на крилах пісень, авторами музики яких були П.Майборода, Л.Ревуцький, В.Кирейко та інші. Лише у двотомнику вибраних пісень Платона Майбороди (1970) – понад двадцять створених на вірші О.Ющенка. А композитор Р.Симович за одноіменним твором О.Ющенка створив вокально-симфонічну поему «Карпати».\nАктивно працював поет і в галузі журналістики. Прозові твори – нариси, спогади про діячів мистецтва і літератури, етюди, зарисовки про літературу і природу – склали книжку О.Ющенка «Безсмертники» (1-3, 1974—1982), яка отримала високу оцінку як української, так і тодішньої союзної преси.\nОлекса Ющенко - почесний член Всеукраїнської спілки кобзарів. З юних літ він був прихильний до кобзарського мистецтва. Його книга «Бандуристи – орли сизі» - це справжня енциклопедія кобзарського мистецтва, захоплююча оповідь про долі та здобутки неперевершених майстрів, якими були Єгор Мовчан, Євген Адамцевич, Володимир Перепелюк, Олексій Чуприна та чимало інших видатних кобзарів.\nЗначним є внесок О.Ющенка в поетичну перекладацьку традицію, яку він збагатив перекладами кращих творів російської, білоруської, киргизької, чуваської та інших літератур. Олекса Ющенко – автор мемуарів « В пам’яті моїй», які було висунуто на здобуття Національної премії імені Тараса Шевченка. Поетичній і прозовій творчості він віддав усе життя. Письменники називали його ходячим архівом.\nЗ Ірпенем у Олекси Яковича пов'язано багато сторінок життя і творчості. Він був не лише палким прихильником, а й Почесним громадянином Ірпеня, справжнім патріотом нашого міста. Ще з післявоєнних років письменник часто відпочивав і працював у Будинку творчості. Поет дружив з усіма творчими людьми, які жили чи перебували на той час в Ірпені.\nВін охоче зустрічався з ірпінськими шанувальниками літератури, зокрема в Ірпінській центральній міській бібліотеці, дарував свої книги.\nОлекса Ющенко любив наше місто, був закоханий у його природу, оспівав його у віршах.«Я дуже часто бував у Ірпені, там дуже добре писалося..., - розповідав Олекса Якович. - У Києві була маленька квартира. Ірпінь - це як власна домівка. Тут виколисано багато поетичних збірок, зокрема, "В коханні признаюсь", "Зорі миру", "Джерела", "Люди і квіти", поему "Так починалось життя". У багатьох книгах є окремі вірші, написані в Ірпені. Там написав пісню "У закоханім Ірпені...". Ірпінь дав мені притулок, натхнення... Я любив відпочити у лісі, скупатися у річці, особливо з такими друзями як Анатолій Шиян, Микола Нагнибіда. Тут ми часто рибу ловили. А коли не вистачало місць у Будинку творчості, то я винаймав кімнатку, недалечко від вокзалу, зараз не знаю як там вулиці звуться. Адже на кімнати у Будинок творчості була черга».\nУ співавторстві з сином Олександром, членом Національної Спілки журналістів, О.Ющенко упорядкував книгу «Поїзди гудуть над Ірпінню» – про Ірпінський будинок творчості письменників. В ній представлені матеріали, які Олекса Якович збирав практично все життя: художні твори, спогади, документи про письменників, які відвідували Приірпіння, а також ілюстративний матеріал. Книга стала справжнім подарунком Ірпеню і примножила його вікову славу. В ній кожен рядок, кожна фотографія дивують ірпінських читачів безліччю відкриттів.\n«Уклонімося ж Ірпеню – шматочку землі, шуму сосен, старезним каштанам і маленькій річці, що давно запливла в нашу душу…», - так написав про наше місто О.Ющенко в цій книзі.\nОлекса Ющенко був гідною, порядною, світлою, до того ж і безкорисливою людиною: до дев'яноста двох років не нажив навіть маленької дачі та скромного автомобіля. Він прожив довге життя, в якому були тріумфи і трагедії, пережив передчасну смерть власного сина. Та він ні на що не нарікав. Була в нього віра в силу добра, людського розуму, духовної краси. Помер О.Ющенко 27 грудня 2008 року в Києві на 92-му році життя.\nКiлькiсть переглядiв: 8112


Наш фільм «Межа очікування» отримав нагороду Мадридського кінофестивалю за режисуру - Internews in Ukraine\n28 липня 2018 р.: Станіслава Цехмістренка було визнано найкращим режисером документальної стрічки іноземною мовою на Мадридському кінофестивалі. Щиро дякуємо усій команді, яка працювала над фільмом “Межа Очікування”. У ньому ми показали лише маленьку частину того болю, з яким зіштовхнулися тисячі матерів, батьків та дітей внаслідок російської агресії в Україні.\n“Межа Очікування” в програмі Мадридського міжнародного кінофестивалю-2018\n18 травня цього року Мадридський міжнародний кінофестиваль-2018 прийняв документальну стрічку «Межа очікування» до показу у своїй конкурсній програмі. Internews підтримав фінансово зйомки цього фільму про полонених та зниклих безвісти людей від початку російської військової агресії проти України.\nСтаніслав Цехмістренко та його колеги з Internews Олександра Павловська (зліва), Наталія Руденко (праворуч) – після отримання нагороди\nОбов’язково подивіться стрічку, якщо ще не встигли


Казки до сніданку – Сторінка 11 – Тетяна Фролова\n– нові сап’янці. Хлопчикові Тарасикові – коник гривастий, бо він неодмінно має вирости козаком. А мені? А мені ваші усмішки ясні – то вже буду рада. А доки ви будете спати, я собі поміркую, яку казку ще маю вам розказати. А як придумаю, то й розкажу.\nКОЛИСКА ДЛЯ ПРИНЦЕСИ\nЧи ви чули новину? У нашого короля і в королеви принцеса народилася. Нечули?То,може, ви чули, що король пообіцяв мішок золота тому, хто змайструє для принцеси найкращу колисочку? Як? Ви й про те не чули? То як же ви тоді на світі живете? В кожному місті і в селі, в кожній хаті, навіть найбіднішій, тільки про те й говорять. Наимудріші голови в королівстві заклопотані зараз принцесиною колискою. А дехто вже й задумався, як би ту колисочку змайструвати, щоб неодмінно заробити мішок золота. А треба вам знати, що в тому селі, про котре ведеться наша розповідь, жив парубок Кирило. Був той Кирило знаменитий майстер, такий, про котрого кажуть: що в руки візьме, то все зробить. Вже кому до нової хати причілок змайструє чи верх на хаті якоюсь витівкою прикрасить, то хто б не їхав, хто б не йшов, на ту хату задивляється та дивується. А як нареченій скриню змайструє, то хоч би та скриня й порожня була, а все село мало б ту наречену за справжню багатирку. Бо де ж таки! Який майстер скриню робив. Жив Кирило з матір’ю. А що великих грошей за свою роботу не брав, то жили вони бідно, ледве зводили кінці з кінцями. А тут така нагода! Заробити мішок золота! Чому ж не спробувати? Це ж таки мішок золота. -А як не дадуть?\n– Зате в колисочку принцесу покладуть.\n– А як не покладуть?\n– Зате ж та колисочка хоч в королівському палаці постоїть.\n– А я так собі гадаю: якби я майстром був і мені за мою роботу не дали б мішок золота, то нехай би собі та принцеса спала на чому-завгодно – мені було б однаково, хоч на соломі.\n-А ти даремно про солому так зневажливо кажеш. На соломі гарний сон. Алея роблю колисочку не тільки за золото. Принцеса теж дитина, таке собі маленьке дівчатко. Колисочка має дихати добром, тоді й дитина в ній гарно спатиме. Виросте принцеса – королевою буде, мудрою та доброю.\n– А хіба серед королів чи королев бувають ще й добрі? Щось про таке не чув. -Тсс! Не кажи так, Микито, бо як почують королівські доглядачі, то буде тобі!\n– А-а! Гірше, як є, вже не буде.\n– А хіба тобі вже так зле?\n-Та певно, що зле. Ні своєї хати, ні клаптика землі… Ет! З таким життям…\n– То приставай до спілки. Разом колисочку майструвати будемо, то й мішок золота на двох заробимо.\n– Е, ні. Майструй вже сам. Не моя це справа принцесам колисочки майструвати. Моє діло – сіяти, орати. Жаль тільки, що не своє поле, а чуже.\n– Не сумуй, Микито, колись і до свого поля доробишся.\n– От я побачу, як ти в короля мішок золота заробиш, то може й я на колиски перейду.\n– І зароблю! От побачиш. Не я буду, коли мою колисочку не визнають найкращою.\n– Може й визнають. Ти майстер добрий. Просто я щось не дуже вірю в королівську ласку.\nКоролівська ласка – як страшна казка.\n– Перестань, друже мій. Ти все моє натхнення зводиш нанівець. З таким\nнастроєм, як у тебе, й порядного кошика не сплетеш, не те, що колисочку для\n– Ну, добре, добре вже, не буду. А з чого ж ти зібрався колисочку майструвати? З лози ж не виплетеш.\n– Можна й з лози, якщо уміючи.\n– Як таки з лози? То ж принцеса! Мабуть, з шовку та оксамиту треба. А де ти його візьмеш? Не великий і ти багач.\n– Що той шовк та оксамит? Лоза принцесі пісень співатиме, сни гарні їй навіватиме, бо лоза – жива! Сила і пісня лози від землі та води. Доки принцеса маленька, нехай слухає, а як виросте, нехай край свій над усе полюбить.\nОх, і нанесли, навезли тих колисочок для принцеси: і великих, і маленьких\n– аж тісно від них, аж очі розбігаються, такі всі гарні. В найбільшій залі їх розмістили, щоб гості могли добре ті колисочки роздивитися, аби вибрати з них найкращу. Одна колисочка золотом та коштовностями всякими прикрашена, друга з шовкових та оксамитових кісників виплетена та лебединим пухом вистелена. А в куточку, ніби зовсім непримітна, колисочка з лози, підвішена до стелі на шовкових вервечках. Бильця в тій колисочці з найтоншої лози, як мереживом, візерунками виплетені. А в тій колисочці пахучого зілля настелено, вишитим покривальцем прикрито.\n– А де ж це ти, Кириле, таку красу роздобув? Хто ж оце таке покривальце для колисочки вишив?\n-Це моя матінка вишивала. Як почула, що я колисочку для принцеси майструю,


Тернополянам розповіли усю правду про унікальне минуле рідного міста | Новини\nТернополянам розповіли усю правду про унікальне минуле рідного міста\n14:45, 19 травня 2014 р.\nКого з тернополян називали кавунами, а кого – махабундами? Яким було наше місто у 30-х – 40-х роках минулого століття? Як жили у Тарнополі поляки, євреї та українці? Про це розповіли четверо головних героїв документального фільму «Тарнополь. Місто, якого немає».\nПрезентація стрічки відбулася у маленькій, затишній каварні. «Це вперше ми робимо тут щось, окрім кави та чаю», – зізнався засновник кава-лабораторії і бариста Олексій Широков.\n- Ми знаходимося зараз у найліпшому місці у всьому світі. Тарнополь – це був маленький, гарний Львів, у плані архітектури, людей, смаків, ментальності», – так розпочав прем’єру один із авторів фільму Тарас Циклиняк. Тарас навіть не тернополянин, але вже шість років хлопець цікавиться історією нашого міста і працює екскурсоводом. Заради створення цього фільму проїхав, без перебільшення, тисячі кілометрів. Автором і оператором стрічки стали Андрій Кулян і Василь Мізюк, пише Тернопільська липа.\n- Найбільша цінність цього фільму полягає у тому, що нам вдалося зупинити час, – розповідає Тарас Циклиняк. Стрічка оповідає про культуру міста до його фізичного та морального знищення у 1944 році вустами Любомири Бойцун, краєзнавця №1 у місті, Станіслави Домбровської, Олега Швидкого та Ірини Максимів.\n- У вас, мабуть, виникає запитання, хто це зображений на афіші? – запитує Тарас.\nА на афіші обличчя чоловіка з минулого століття. Грайливо вкладене волосся, глибокий погляд – таких людей зараз не зустрінеш на вулиці\n- На афіші – унікальна людина. Це – Онуфрій Саїк – легендарний адміністратор готелю «Подольський» (зараз на його місці – «Україна» – авт.). Ми обговорювали, чому розмістили саме цю стару світлину. Хлопці казали: «Тернополяни не побачать міста і не зрозуміють, про що ми». Але ж і міста – немає! – пояснює Тарас Циклиняк.\nОскільки було знищено людей, а з ними і міську культуру, Тернопіль наповнився вихідцями з сіл та приїжджими росіянами. Аби потроху відновити, сформувати історичну пам’ять тернополян, привити їм почуття спільності та відповідальності за наше місто цей фільм варто дивитися як дорослим, так і дітям.\n«Не робили різниць поміж націями, і жили спільно, і розуміли одне одного. На ринку хто як хотів , так і говорив», – каже Ірина Максимів, донька Онуфрія Саїка. Жили, працювали, відпочивали разом. Святкували і польські, і українські свята.\n«Я любила ходити до церкви, бо там дуже красиві розписи на стінах, але й ходили до костьолу, бо мама мала дуже гарний голос і співала там». – розповідає Станіслава Домбровська (1932 р. н.)\nАле більшовицька влада знищила величні храми Тарнополя. Ані слова, ані чорно-білі листівки не можуть передати краси зруйнованих святинь, особливо – парафіяльного костелу з його високим шпилем та перламутровою черепицею, вітражами, оздобами, мармуровими статуями і меблями з червоного та чорного дерева.\n«Тоді, коли прийшли «визволителі», щоб вони були не прийшли, «це орда, то дикуни до нас прийшли» – казав мій татко», – Розповідає Ірина Максимів. Жінка ділиться спогадами про те, як «перші москалі» вмивалися водою в туалеті, ходили по молоко з нічними вазами, а жінки червоних офіцерів шпацерували по місту в нічних сорочках. А ще про те, як в її сім’ї переховували 16 євреїв, за що згодом батьків Ірини визнали «Праведниками народів світу».\nА «кавунами» називали тернопільських міщан до війни за особливу любов до кави. Махабунди – це місцевий аналог львівських батярів та шляхетні попередники теперішніх «гопників».\nЗаклад не міг прийняти всіх бажаючих переглянути унікальне і таке просте за монтажем кіно, але тернополяни зможуть, лежачи вдома на канапі, переглянути стрічку, коли вона з’явиться в Інтернеті.


Табір для неповносправних дітей "Чудесна країна"\nЗ 19-23 червня при церкві “Фіміам» відбувся перший у цьому році християнський табір «Чудесна країна» для дітей з обмеженими можливостями. Жителями у шести містах Чудесної країни стало 38 неповносправних дітей та їх батьків. Протягом п’яти казкових днів вони забули про свою фізичну обмеженість, де їх руками та ногами став турботливий персонал чудесних міст Нової країни. Місто Радості, Місто Надії, Місто Діамантів, Місто Особливі, Місто Друзів, Місто переможців наповнилось сміхом дітей, радістю батьків, турботою працівників, де царила любов Президента – Ісуса Христа.\nУ Чудесній країні кипіло життя. Жителі прокидалися під спів небесних пісень, та з захопленням поринали у новий день. Тут чути веселі розмови з клоуном Чпоком, видно старання при виконанні ранкових вправ на Енерджайзері, манить запах смачних страв ресторану, виголошуються промови на з’їзді міст, відбувається навчання від Самого Президента, лунають радісні оплески та вигуки переможців Gameland, демонструються таланти делегатів міст, твориться краса у спа салоні для жінок, та відчувається затишок при тріскоті вечірнього вогнища.\nКожен день – неповторний! Назавжди запам’ятаються уроки, які відкривали характер Президента Чудесної країни: «Ти цінний для свого Творця» лунало на уроці про Бога-Творця, Єгову Елохіма; «Бог постійно піклується про тебе!», коли говорили про Бога, який нагледить, Єгова-Іре; «Бог хоче бути Господарем твого життя!» вчили на уроці про Господа, Бога Адоная.\nТа вчилися не лише діти, батьки також шукати лиця Володаря Чудесної країни, який відкривав особливий план на їх життя. Його Слово проникало у серця батьків та матерів та лікувало зболені рани душі. Міцно взявшись за руки у колі молитві, вони взивали до люблячого Бога та просили Його керівництва у житті, мудрості у вихованні дітей, здоров’я на щодень та віри у вічне життя. Особливою зустріччю для батьків та гостів Чудесної країни святковий бенкет. В той час, як на дитячій вечірці клоуни розважали дітей, батьки насолоджувалися мелодійною грою саксофона та затишною атмосферою бенкетного залу. Смачні страви святкового столу, невимушене знайомство, щира історія життя налаштували серця на роздуми над темою «Я і мій Бог». «Хто для тебе є Бог?» звучало запитання до кожного серця, спонукуючи примиритися з Небесним Батьком, який бажає щирих відносин з своєю дитиною.\nШвидко проминув час у Чудесній країні, і сльози радості при зустрічі змінилися на сльози прощання. Адже жителі країни так полюбили один одного. Вони навчилися радіти досягненню та допомагати один одному попри свої фізичні обмеження, гралися на співали, творили та мріяли, любили та сміялись! Залишали Чудесну країну з найбільшою цінністю – надією на зустріч з Ісусом у вічній небесній країні Отця!\nВідгуки про табір «Чудесна країна»:\n«Цей благословенний табір показав любов церкви в дії!\n-\tСергій Больчук, відповідальний за роботу неповносправних\n«Бог міняє дітей у таборі. Радію бачити ці зміни з три роки у дітях та батьках. Ось до прикладу, Карапуда Діма, в минулому агресивний хлопець, зараз з радістю співає про любов Ісуса Христа»\n- Наталія Больчук, відповідальна на роботу неповносправних\n«Серце розривається за цих дітей. Бог міняв мене та навчив любові. Кожен член церкви повинен прийняти учать у такому таборі»\n-\tОлександр Цалай, відповідальний за відео зйомку табору\n«Табір запалив мене читати Біблію. Я просто полюбила цю книгу!»\n-\tНаталія Фльорко, мама неповносправної дитини\n«Я вас всіх люблю»\n-\tДіма Карапуда, хлопчик з фізичними обмеженнями\n“Батьки довіряють своїх дітей лідерам. Вони знають, що їх діти в надійних руках»\n- Наталія Бричук, лідер групи для матерів\n«Крім необхідних інгредієнтів, ми клали усе наше серце та любов до дітей у наші страви»\n-\tГалина Вовк, повар у таборі\n«Великий привілей бути частиною Божої праці та дії Духа Святого у серцях людей»\n-\tОлена Писарська, лідер групи для матерів\n«Ми одружилися на минулому тижні і свій медовий місяць ми проводимо тут. Це варто того! Ми щасливі!»\n- Максим і Зоряна Васільцови


Найвищі вежі в світі, від Бурдж Халіфа до Канадського національного | Новини подорожі\nLuis Martinez | 30/03/2022 20:00 | Культура, Керівництва\nThe найвищі вежі в світі Це новітні конструкції. Однак людина шукала висот від зорі часів. Хорошим прикладом цього є конструкція Єгипетські піраміди, які протягом століть були найближчими до сучасних хмарочосів.\nТакож в середні віки, особливо після появи готичного стилю, будували будівлі величезної висоти. Наприклад, собор Санта-Марія, в Лінкольні (Англія), що сягала майже ста шістдесяти метрів. Уже в XNUMX столітті успіхи в архітектурі дозволили Ейфелева вежа досягли висоти 300 метрів. А як щодо 1931-го, коли американці побудували, в XNUMX році, ст Емпайр-Стейт-Білдінг, яка досягає 381. Крім того, це поклало початок великим хмарочосам, які є нічим іншим, як нинішніми найвищими вежами в світі. Давайте покажемо їх вам.\n1 1.- Бурдж Халіфа\n2 2.- Skytree, найвища вежа в світі для комунікацій\n3 3.- Центральна вежа Шанхаю\n4 4.- Вежі Абрадж аль-Бейт\n5 5.- Кантонська телевежа\n6 6.- Фінансовий центр Ping An\n7 7.- Вежа Lotte World Tower\n8 8.- Національна вежа Канади, найвища вежа в світі на Заході\n1.- Бурдж Халіфа\nБурдж Халіфа, найвища вежа в світі\nЗа проектом архітектора Адріан Сміт на початку XNUMX століття ця будівля є найвищою у світі, з її 828 метро. Він розташований у м Дубай, столиця одноіменного Арабського емірату. Його будівництво почалося в 2004 році, а через шість років його відкрили. Що стосується його бюджету, то він становив 4000 мільйонів доларів, хоча ви здивуєтеся, дізнавшись, що він нарешті коштував 20 тисяч.\nНатомість, з його висотою, ви не здивуєтеся, дізнавшись, що в ньому є найшвидші ліфти у світі. Не будемо вдаватися в його технічні характеристики, які досить нудні. Але ми розповімо вам, що у Бурдж-Халіфа є готель, кілька приватних резиденцій, офіси, ресторани і навіть дві оглядові точки. Найвищий з них, т. зв Нова колода, розташована на 148-му поверсі А також зазначимо, що експлуатація цієї будівлі настільки складна, що кожні тридцять поверхів має механічний завод для його обслуговування.\n2.- Skytree, найвища вежа в світі для комунікацій\nTokyo Skytree, коли його будували\nВ даному випадку мова йде не про будівлю, а про телекомунікаційну вежу, розташовану в Токіо. Справді, це величезна радіоантена, але в ній також є ресторан і оглядова точка. У будь-якому випадку, з його 634 метрами, це друга за висотою будівля в світі і перша в своєму роді.\nЙого почали будувати у 2007 році та урочисто відкрили через п’ять років. Як цікаво, скажемо, що його антисейсмічна система заснована на традиційній японські пагоди. Подібно до них, він має центральний стовп, нижня частина якого не закріплена. Таким чином, він рухається, як маятник, і керує вібрацією, що виникає в результаті землетрусу.\nТакож як цікавий факт відзначимо, що на його будівництві працювало понад п’ятсот тисяч робітників, а в день відкриття його відвідало понад двісті тисяч. З іншого боку, якщо ви поїдете в Токіо, обов’язково стежте за нею вночі, коли світиться з різними та елегантними кольорами.\n3.- Центральна вежа Шанхаю\nШанхайська центральна вежа, найвища в Китаї\nГігантське китайське місто Шанхай може похвалитися одними з найвищих веж у світі. Зокрема, багато з них зосереджені у фінансовому районі с Пудун. Це випадок з Шанхайський всесвітній фінансовий центр, хмарочос заввишки 492 метри і 101 поверх. Також від Вежа Джима Мао, 420 метрів і 88 поверхів, а з східна перлинна вежа, телекомунікаційна антена 468.\nАле найголовнішим є нова Центральна вежа. Розташований на площі 420 000 квадратних метрів, він має висоту 632 метри і має 121 поверх. Крім того, якщо ви відвідаєте місто, воно приверне вашу увагу, тому що воно нагадує гігантський згорнутий папірець. Він коштував 2400 мільярда доларів і почав будуватися в 2008 році, щоб завершити його через сім років.\nЙого скляний фасад виділяється, що зменшує вітрове навантаження. Завдяки їй для її будівництва знадобилося менше матеріалів. А крім того, його спіральна форма Це дозволяє збирати дощову воду, яка згодом разом із вітряними турбінами використовується для опалення та кондиціонування будівлі.\n4.- Вежі Абрадж аль-Бейт\nВежі Абрадж аль-Бейт\nТреба поговорити з вами про четверте Дубайський пентомініум, але він ще будується. Тому ми розмістимо в такому положенні вежі Абрадж аль-Бейт, які за масою складають будівлю найбільший у світі. Він займає площу 1 580 000 квадратних метрів і фактично складається з кількох будівель.\nЙого найвища вежа сягає до 601 метро, на 120 поверхів, і знаходиться в с Мекка. Насправді це найвища будівля Саудівська Аравія. Зокрема, він розташований через дорогу від вул Велика мечеть. З цієї причини тут розташовані молитовні кімнати на 4000 осіб, а також п’ятизірковий готель для розміщення паломників. Також тут є торговий центр, який займає п’ять поверхів.\nНа його фасаді він приверне вашу увагу гігантський годинник 43 метри, що займає чотири сторони вежі. А ще вас здивує величезна голка, що увінчує конструкцію і має довжину 93 метри. Під ним навіть є науковий центр, який використовується для спостереження за Місяцем.\n5.- Кантонська телевежа\nМи повертаємось до Китай щоб розповісти вам про цю іншу споруду для комунікацій, яка з її висотою 600 метрів також є однією з найвищих веж у світі. Він був побудований до Азіатських ігор 2010 р. Його створили голландці Барбара Куїт y Марк Хемель, який спроектував авангардну споруду, натхненну роботами російського інженера Володимир Шухов.\nТаким чином, він представляє а гіперболоїдна структура створений двома еліпсами на різній висоті. Але найдивніше в цій вежі – т. зв ходити по небу, зовнішні сходи, що ведуть до вершини. Він також має сади під відкритим небом і, на додаток до телевізійних приміщень, кафе, ресторани і навіть чотиривимірний кінотеатр.\n6.- Фінансовий центр Ping An\nPing Фінансовий центр\nМи продовжуємо в Китаї говорити з вами про цю будівлю, яка розташована в м Shenzhen, що належать до тієї ж провінції с кантон. Він має висоту 599 метрів на 115 поверхах.\nЙого розробила американська архітектурна студія Лис Хон Педерсен і буде доповнено ще одним хмарочосом висотою 293 метри і 51 поверхом. Він був побудований як штаб-квартира потужної страхової компанії Ping An Insurance і має один з найвищих оглядових майданчиків у світі, оскільки він знаходиться на 592 метрах.\n7.- Вежа Lotte World Tower\nВежа Lotte World Tower\nВ рамках азіатської лихоманки для гігантських конструкцій ми зараз підійшли до Південна Корея щоб розповісти вам про цю 555-поверхову будівлю висотою 123 метрів, яка також є однією з найвищих веж у світі. Розташований у Сеул, є найвищим у своїй країні, а також має станцію спостереження на висоті понад п’ятсот метрів. Уявіть собі краєвиди.\nЙого будівництво почалося в 2010 році і було завершено через сім років. Зовні він має форму тонкий конус з опуклими сторонами, що утворюють плавну криву. Фасад блідо-тонованого скла, що імітує корейську кераміку та має металеві філігранні елементи. Всередині є магазини, офіси, будинки та розкішний готель. Але якщо ви його відвідаєте, то зможете потрапити на оглядовий майданчик, оскільки він призначений для загального користування.\n8.- Національна вежа Канади, найвища вежа в світі на Заході\nНаціональна вежа Канади вночі\nЩоб знайти найвищу вежу в світі на Заході, потрібно було досягти восьмої позиції. Саме про цю вежу зв'язку, що знаходиться в м Торонто. До відкриття Tokyo Sky Free він був найвищим у світі у своєму роді, і навіть сьогодні він залишається найвищим в Америці.\nЙого зріст 553 метро високий, а також має зону спостереження на висоті 447 метрів. Справа в тому, що вона була включена до числа Сім чудес сучасного світу від Американського товариства цивільних інженерів. Його будівництво розпочалося в 1973 році і до завершення пройшло лише два роки. Правда, вони працювали 24 години на добу 365 днів на рік.\nНа той час це коштувало близько трьохсот мільйонів доларів. Але це було так багато переваг для телекомунікацій, що лише через п’ятнадцять років було амортизовано. Фактично, сьогодні це одна з головних туристичних визначних пам'яток Торонто, яку відвідує близько двох мільйонів людей на рік.\nЯкщо ви це зробите, вас вразить оглядова точка зі скляним дном, розташована на висоті 342 метри над землею. Ви все ще можете піднятися вище, оскільки в ньому є зовнішні сходи, які ведуть до 447. Але це використовується в екстрених випадках. Він відкривається для публіки лише двічі на рік для проведення благодійних заходів.\nЗ іншого боку, крім комунікативної функції, він має кілька ресторанів і кафетерій. Серед перших виділяється той, що стоїть на висоті 351 метр, тому що він включений платформа, яка обертається на триста шістдесят градусів. Краєвиди настільки вражаючі, що в ясну погоду можна побачити навіть місто Rochester, в штаті Нью-Йорк.\nНа завершення ми показали вам вісімку найвищі вежі в світі. Але ми не можемо не згадати наступне. є новими Один Всесвітній торговий центр самого Нью-Йорка з його 541 метром висоти; в Останкінська вежа de Москва, що є найвищим у Європі на 540 метрів, і Фінансовий центр CTF, знову ж таки в Кантоні, розміром 530. Хіба вони не схожі на запаморочливі конструкції?\nПовний шлях до статті: Новини подорожей » загальний » Культура » найвищі вежі в світі\nДешеві прибережні міста для життя


Антибулінгове законодавство потребує змін - освітній омбудсмен\nПоняття булінгу існує в законодавчому полі України лише три роки. Увесь цей час проблема булінгу постійно залишається актуальною. Це демонструє статистика судових рішень щодо булінгу та значна кількість звернень до освітнього омбудсмена.\nУчнівський булінг щодо вчителів: судові справи\nУчнівський булінг щодо вчителів\nЧим відрізняється булінг від конфлікту?\nКожна третя дитина стикається з булінгом у школі, – Шкарлет\nЗ 2020 року в перший четвер листопада відзначається Міжнародний день боротьби з насильством і булінгом у школі. Міністр освіти Сергій Шкарлет розповів, скільки справ щодо шкільного булінгу розглянули у судах за цей рік.\nУ будь-якому колективі, у тому числі і дитячому виникають конфлікти. За допомогою таких ситуацій діти та підлітки вчаться відстоювати свою думку, йти на компроміс, взаємодіяти в соціумі. Однак, якщо цькування носять систематичний характер, а агресія спрямовується на конкретну дитину, тут вже мова йде про булінг. Розповідає юрист Ковельського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Анна Капітан.\nУ Хмельницькій області директора школи судитимуть за булінг у закладі\nМОН закликає школи долучитися до Всеукраїнського тижня з протидії булінгу\nЗ 27 вересня по 1 жовтня в країні проходить Всеукраїнський тиждень з протидії булінгу. МОН просить заклади освіти провести тематичні уроки, обговорення, тренінги, класні години, дружні зустрічі з батьками та інші заходи.\nЧи має право булер керувати закладом освіти?\nНаприкінці травня до освітнього омбудсмена звернулися батьки учнів Соснівського ліцею №2 Львівської області. Суть звернення: директорка ліцею, яка визнана судом винною у вчиненні булінгу, наразі знову претендує на посаду керівника того самого закладу освіти. І конкурс має відбутися 18 червня, тобто - просто зараз.


Кубок Гощанського району, сезон 2010. Фінал\n24 серпня. Фінал Кубка району. Гоща. Стадіон ДЮСШ.\n"Олімп" (Гоща) - "Прогрес-Воловікова" (Горбаків) - 1:2 (1:0)\nГоли: Юрій Гриценко, 35 (1:0), Віктор Панасюк, 60 (1:1), Павло Бойко, 90+2 (1:2)\nУ фінальному кубковому поєдинку на День незалежності зійшлися команди, які ведуть запеклу боротьбу в чемпіонаті району за призові місця та мають на сьогодні одинакову кількість очок. Останній поєдинок гощанців і горбаківців, який, до речі, відбувся також у Гощі, приніс перемогу для горбаківської команди з великим рахунком, але й тоді "Олімп" зумів створити чимало проблем для гостей і пропустив голи лише у другій половині гри.\nДо фіналу гощанці підійшли кадрово підсилившись і всерйоз налаштувавшись на те, аби взяти реванш за прикру поразку в чемпіонаті.\nЗі стартових хвилин звітної зустрічі ініціативою заволоділа горбаківська команда, але оборона гощанців зуміла стримати цей натиск і не здригнутися. До середини тайму гра поволі вирівнялася і вже гравці "Олімпу" почали все частіше з'являтися поруч із воротами "Прогрес-Воловікова". У ці хвилини постійно тримав у напрузі оборону горбаківців Юрій Гриценко, якого методично "навантажували" з глибини поля його партнери. Саме Гриценко і став автором першого голу в матчі, коли зумів у штрафній зоні опонентів прийняти м'яч після подачі із правого флангу та "розстріляти" ворота Андрія Ярощука з близької відстані.\nПісля голу у власні ворота горбаківці з подвоєними зусиллями кинулися відігруватися, але захист гощанців на чолі з досвідченим Володимиром Тарасюком продовжував діяти без помилок і впевнено "тримати удар". До того ж, до закінчення першої половини гри залишалося не так вже й багато часу.\nДругий тайм поєдинку пройшов вже не на таких високих швидкостях, як перший. Гра розпалася на окремі епізоди і на полі вже було більше боротьби, ніж комбінаційного футболу. Наставник гощанців Петро Бартманський був змушений зняти свого єдиного форварда Юрія Гриценка і гостроти поруч з воротами горбаківців значно поменшало. В свою чергу, тренер "Прогрес-Воловікова" Андрій Свириденков ввів у бій свіжі сили, повністю помінявши тандем нападників. Саме свіжа пара нападників розпочали атаку, після якої рахунок у матчі став 1:1. Іван Перелигін зумів подати з лівого краю, Павло Бойко виграв верхову дуель у воротарському майданчику у захисника та пробив головою, м'яч після цього влучив у поперечину та відлетів назад у поле, де виявися легкою здобиччю Віктора Панасюка, який не роздумуючи "загнав" його у сітку воріт Івана Гапончука.\nПісля цього горбаківці спробували "дотиснути" суперника, але постійно підводила реалізація моментів та й сил з кожною хвилиною ставало все менше і менше. Гощанці ж продовжували діяти від оборони та сподівитися на успішні індивідуальні дії попереду. По закінченню основного часу арбітр матчу додав ще три хвилини і обидва колективи вже почали готуватися до двох екстра-таймів, коли у ці заключні миттєвості кубкового протиборства "Прогрес-Воловікова" зумів провести вирішальну атаку. Ігор Вакульчик змістився з центру на правий край поля і точно подав у штрафний майданчик, де Павло Бойко прийняв м'яч на груди та з близької відстані проштовхнув шкіряну кулю повз Івана Гапончука.\nГощанцям нічого не залишалося, як всією командою кинутися відігруватися, але часу вже залишалося аж занадто обмаль. За хвилину свисток головного судді поєдинку зафіксував перемогу команди "Прогрес-Воловікова" у матчі, а відтак і у Кубку Гощанського району.


КРАЇНА ТВОРЧОСТІ. Звітують юні таланти Вишгородщини\n20 листопада, у Міжнародний день дитини, звітували юні вишгородські митці. Районне свято «КРАЇНА ТВОРЧОСТІ» стало підсумком Року дитячої творчості в Україні.\nКонкурс фотоаматорів "Моя Україно!"\nЯк і щороку, восени відбувся обласний етап Всеукраїнського конкурсу робіт юних фотоаматорів «Моя Україно!».\nЗ 357 конкурсних фоторобіт із позашкільних та загальноосвітніх навчальних закладів Київської області на виставці переможців конкурсу та найкращих фото вісім робіт юних фотоаматорів Вишгородського району.\nЗапрошуємо до "КРАЇНИ ТВОРЧОСТІ"!\nУ рамках РОКУ ДИТЯЧОЇ ТВОРЧОСТІ в Україні.\nВ Україні триває рік дитячої творчості, і 20 листопада відбудеться районне свято юних талантів Вишгородщини "КРАЇНА ТВОРЧОСТІ".\nУ цей же день відзначається Всесвітній день дитини.\n"Терпсихора запрошує..." Вітаємо переможців!\n1 та 2 листопада в Центрі культури та мистецтв міста Обухова відбувся обласний фестиваль-конкурс дитячих хореографічних колективів «Терпсихора запрошує...». Організатори заходу: департамент освіти і науки Київської обласної державної адміністрації, КЗ КОР «Центр творчості дітей та юнацтва Київщини».\nУчасниками фестивалю-конкурсу стали близько 2000 вихованців хореографічних колективів з 70 хореографічних колективів Київської області.\nВишгородський районний Центр художньої творчості дітей, юнацтва та молоді «Дивосвіт» представляли хореографічні студії «Ліберті» та «Пролісок».\nЗразковому ансамблю "РУМ'ЯНОК" 10 років!\nРозмаїттям мелодій і барв, щасливих посмішок і надзвичайних емоцій вибухнув ювілейний концерт зразкового творчого об'єднання «Рум'янок» Вишгородського районного Центру творчості «Дивосвіт».\n2 листопада концертна зала «Дивосвіту» була вщент заповнена прихильниками творчості цього самобутнього колективу.\nВітаємо переможців Міжнародного фестивалю-конкурсу мистецтв «Джерело надій»!\n26 - 27 жовтня у Києві відбувся Міжнародний фестиваль-конкурс мистецтв «Джерело надій». Творчі колективи Вишгородського Центру творчості «Дивосвіт» - зразковий ансамбль «Рум'янок», хореографічні студії «Ліберті» та «Пролісок» - з успіхом виступили на ньому і вибороли перемоги та відзнаки фестивалю.\nЮвілейний концерт зразкового ансамблю "РУМ'ЯНОК"\nЦього року зразкове творче об'єднання "Рум'янок" святкує своє десятиріччя. З нагоди свого ювілею 2 листопада наші музиканти запрошують усіх на свій концерт. Зберуться всі "рум'янки" - від першого до останнього складу колективу - і влаштують велике музичне свято.\nОбласний дитячий творчий марафон «Майбутнє України будуємо разом!»\nРік дитячої творчості в Україні продовжується. На Київщині 19 і 20 жовтня відбувся обласний дитячий творчий марафон «Майбутнє України будуємо разом!». Творчі колективи з усіх районів області приймали Іванків, Макарів, Васильків, Біла Церква, Тараща і Бровари. 19 жовтня в Іванкові представляли свою концертну програму і колективи Вишгородського району.\n"ІГРИ РОЗУМУ". Осіння гра сезону - 2013\nОсіння гра сезону-2013 «Ігри розуму» відбулася 11 жовтня у Вишгородському Центрі творчості «Дивосвіт».\nЗа право представляти наш район в обласному чемпіонаті з інтелектуальних ігор змагалися команди з різних шкіл: Демидівської спеціалізованої школи, Димерської гімназії, Димерської загальноосвітньої школи №1, Лебедівської загальноосвітньої школи, Вишгородської загальноосвітньої школи №1 та Вишгородського технічного ліцею.\nНовий творчий ДИВО-сезон відкрито!\n30 вересня у Вишгородському Центрі творчості "Дивосвіт" відсвяткували відкриття творчого сезону - 2013-2014.


Хроніка ДТП за тиждень: смерть на дорозі і 16 п'яних за кермом : 02:10:2017 - vsim.ua\nХроніка ДТП за тиждень: смерть на дорозі і 16 п'яних за кермом\nЗа тиждень хмельницькі патрульні зафіксували 41 дорожньо-транспортну пригоду.\nПід колесами автомобілів опинились троє хмельничан. Один пішохід від отриманих травм помер у лікарні.\nПоліція оформила 16 водіїв з ознаками алкогольного сп'яніння.\nУ Хмельницькому побільшало аварій. У порівнянні з минулим тижнем, зафіксували на дві ДТП більше - 41. У них травмувалось троє людей. Крім цього, троє пішоходів потрапили під колеса. Один з них від отриманих травм помер у лікарні. Також, як повідомляють патрульні, було оформлено 16 водіїв, які керували автомобілями "під мухою".\nТроє травмованих і пішоходи під колесами\nЗ 25 вересня по 1 жовтня в аварію потрапили троє пішоходів. Двоє з них переходили дорогу на "зебрі". Вони відбулись легкими травмами. А от 28-річний чоловік перебігав дорогу поза межами пішохідного переходу на перехресті Кам'янецької і Пушкіна. Пішохода збив автомобіль "Daewoo Lanos". За його життя боролись лікарі, але від отриманих травм він помер у медзакладі.\n3 пішоходів під колесами\nНайбільше ДТП у п'ятницю - 11 аварій\nНайбільше автомобілів у ДТП - "Mercedes" - 9 аварій і "ВАЗ" - 8 аварій\nКрім цього, 82-річна жінка травмувалась, їдучи в автобусі. Ще двоє водіїв отримали травми під час зіткнення з іншими автомобілями. В основному аварії ставалися через недотримання дистанції водіями або ж порушеннями правил маневрування. У більшості випадків були наїзди на інші транспортні засоби, а також бокові та лобові зіткнення.\nПобільшало п'яних за кермом\nЗа минулий тиждень патрульні зупинили 16 водіїв з ознаками алкогольного сп'яніння. Це на 5 більше, аніж за попередні 7 днів. П'ятеро з них відмовились від проходження тесту на Драгері або у медичному закладі. Одного водія спіймали п'яним вже вдруге. Йому загрожує штраф у розмірі 20800 гривеь і позбавлення водійських прав на 3 роки.\nНайбільше п'яних на проспекті Миру - 6 випадків\nНайчастіше ловили з 23:00 до 0:00 - 6 випадків\nДе траплялись аварії з 25 вересня по 1 жовтня\nщось часто пішоходів збивають