четвер, 29 липня 2021, 14:38\nЦю нагороду від фундації Джона та Кетрін МакАртурів також називають «стипендією для геніїв». Науковиця отримає 625 тисяч доларів для фінансування її наукових досліджень протягом наступних п’яти років.\nЯк зазначається, Поліна Лішко працює в сфері репродуктивної фізіології. Її робота дозволила розробити новий негормональний засіб контрацепції для жінок і може дозволити розробку нових унісекс-контрацептивів та контрацептивів для чоловіків. Науковиця винайшла препарат, який впливає на сперму і не дозволяє сперматозоїдам запліднити яйцеклітину.\n«Стипендія MacArthur змінює життя. Психологічно, це величезний поштовх - не лише для мене, але й для команди теж, тому що це демонструє визнання важливості репродуктивної фізіології», - сказала Лішко в коментарі університетському виданню.\nЯк зазначається у відео, на стипендію MacArthur Award неможливо податися – комісія сама обирає кандидатів. Українка – одна з 26 осіб, які отримали «стипендію для геніїв» цього року.\nБільше про подружжя українських науковців та їхні дослідження можна прочитати за посиланням.\nДіаспора Нагорода Наука США


Невиліковні хвороби, захист ембріонів та корейський клон-майстер | Новини й аналітика про Німеччину, Україну, Європу та світ | DW | 04.12.2005\nНевиліковні хвороби, захист ембріонів та корейський клон-майстер\nВід хвороби Паркінсона потерпали китайський диктатор Мао Цзедун і Папа Римський Іван Павло Другий. Вона „нокаутувала” видатного боксера Мухаммеда Алі. Скутість рухів, біль у суглобах, неконтрольоване тремтіння кінцівок, тулуб завжди нахилений уперед... У найгіршому випадкові хворий назавжди прикутий до ліжка.\nНа паркінсонізм, за деякими даними, сьогодні нездужають приблизно 2% людей похилого віку. Причиною хвороби є відмирання клітин чорної субстанції мозку. Через це виникає брак дофаміну – речовини, що відповідає за швидкість та пластику рухів. „Вилікувати від Паркінсона, на жаль, поки що неможливо,” - каже нейрохірург кельнської університетської клініки Рюдиґер Гілкер:\n„Здебільшого хворий приймає медикаменти, які певною мірою компенсують дофамін, що його мав би виробляти мозок. Але навіть інтенсивна терапія допомагає позбутися лише деяких симптомів. Зменшується біль, помітно поліпшується координація, однак клітини мозку як відмирали, так і відмирають далі.”\nВ університеті німецького міста Геттинген медики працюють над проектом, метою якого є усунути не наслідки, а причину хвороби Паркінсона. „Замість створення, як кажуть фахівці, медикаментозних „протезів”, необхідно домогтися відновлення мозкових клітин”, - пояснює професор Вальтер Паулюс:\n„За допомогою так званої терапії заміни, тобто, трансплантації стовбурових клітин, які переймають на себе функції тих, котрих в організмі бракує, можна лікувати передусім пацієнтів з незначним ступенем ураження мозку. Досліди в США довели, що після трансплантації в хворих значно покращується моторика. Проблема полягає в тому, що для цього потрібні саме ембріональні стовбурові клітини. Вони легше трансформуються в різні тканини та органи й ліпше розмножуються, ніж, так звані, „дорослі”. Якщо вдасться спростити процес клонування цього вихідного матеріалу, вже за п’ять-сім років медики могли б отримати універсальний інструмент для боротьби не лише з хворобою Паркінсона, а й з багатьма іншими, які сьогодні ще вважаються невиліковними.”\nЗ усіх країн Європи терапевтичне клонування людських клітин дозволене лише у Великобританії. У Німеччині такі досліди суперечать законові про захист ембріонів. Цей документ встановлює жорсткі норми поводження з заплідненими яйцеклітинами, що робить неможливим вирощування ембріональних стовбурових клітин у наукових лабораторіях.\nВу-Су Хванґ - одержимий чи месія?\nТорік сенсаційне повідомлення про те, що клоновано людський ембріон, зробило професора Ву-Су Хванґа всесвітньовідомим науковцем. Одні побачили в цьому справжній прорив у дослідженні ембріональних стовбурових клітин. Другі - небезпечні зазіхання на роль Творця. Сам Ву-Су Хванґ завжди наголошував, що його досліди присвячені винятково терапевтичній меті: „Я і мої колеги з Сеульського національного університету вважаємо, що спроби склонувти людину є, по-перше, неетичними, а, по-друге, біологічно неможливими. Ані сьогодні, ані в майбутньому. Ми лише працюємо над тим, щоб дати надію мільйонам”. На письмовому столі Ву-Су Хванґа стоїть фотокартка паралізованого чоловіка. Як постійне нагадування про місію науковця. Від 1999-го професор ветеринарної медицини склонував кількох корів та свиней, а цього вересня презентував громадськості клонованого собаку Snuppy. У Південній Кореї Хванґ є національним героєм. За його автографами полюють діти та поп-зірки. Його обличчя прикрашає поштові марки. Компанія Корейські авіалінії видала почесному пасажирові безкоштовний квиток у першому класі терміном на десять років. Ву-Су Хванґ багато подорожує. Запрошення на симпозіуми, конгреси, диспути надходять з усіх куточків світу. Цієї осені „король клонування” відвідав Берлін та Бонн. „Серед фахівців інтерес до його виступів був величезний,” - розповідає науковий оглядач Міхаель Ланґе, який побував на одній з таких зустрічей:\n„Хванґ укотре зміг здивувати. Сьогодні всіх найбільше цікавить, коли клоновані з ембріонів стовбурові клітини можна буде нарешті застосовувати в практичній медицині. Відповідь професора була більш, ніж конкретна: всередині 2006-го, тобто, вже наступного року Ву-Су Хванґ планує перші клінічні досліди в Південній Кореї та США. А саме з хворими на Паркінсон, на генетично успадкований діабет, на глаукому та з пацієнтами, в яких пошкоджено спинний мозок. Багатьох німецьких дослідників це просто приголомшило. Звичайно, корейський „клон-майстер” лише розповів про свої плани, але відомо, що часто він випереджає себе самого. Хванґ ніколи не вихваляється своїми досягненнями. Він справляє враження людини дуже стриманої, врівноваженої, але, водночас, надзвичайно цілеспрямованої. На запитання, чому він завдячує таким успіхам, професор відповів: „Я не знаю, що таке субота й неділя. Я забув, коли останнього разу їздив у відпустку. В лабораторію я заходжу о шостій ранку, й майже ніколи не йду раніше опівночі”. Один американський колега якось сказав: „Хванґ та його підлеглі працюють 365 днів на рік. З одним винятком: у високосний рік – 366.” Після перших гучних відкриттів уряд у Сеулі швидко збагнув, що Ву-Су Хванґ – це шанс Південної Кореї перетворитися на всесвітній центр у галузі досліджень біології клітини. Ще три роки тому лабораторія з клонування містилася в підвалі ветеринарної клініки. 2007-го професор зі співробітниками, штат яких постійно збільшується, переїдуть у шестиповерхову будівлю з найсучаснішим обладнанням. Попередня вартість проекту – понад 20 мільйонів євро. Така всебічна підтримка з боку держави викликає в багатьох німецьких фахівців справжнє почуття заздрості. „Як хотілося б, щоб ми мали змогу принаймні повільно наслідувати приклад Хванґа”, - поскаржився після зустрічі Детлев Ґантен, голова правління відомої берлінської клініки Charite. А коли корейський професор заговорив з дослідником стовбурових клітин Олівером Брюсте про можливу співпрацю, той обережно відповів: „У Німеччині за це можна й до в’язниці потрапити...”\nОстаннім часом, щоправда, репутація суперзірки похитнулася. Ву Су Хванґ змушений був визнати, що яйцеклітини для дослідів йому, зокрема, надавали його співробітниці, що є грубим порушенням наукової етики. „У Німеччині закон забороняє донорство яйцеклітин, - зауважив на це парламентський секретар Міністерства науки та освіти Томас Рахель. – І це правильний закон. ”\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/APDJ


10 жовтня 2021 в 23:41\nФото: УЄФА | Кіліан Мбаппе забив вирішальний м'яч у фіналі Ліги націй\nКарім Бензема і Кіліан Мбаппе забили по м'ячу у ворота Іспанії і принесли своїй команді новий титул.\nУ Мілані, на стадіоні "Джузеппе Меацца" відбувся фінальний матч Ліги націй УЄФА, в якому зійшлися збірні Іспанії та Франції.\nНезважаючи на статус обох суперників, фінал Ліги націй спочатку видався не видовищним. У першій половині гри команди не створили гострих моментів. Іспанці більше володіли м'ячем, але не доводили справу до небезпечних ситуацій. У кінцівці першого тайму Дідьє Дешам був змушений замінити центрального захисника: Рафаель Варан через пошкодження поступився місцем на полі Дайо Упамекано.\nКуди веселіше справа пішла в другому таймі: на 64-й хвилині Франція провела класну атаку, яка завершилася ударом Тео Ернандеса в поперечину. Іспанці відповіли моментально та результативно: Мікель Оярсабаль в швидкій атаці втік від Упамекано та відправив м'яч точно в нижній кут!\nВідповідь чинних чемпіонів світу була також швидкою: Поль Погба віддав на Кіліана Мбаппе, а той переадресував м'яч на Бензема. Карім із лінії штрафного майданчика поцілив у верхній кут — без шансів для Унаї Сімона.\nНа цьому біди іспанців не закінчилися: Франція провела ще одну швидку атаку. Цього разу розрізальний пас прийняв Кіліан Мбаппе, який відірвався від суперників і вийшов на дуель з Унаї Симоном. Нападник продемонстрував прекрасну техніку і пустив м'яч низом прямо під рукою голкіпера — 2:1 на користь Франції.\nТак, збірна Франції до титулу чинного чемпіона світу додала ще один трофей — Лігу Націй УЄФА. Нагадаємо, що попереднім переможцем турніру була збірна Португалії, яка два роки тому у фіналі перемогла збірну Нідерландів із рахунком 1:0.\nІспанія — Франція — 1:2 (0:0)\nГоли: 1:0, Оярсабаль, 64; 1:1, Бензема, 66; 1:2, Мбаппе, 80.\nІспанія: Унаї Симон — Аспілікуета, Емерік Лапорт, Ерік Гарсія, Маркос Алонсо — Гаві (Коке, 75), Серхіо Бускетс, Родрі (Форнальс, 84) — Ферран Торрес (Меріно, 84), Сарабія (Піно, 61), Оярсабаль.\nФранція: Льоріс — Кунде, Варан (Упамекано, 43), Кімпембе, Павар (Дюбуа, 79) — Погба, Чуамені, Ернандес — Грізманн, Бензема, Мбаппе.\nПовний огляд матчу Іспанія — Франція (фінал Ліги націй УЄФА)


Інтернат by Serhiy Zhadan\nStart by marking “Інтернат” as Want to Read:\nWe’d love your help. Let us know what’s wrong with this preview of Інтернат by Serhiy Zhadan.\nPreview — Інтернат by Serhiy Zhadan\n4.44 · Rating details · 744 ratings · 95 reviews\n...Січень 2015 року. Донбас. Паша, вчитель однієї зі шкіл, спостерігає, як лінія фронту неухильно наближається до його дому. Стається так, що він змушений цю лінію перетнути. Щоби потім повернутись назад. І для цього йому щонайменше потрібно визначитись, на ...Одного разу, прокинувшись, ти бачиш за вікном вогонь. Ти його не розпалював. Але гасити його доведеться й тобі...\n...Січень 2015 року. Донбас. Паша, вчитель однієї зі шкіл, спостерігає, як лінія фронту неухильно наближається до його дому. Стається так, що він змушений цю лінію перетнути. Щоби потім повернутись назад. І для цього йому щонайменше потрібно визначитись, на чиєму боці його дім... ...more\nPublished August 21st 2017 by Meridian Czernowitz\nPreis der Leipziger Buchmesse for Übersetzung (2018), ЛітАкцент року Nominee for Проза (2017)\nTo ask other readers questions about Інтернат, please sign up.\nBe the first to ask a question about Інтернат\n· 744 ratings · 95 reviews\nAll LanguagesDeutsch (1) English (5) Polski (10) Pусский язык (4) українська (74)\nStart your review of Інтернат\nSep 08, 2017 Ярослава rated it really liked it\nShelves: ukrainian, litfic\n* Найкращі книжки про війну в українській літературі про цивільне населення на окупованих територіях (про Другу світову Довженко, про нинішню російсько-українську ось тепер Інтернат). Я не наполягаю, що це прямо конче наслідок постколоніального досвіду, який не передбачає субєктності (не ми щось робимо, а нам щось заподіюють), але мені здається, що це таки він, постколоніальний, ріднесенький.\n* Тим не менше, ця книжка саме про набуття субєктності, алилуя. Якщо раптом хтось іще не знає сюжет: * Найкращі книжки про війну в українській літературі – про цивільне населення на окупованих територіях (про Другу світову – Довженко, про нинішню російсько-українську – ось тепер “Інтернат”). Я не наполягаю, що це прямо конче наслідок постколоніального досвіду, який не передбачає суб’єктності (не ми щось робимо, а нам щось заподіюють), але мені здається, що це таки він, постколоніальний, ріднесенький.\n* Тим не менше, ця книжка – саме про набуття суб’єктності, алилуя. Якщо раптом хтось іще не знає сюжет: міфологема катабасису, чоловік спускається у потойбіччя (пекельцем служить окуповане місто, в комплекті йдуть Харон-таксист і цілий розплідник Церберів), щоб вивести звідти свого племінника, й вертається з цілим набором нових знань про світ і про себе. Спершу вододіл у цій його подорожі проходить не за лінією наші/їхні, а виключно військові/цивільні. Військові для головного героя по обидва боки однакові, наприклад, на ст.25 один понаїхалий бойовик каже “Ладно, каже, учителю, не бійся, не віддамо твою школу, захистимо, каже. Будеш далі вчити дітей”, і на ст.41 інший понаїхалий бойовик каже “ми тут заради вас, ми такі, як і ви, ми захистимо, будете далі навчати своїх дітей” – і мовець зі ст.25 і ст.41 це представники протилежних сторін конфлікту, просто вони для головного героя обидва понаїхали і обоє рябоє. (А ще подекуди війна набуває вигляду міфологічної хтоні, яка прилазить сама й ні від чиєї людської волі взагалі не залежить, а отже, й відповідальність знято.) Якби на тому і скінчилося, це була б несимпатична мені особисто історія, але теж, звісно, історія, яка має бути розказана (про те, що неприємний не тотожне до винний, а окупований не тотожне до колаборант, і тд). Але я шалено-шалено рада, що на цьому все не спиняється! І що герой доходить від інтернату (нав’язлива й не раз експлікована історія казьонної безпритульності та браку впливу на свій простір і свою долю) до дому і відчуття “наші” - замість початкового відчуття “ніхто нікому не потрібен, а тому й ні за що не відповідальний”. По ходу вчиться брати на себе відповідальність, розбиратися, звідки стріляють, і ще багато дечого корисного.\n* (Був би час перечитувати, можна було б поколупатися на предмет еволюції мотиву подорожі у пошуках відсутньої людини, він наскрізний у Жадана. Від “Депеш Моду”, де, наск.я пам’ятаю цей пошук відсутнього друга принципово опен-ендед і ні до чого не може привести. Через купку оповідань. Великий зсув у “Ворошиловграді”, де подорож за зниклим братом уже веде до якоїсь цілі, просто не початково заявленої. І в тому ж напрямку, але ще далі – “Інтернат” з цією прогулянкою в пекло із задоволенням і не без моралі – із поверненням таки додому. Дому як топосу в ранніх текстах Жадана до якоїсь точки, наск я пам’ятаю, не було взагалі. Готелі, дороги, вписки – так, дім – значно пізніше.)\n* Дуже акуратно зроблено технічно! Подекуди прекрасні нагромадження складносурядних дієслівних конструкцій, в принципі не дуже властиві Жаданові (“місто здали, залишили, разом із усіма, хто там живе, віддали в чужі руки, не втримали, відступили, вилізли з пастки” – ст.21) – гарячковість дій і захлинання просто цим ритмом переліку; нав’язливі наскрізні метафори - судячи з відгуків, комусь із цим передали куті меду, але мені подобається, коли всьо в лоб, мені цілком ок :)\n* Зате мене не переконав перехід від close 3rd person POV одного персонажа (перші 325 сторінок книжки) до 1st person POV геть іншого персонажа на останніх 10 сторінках книжки. Начебто має створювати відчуття оптимізму (як я це бачу: показує, що наймолодше покоління не бездомне, не безвідповідальне і тд), але штучність прийому якраз оптимізм ставить під сумнів.\nAug 26, 2017 Inna rated it it was amazing\nShelves: war, ukrainian\nЯ не читаю книжок про нашу війну. І Жадана, в принципі, також не читаю. А цю книжку неочікувано для себе одразу купила. Більше того одразу взялася до штурмувати.\nЧисленні неочікувані порівняння ось сильна сторона цього письменника! Вони вибудовують в уяві таку обємну картинку, що залишається лише дивуватися, як можливо порівнювати похмуре передгрозове небо з потопельником або чайник зі спаленим рейхстагом. Але це дійсно працює! Переконайтеся:\n- повисла на лікті, мов старе пальто,\n- черевики Я не читаю книжок про нашу війну. І Жадана, в принципі, також не читаю. А цю книжку неочікувано для себе одразу купила. Більше того – одразу взялася до штурмувати.\nЧисленні неочікувані порівняння – ось сильна сторона цього письменника! Вони вибудовують в уяві таку об’ємну картинку, що залишається лише дивуватися, як можливо порівнювати похмуре передгрозове небо з потопельником або чайник зі спаленим рейхстагом. Але це дійсно працює! Переконайтеся:\n-\t«повисла на лікті, мов старе пальто»,\n-\t«черевики важкі, мов мрець»,\n-\t«холод стоїть у легенях, як вода у забитій раковині»,\n-\t«сніг темно-жовтий, ніби гнілий, ніби помер кілька днів тому й тепер гниє на свіжому повітрі»,\n-\t«яблука мерзлі, мов згаслі метеорити».\nЩо з сюжетом? Вчитель української мови прифронтового містечка змушений перетнути лінію розмежування, щоб забрати свого племінника з інтернату. Ху із ху на цій війні, який голос мають «люди без зброї» і що робити, якщо лінія фронту от-от буде проходити буквально через твій дім.\nДивишся у книгу, читаєш ті рядки, а бачиш лише Дебальцеве, 2015 рік. Жодних назв у книзі не фігурує, але хто слідкував за новинами, принаймні у найгарячіші фази війни, той неодмінно впізнає.\nПаша (вчитель) не звик брати відповідальності ні за свій клас, ні за своє життя, ні за свою родину. «Мызамир» - так я називаю таких людей. Ти не симпатизуєш йому, здебільшого він викликає у тебе відчуття схожі на зневагу, але ти і жалієш його. Жалієш, бо бачиш його в тих людях, яких знаєш.\nНерішучість - головна риса героя. Нерішучість тут вирок усім нам, вирок суспільству, адже в деяких ситуаціях таки доводиться впізнавати себе. ...more\nSep 03, 2017 Serhiy rated it liked it\nНа початку цього року Жадан написав передмову до першого з радянських часів українського видання Фієсти Гемінґвея, де відверто виразив своє захоплення американським класиком. Передмова називалась Гемінґвей, який завжди з тобою, отже можна припустити, що Гемінґвей був з Жаданом і під час написання Інтерната. Це не все, але багато пояснює, якщо стосовно як не цілі, то бодай мети роману. Принаймні мотиви неможливості любові (в широкому сенсі цього слова герої Інтерната переважно спілкуються криком На початку цього року Жадан написав передмову до першого з радянських часів українського видання «Фієсти» Гемінґвея, де відверто виразив своє захоплення американським класиком. Передмова називалась «Гемінґвей, який завжди з тобою», отже можна припустити, що Гемінґвей був з Жаданом і під час написання «Інтерната». Це не все, але багато пояснює, якщо стосовно як не цілі, то бодай мети роману. Принаймні мотиви неможливості любові (в широкому сенсі цього слова – герої «Інтерната» переважно спілкуються криком та не чують одне одного) та неможливості залишатись нейтральним під час війни (головний герой Паша доволі довго вважає, що проти нього ніхто не воює) мають чіткий американській слід. Стосовно сюжету, то хіба що ледачий не відмітить схожості з «Дорогою» Кормака Маккарті. Наведені порівняння не закид у вторинності, скоріше пояснення генеалогії. Що справді бентежить в «Інтернаті» - проза Жадана рухається паралельно з його поезією у бік спрощення як стиля, так і питань. Іноді виникає спокуса звинуватити його у повторенні банальностей. Думаю, це цілком усвідомлена стратегія, обумовлена часом та обставинами. «Слова якими, можна все пояснити, завжди прості» - починається один вірш з «Життя Марії». У добу, вибачте за вирази, альтернативних фактів та постправди, іноді важливо повторювати, що два помножити на два буде чотири, хоч у цьому і небагато художньої вартості. ...more\nAug 29, 2017 Lena Pavlova rated it it was amazing\nСмерть у цій книжці пахне мокрою псятиною. Ми час від часу чуємо її запах. Але життя теж пахне собаками. Запахів у романі багато та вони складаються у єдине ціле. Бо все це мокрий сніг, затлумлені вокзали і підвали, щось порубане і заховане у холодильник без світла, розбиті лікарні і випалені міста пахне війною. Запах війни це те, що залишається після прочитання цієї книжки. Він не вивітрюється. Він замість передмови і післямови, яких у романі немає. Бо вони й не потрібні.\nСмерть у цій книжці пахне мокрою псятиною. Ми час від часу чуємо її запах. Але життя теж пахне собаками. Запахів у романі багато – та вони складаються у єдине ціле. Бо все це – мокрий сніг, затлумлені вокзали і підвали, щось порубане і заховане у холодильник без світла, розбиті лікарні і випалені міста – пахне війною. Запах війни – це те, що залишається після прочитання цієї книжки. Він не вивітрюється. Він замість передмови і післямови, яких у романі немає. Бо вони й не потрібні.\nOct 16, 2017 Natalya rated it liked it\n"Інтернат" міг би стати дуже сильним текстом, якби не був таким вимученим. Зрозуміло, що у суспільстві був і є запит на велику прозу про війну і кому, як не Жадану, її написати. Але ж, камон, неможна робити такі топорні діалоги (ну не говорять так на Донбасі) і склеювати текст відверто поганим клеєм (автор усе, що мав сказати, сказав у першій половині роману, а в другій просто мучив і себе, і читача). До того ж, усе про що йдеться в романі, ми вже читали у того ж таки Жадана: той самий мотив "Інтернат" міг би стати дуже сильним текстом, якби не був таким вимученим. Зрозуміло, що у суспільстві був і є запит на велику прозу про війну і кому, як не Жадану, її написати. Але ж, камон, неможна робити такі топорні діалоги (ну не говорять так на Донбасі) і склеювати текст відверто поганим клеєм (автор усе, що мав сказати, сказав у першій половині роману, а в другій просто мучив і себе, і читача). До того ж, усе про що йдеться в романі, ми вже читали у того ж таки Жадана: той самий мотив дороги, що і у "Ворошиловграді", ті самі теми (середні віки, безпритульність, свій/чужий, Содом і Гоморра, втрата відчуття часу і простору, кордони пам'яті), що і в "Житті Марії" та "Тамплієрах". Дивним кроком виявляється і зміна наратора в самому кінці: тепер цинічний і мовчазний малий виявляється добрим і ніжним підлітком, який любить цуценят. Життя торжествує над смертю.\nЗвісно, роман has its moments: наприклад, розмова Паші із військовим про портрети поетів у школі чи розмова з журналістом Пітером, який говорить до Паші: "у вашій країні історію вчити - як рибу ловити: ніколи не знаєш, що витягнеш" чи пес, який спочатку прибивається до Паші, а потім зраджує його за снікерс чи проститука Аня (чи не найкращий образ), яка виявляється також інтернатівською. А ще таксист-ігуана. Це точно невимучений образ. Він існує:)\nДля тих, хто живе далеко від лінії фронту, це чудова нагода подивитися в гирло війни і пройти з Пашею всі кола пекла. А ще понюхати, чим пахне Донбас. Запах їдальні ви знаєте, а як щодо запаху рваної шкіри і солоних чоловічих сліз.\nА ще тут багато крові та смерті. Тобто тут переважно лише кров та смерть. Під кінець роман нагадує старенький спуф "Scary Movie", коли Паші сниться, як він бачить свою смерть і як йому треба її перехитрити.\nВесь текст можна сприймати як такий собі квест, де головною метою є вижити і повернутися додому. Залишитися на вокзалі чи піти? Перечекати у підвалі чи піти? Заночувати в інтернаті чи піти?\nІнтернат одразу ж розширюється до меж усього регіону, який є простором співіснування чужих злих нещасних і недолюблених людей; де те, що ще вчора було твоїм, сьогодні тобі не належить: "ціле життя вивернуте, мов кишені. Справді, як в інтернаті: нічого не приховаєш, все назовні - і шпалери, і подушки" (265)\nА Паша – уособлення більшості – мудаків-конформістів, які мовчать. А коли мовчать, то стається війна. І тоді виходу з інтернату просто не може бути. ...more\nNov 28, 2017 Олександра Рижкова rated it it was amazing\nЖадана читала вперше, так так, є такі люди :) Книжка важка, важкезна, але я її прожила, відчула і пропустила через себе.\nПС. Дуже важливо знати "за кого ти"\nППС. Це наша історія, і ми її повинні знати\nSep 29, 2017 Vityska rated it it was amazing\nShelves: україна, війна\nЯ колись писала, що романи Жадана схожі мені на якесь таке безкінечне роуд-муві. Герої постійно кудись їдуть, когось шукають, не знаходять, потрапляють у несподівані і незаплановані місця, там зависають, з кимось знайомляться, і іноді це все здається страшенно абсурдним. Але зрештою вони доходять до своєї мети, правда, за час цієї подорожі мета може втратити свій сенс або повністю змінитися.\nТак от, Інтернат це не роуд-муві. Це проходження усіх кіл пекла і трохи чистилища. Пекло тут не Я колись писала, що романи Жадана схожі мені на якесь таке безкінечне роуд-муві. Герої постійно кудись їдуть, когось шукають, не знаходять, потрапляють у несподівані і незаплановані місця, там зависають, з кимось знайомляться, і іноді це все здається страшенно абсурдним. Але зрештою вони доходять до своєї мети, правда, за час цієї подорожі мета може втратити свій сенс або повністю змінитися.\nТак от, «Інтернат» — це не роуд-муві. Це проходження усіх кіл пекла і трохи чистилища. Пекло тут не метафоричне і, вочевидь, має реальні географічні координати, просто автор їх не «світить» — бо ж війна. Це пекло — типове містечко на Сході України, де точаться бої і літають «гради», де з-за рогу на тебе завжди може вискочити танк і ти не одразу знатимеш, чий, де довга безнадійна зима ніяк не закінчиться, а сніг чорніє і тане від полум’я пожеж.\nГоловний герой цього роману — зовсім не герой. Паша — типовий тутешній житель, якого не цікавить «вся ця політика», він просто «робить свою роботу». Паша вчитель, і навчає він дітей української мови, але самою цією мовою, як і цією країною, не переймається. Він як Швейцарія -обирає нейтралітет і живе за принципом невтручання. Однак, на відміну від Швейцарії, Паша не такий самодостатній. І те, що відбувається навколо, не може його не зачіпати бодай тому, що він теж учасник цієї страшної гри, правила якої міняються щодня, і якщо він хоче вижити, мусить починати грати.\nПочинається усе з того, що Паша вибирається до міста, забрати племінника з інтернату. Але звичайна поїздка перетворюється на супер-складний квест тривалістю у декілька днів. Виконуючи його, Паша бігатиме під кулями, ховатиметься від обстрілів, втікатиме від здичавілих псів, кілька разів ночуватиме на вокзалі між сотень жінок і дітей, когось рятуватиме, комусь подаватиме руку, навчиться брати на себе бодай крихту відповідальності, грітиметься у розбомблених будинках і чужих домівках, триматиме за руку бійця, який стікає кров’ю, і нарешті визначиться, хто для нього «наші», а хто — «чужі». Смерть бігтиме за ним, смерть стоятиме біля нього, цього разу відпустить його, але тепер він точно знатиме, що вона є, вона ось тут, поряд, і в будь-який момент може статися.\n«Інтернат» — це роман важкий і страшний. Бруд, кров, піт і сльози, а ще — крики, страх, біль. Жадан не малює монументальне полотно війни на Донбасі. Це радше серія портретів і замальовок. Але Господи, які вони живі, яскраві, справжні. Навіть якщо це «яскравість» зі знаком мінус, вона все одно вражає реалістичністю. Кожен з цих персонажів, скоріш за все, вигаданий. Але кожен із них міг би існувати насправді.\nЖадан впевнено і жорстоко занурює читача в це середовище, в усю цю атмосферу, читач, як і той Паша, мусить якось борсатися, випливати, триматися вкупі. Щоб потім таки побачити світло вкінці цього мороку, освітлені вікна дому, якусь надію. Але автор не запевняє, що все буде добре — голосом одного із численних персонажів він обіцяє, що все буде ще гірше. І ми це знаємо. Але мінімальний, слабкий, як телефонний сигнал, промінчик надії лишається. І це добре. ...more\nDec 08, 2019 Lada Moskalets rated it it was amazing\nРозкрила і проковтнула за день. Історія про те, як війна творить з тебе справжнього чоловіка - навіть якщо в ній безпосередньо не береш участі. Постапокаліптичний пейзаж, в якому люди зі своїми манатками ходять туди і сюди, без можливості знайти прихисток, бо в ньому в принципі не може бути дому. Бетонні коробки, пізня зима чи то рання весна, чорні дерева, брудний сніг з підозрілими плямами - під час війни це може бути що завгодно. І всюди собаки. Одні ховаються під боком у людей від Розкрила і проковтнула за день. Історія про те, як війна творить з тебе справжнього чоловіка - навіть якщо в ній безпосередньо не береш участі. Постапокаліптичний пейзаж, в якому люди зі своїми манатками ходять туди і сюди, без можливості знайти прихисток, бо в ньому в принципі не може бути дому. Бетонні коробки, пізня зима чи то рання весна, чорні дерева, брудний сніг з підозрілими плямами - під час війни це може бути що завгодно. І всюди собаки. Одні ховаються під боком у людей від бомбардувань, інші готові загризти необережних перехожих. Собаки є кривим дзеркалом людей, які теж - то полюють одне на одного, то шукають порятунку в бетонних джунглях.\nНагадує постапокаліптичні фільми, в яких треба виконати місію, попри те, що загальне завершення історії ймовірно буде поганим («- Погано? - Погано. - Далі буде гірше»). А разом з тим дуже поетична книжка, яку хочеться перечитувати, навіть знаючи чим усе завершується. Я спершу читала вірші Жадана про війну, тому впізнавала образи звідти - незібрані поля соняшників, малі забуті поселення, територія, яка однак "може бути бажаною і дорогою", чорні дерева на тлі наших депресивних зимових пейзажів. ...more\nAug 22, 2017 Богдана Неборак rated it really liked it\n"Слова, якими можна все пояснити, завжди прості". Жадан дуже просто пояснює все в своєму "Інтернаті". Узагалі цим Сергій і підкупив мене років 6-7 тому чіткими визначеннями, де "життя тобі дається рівно стільки, скільки ти зумієш зігріти власним подихом і долонями" чи "радість це те, що дається з боєм". Трохи підлітковий підхід хотіти усе означити, але від того тільки сильніший бо це підхід нового досвіду. Може, саме тому я-герой "Інтернату" підліток. З іншого боку, це не важливо, адже й "Слова, якими можна все пояснити, завжди прості". Жадан дуже просто пояснює все в своєму "Інтернаті". Узагалі цим Сергій і підкупив мене років 6-7 тому — чіткими визначеннями, де "життя тобі дається рівно стільки, скільки ти зумієш зігріти власним подихом і долонями" чи "радість — це те, що дається з боєм". Трохи підлітковий підхід — хотіти усе означити, але від того тільки сильніший — бо це підхід нового досвіду. Може, саме тому я-герой "Інтернату" — підліток. З іншого боку, це не важливо, адже й для героїв-дорослих досвід, про який пише Жадан — новий, його хочеться назвати і пояснити, його не відсунеш від себе, як би не хотів. Змушує відчути себе підлітком, який не може вибрати розмір сорочки і вирішити, ким стане, коли виросте.\nСергій написав роман про те, що війна не може бути чужа. Вона торкає тебе, навіть коли ти не обрав жодну сторону барикад, коли кажеш — я осторонь, не чіпайте. Він про ситуації, де не буває золотої середини, розумного рішення чи компромісу, від них не втечеш (хоч як хочеться тішити себе безвізом та можливістю звалити або фразою "та я нікому нічого не винен"). Дуже не хочеться в це вірити, проте доводиться — ось і нагода це обдумати — свої обов'язкові вибори, не конче фронтові.\n"Інтернат" — це не моя улюблена книжка, для мене він затягнутий і не достатньо динамічний, але думаю, це книжка року. Ну і український роман, перший наклад якого — 20 000 — завжди радість. ...more\nAug 31, 2017 Olha Khilobok rated it really liked it\nМи на неї чекали. Дуже невипадково, що дочекалися від Жадана. Жадан вміє своїми сухими реченнями розпалювати вогні. Уміє провести просторами смерті засобами мови. В цьому сенсі - жодних претензій: небо, якого нема, звичні речі кольору і фактури потопельників та інших типів трупів. Про те, що все зведено на пси, нагадують самі пси. Вони усюди: навіть якщо не в кадрі фізично, то якась шуба чи торба відгонить псятиною і повертає собаче в кадр. І ця псяча тема чудово розкрита, мораль виведена Ми на неї чекали. Дуже невипадково, що дочекалися від Жадана. Жадан вміє своїми сухими реченнями розпалювати вогні. Уміє провести просторами смерті засобами мови. В цьому сенсі - жодних претензій: небо, якого нема, звичні речі кольору і фактури потопельників та інших типів трупів. Про те, що все зведено на пси, нагадують самі пси. Вони усюди: навіть якщо не в кадрі фізично, то якась шуба чи торба відгонить псятиною і повертає собаче в кадр. І ця псяча тема чудово розкрита, мораль виведена прозоро: забагато в житті псячого - досить, значить, не помічати, пора вчитися тих псів приручати. Про те, що весь роман - про кризу перехідного стану, нагадує повсюдний постійний мерзотний дощ: оновлення і переосмислення не завше відбувається влітку.\nУ мене єдина системна претензія: ну не 'Інтернат'. Для мене справжня назва роману під десяток разів лунала в ньому ж. У моєму світі перша книга, на яку ми всі чекали, про війну, із якою ми встигли зжитися, називається 'Пружина'. Із такою назвою інтернат вистрілює мені в саме серце. І так, навіть із тою назвою, за якою ви знайдете її в книгарнях, це книжка обов'язкова до прочитання. ...more\nOct 07, 2017 Olena Pozniak rated it it was amazing\n"Інтернат" - ніби один великий Жаданівський вірш, з усіма його псами, військовими, священниками і християнськими іменами. Впізнаєш знайомі меседжі, що почали транслюватись здебільшого ще в збірці "Життя Марії" і продовжились в "Тамплієрах". Їх ще можна почути на концертах "Жадана і собак", але вони вже менше виринають у нових поезіях автора. З'явилось враження, що "Інтернат" - своєрідний підсумок певного періоду творчості.\nЦе добре корелюється з дорогою, провідною темою самого роману. Головний "Інтернат" - ніби один великий Жаданівський вірш, з усіма його псами, військовими, священниками і християнськими іменами. Впізнаєш знайомі меседжі, що почали транслюватись здебільшого ще в збірці "Життя Марії" і продовжились в "Тамплієрах". Їх ще можна почути на концертах "Жадана і собак", але вони вже менше виринають у нових поезіях автора. З'явилось враження, що "Інтернат" - своєрідний підсумок певного періоду творчості.\nМожливо, "головний епос про війну" - це занадто пафосно для нового романа Жадана, але він володіє для мене найвагомішою перевагою, що відрізняє його від інших вже написаних текстів: він написаний з позиції не активного учасника подій, військового, і не з позиції репортерсько-спостережницької, але з позиції цивільного, що напряму потерпає як від дій, так і від бездіяльності. Наприкінець ти вже починаєш розуміти людей, що там живуть. і якщо спочатку вони викликають лише роздратування, то потім - розуміння. Жадан теж любить своїх персонажів, навіть якщо іноді вони схожі на "нарваних псів".\nП.С. Дуже цікава думка, чи комусь нагадує "Інтернат" "Американських богів" Геймана? Не можу пояснити чим, можливо, меседжами, але ці два твори мені схожі. ...more\nApr 16, 2018 Loskotka rated it it was amazing\nShelves: українські, 2017\nНаразі це - найкраща книга Жадана з прочитаних мною. Дуже зачепило, насправді переживала все разом із 'героєм' книги Павлом, хоча він і не надто приємний як людина, чесно кажучи, але на тлі тих подій робить все, на що здатен. Книга вразила мене і як мешканку прифронтового міста (яке дивом залишилося по ЦЕЙ бік після місяців окупації), тому що Жадан добре зміг передати жахливу атмосферу тих двох перших років війни. Без притягнутої за вуха гостросюжетності, але дуже по-справжньому, так, як це Наразі це - найкраща книга Жадана з прочитаних мною. Дуже зачепило, насправді переживала все разом із 'героєм' книги Павлом, хоча він і не надто приємний як людина, чесно кажучи, але на тлі тих подій робить все, на що здатен. Книга вразила мене і як мешканку прифронтового міста (яке дивом залишилося по ЦЕЙ бік після місяців окупації), тому що Жадан добре зміг передати жахливу атмосферу тих двох перших років війни. Без притягнутої за вуха гостросюжетності, але дуже по-справжньому, так, як це могло бути. ...more\nOct 07, 2017 Kate Tolokolnikova rated it it was amazing\nЗвісно, я теж дуже чакала на цю книжку. Відтоді, як Сергій Жадан сказав, що пише роман про війну й Донбас. Про це видано вже чимало. Але саме від нього - людини, яка народилася та виросла на Луганщині й того, хто всі ці 3,5 роки активно їздить і допомагає як військовим, так і цивільним, дуже хотілося отримати книжку. І от вона.\nСкажу одразу - мені роман сподобався. Дуже. До цього я читала тільки вірші Сергія, які подюбила задовго до нинішнього їх буму. Перед "Інтернатом" я спеціально прочитала Звісно, я теж дуже чакала на цю книжку. Відтоді, як Сергій Жадан сказав, що пише роман про війну й Донбас. Про це видано вже чимало. Але саме від нього - людини, яка народилася та виросла на Луганщині й того, хто всі ці 3,5 роки активно їздить і допомагає як військовим, так і цивільним, дуже хотілося отримати книжку. І от вона.\nСкажу одразу - мені роман сподобався. Дуже. До цього я читала тільки вірші Сергія, які подюбила задовго до нинішнього їх буму. Перед "Інтернатом" я спеціально прочитала "Ворошиловград". Уявила, чому багатьом подобається, але мені новий твір ближчий. Хоча це зовсім інший Жадан. Як чи не всі ми тепер - інші. "Інтернат" - це болюча книжка. Яка шкребе по серцю й ставить питання ребром. І в той же час вона світла й піднесена. Та ще й із хеппі ендом! (оце сюрприз). Вона ріже і загоює, вона страшна й гуманістична (цим нагадала мого улюбленого Воннегута). Вона про кожного з нас, чи майже кожного, хто стосовно деяких речей такий же Паша - нерішучий, без позиції, "всі неправі", "це не про мене". Як співав Леннон: "Living is easier with eyes closed". Нічого нового - "старо, как мир". Проте коли в одному місці так думає дуже багато людей - це породжує проблеми. Серйозні. Страшна буденність яких тут добре описана.\nТрохи про втомлених, контужених й розгублених наших військових й іншу сторону - "нову владу", геть неприємну. Але найбільше сказано про життя цивільних - нещасних пілігримів й мешканців сховищ. Які щомиті за крок до смерті. А ще тут є яскраві супутні образи іноземного журналіста Пітера та шофера Ігуани.\nАле головна знахідка, на мою думку, це сам Паша. Кращого головного героя не можна було придумати. Саме крізь його історію - прожите за три дні й в спогадах про минуле - у автора вийшло добре зобразити ситуацію, що склалася. Чесно й подекуди чи не репортажно. Звісно, поетично й не прозово. Талановито.\nМожна уявити, в чому дорікають критики. Мабуть, пишуть, що наївно, сиро, поспіхом, що це не роман. Може, десь і слушно. Але " Інтернат" усе одно сильна, особиста й дуже потрібна книжка. Книжка про дім і вибір. ...more\nJun 19, 2019 Yuliia Koshyk rated it it was amazing\nПарадоксально: книга читається легко в плані сприйняття форми і абсолютно виснажлива за змістом. В романі панує певна атмосфера, свій настрій, набір словесних барв, метафор та елементів власного сприйняття, через що складається враження, що не книгу читаєш, а їдеш в авто і з вікна бачиш все на власні очі.\nЦе та книга, яка має бути написана про нашу ненормальну війну. Автор нікого не звинувачує, не тицяє ні в кого пальцями і не кричить: "Ага, це все ти!". Ні, лиш мовчки показує. Його тут немає. Парадоксально: книга читається легко в плані сприйняття форми і абсолютно виснажлива за змістом. В романі панує певна атмосфера, свій настрій, набір словесних барв, метафор та елементів власного сприйняття, через що складається враження, що не книгу читаєш, а їдеш в авто і з вікна бачиш все на власні очі.\nЦе та книга, яка має бути написана про нашу ненормальну війну. Автор нікого не звинувачує, не тицяє ні в кого пальцями і не кричить: "Ага, це все ти!". Ні, лиш мовчки показує. Його тут немає. Немає критики, пафосних політичних гасел та штампів. Чиста картинка.\nДуже сміливо - писати на цю тему. Вона така незрозуміла, складна і заплутана...Хто його зна, як про неї писати, щоб не видатись продажним писакою та спекулянтом?\nОт Жадан знає☝\nВесь роман - кілька днів. Дорога до "Інтернату", що став для мене уособленням України, та назад. А між цим - війна. Брудні розбиті вулиці, дохлі пси, оглушлива стрільба незрозуміло звідки і по кому, запахи, холод, розгублені люди, фанера в шибках замість вікон. Ідея - в деталях, у випадкових долях, діалогах, жестах. І в центрі всього цього хаосу - люди. Не політика, не партії, не конкретні прізвища. Тут не вгадаєш, про яку армію йде мова: свої в мить стають чужими і навпаки, бо суть не в тому, хто ворог, а хто ні.\nТут багато символічного, позатекстового та міжрядкового. Впевнена, ця праця стане джерелом натхнення для багатьох літературознавців, тут надзвичайно широке поле для роздумів, аналізу та пошуків, бо книга дуже глибока, багатошарова та цікава.\n📝Я уявляю ці семінари з літкритики на філфаках, де кожне речення розбирають по кісточках. Ех, розійшлась би я, якби не 2200 символів!\nПодії розвиваються повільно, акцент тут на відчуттях, запахах, кольорах, які через метафори формують у нас цілісне сприйняття того світу, який своєю гнітючістю наближений до постапокаліптичного. І в цьому хаосі прямують кудись випадкові українці, в яких ми частково впізнаємо себе. .\n💭Я ні в чому не винен. Я нікого сюди не звав, нікого не виганяв. Я просто робив свою роботу💭 ...more\nJan 02, 2019 Sv rated it it was amazing\nКнижка про те, що декому з нас пощастило не переживати того, що описує Жадан.\nJul 16, 2018 Daria rated it really liked it\nТяжко і сумно.\nMar 12, 2020 Paulina Surniak rated it it was amazing · review of another edition\nŚwietna, bardzo sugestywna książka o wojnie, która mogłaby się dziać wszędzie. Niby o Ukrainie, ale też o każdym innym miejscu, w którym ludzie są całkiem sami w obliczu konfliktu, którego nawet do końca nie rozumieją. Myślę, że niektóre sceny zostaną ze mną na długo.\nAug 29, 2017 Iryna Khomchuk rated it it was amazing\nСіра зима. Багнюка, брудний сніг, холодний дощ, постійні сутінки, які раз по раз переходять у ніч. Холод і мінімум харчів. Розбиті дороги, зруйновані будинки, вибиті вікна, обгорілі машини й танки. Голодні бездомні пси і такі ж люди. Неможливість зрозуміти, хто друг, а хто ворог. Шлях, укритий перепонами, підступними пастками, випробуваннями на міцність і на людяність, схожий на багаторівневу компютерну гру, у якій головне вижити і дійти до фіналу. Завдання: знайти цінний вантаж і доправити Сіра зима. Багнюка, брудний сніг, холодний дощ, постійні сутінки, які раз по раз переходять у ніч. Холод і мінімум харчів. Розбиті дороги, зруйновані будинки, вибиті вікна, обгорілі машини й танки. Голодні бездомні пси і такі ж люди. Неможливість зрозуміти, хто друг, а хто ворог. Шлях, укритий перепонами, підступними пастками, випробуваннями на міцність і на людяність, схожий на багаторівневу комп’ютерну гру, у якій головне — вижити і дійти до фіналу. Завдання: знайти цінний вантаж і доправити його до певного місця — теж як у якійсь дурній віртуальній грі, події якої розгортаються у похмурому постапокаліптичному суспільстві. Й усе це було б звичайною роуд-сторі, якби не одне але: вигаданого у ній дуже-дуже мало. Всі оті згадані вище речі, все те, про що не можна згадати у короткому відгуку на книгу з огляду на його обсяг — раз та з намагання вберегти свою психіку — два, все це — реальність, наша, українська, сьогоднішня реальність...\nОй про скільки важливих і надважливих речей змушує задуматися читача Жадан в "Інтернаті"! Для мене найголовнішим месенджем стала історія про те, як з будівлі інтернату знімали український прапор. Двоє осіб знімали, одна жінка намагалася цього не допустити, а всі інші — мовчки спостерігали. Бо всім іншим було байдуже, майорить на їхніми головами прапор чи ні і який. Власне, вся книга — про тих, кому байдуже. Бо таких — більшість. На жаль. Навіть ті, хто б’є себе в груди, захищаючи якусь ідейку чи думку, готові відступити, коли доходить до діла: мовляв, я зробив все, що міг, аж груди болять, а тепер без мене якось, без мене...\nНі, не варто мене звинувачувати у надмірному узагальненні, не потрібно кидатися прикладами на кшталт: я не так(ая, ий). Я сама себе вже й звинуватила, і прикладів повишукувала... Однак ані я, ані Жадан від цього не перестали бути правими... ...more\nDec 06, 2017 Mariana Gevak rated it really liked it\nЦе правда, що такі книжки треба читати вчасно.\nЗ "Аеропортом" у мене не склалося,але читала не за гарячими слідами,відповідно всі огріхи дуже й дуже кидалися в очі.\n"Інтернат" Жадана - перший прозовий твір автора, який я прочитала до кінця! Наскільки я люблю Жадана- поета, настільки ж він мені неблизький, як прозаїк. Але ця книга трохи інша за попередні. Доросліша, виваженіша (на мою думку)\nСюжет не розповідав хіба що лінивий, то я не буду. Скажу лише, що отой головний герой Паша, міг би жити не Це правда, що такі книжки треба читати вчасно.\nСюжет не розповідав хіба що лінивий, то я не буду. Скажу лише, що отой головний герой Паша, міг би жити не лише на Сході і не лише на окупованій території. Дуже багатьом бракувало і зараз бракує орієнтації і розуміння - хто свій, хто чужий, що власне відбувається і чим можу прислужитися саме я.\nПошук, дорога, поступове переосмислення життєвих цінностей, згущення фарб. Все це лягало якось дуже логічно і правдиво.\nОптимістична кінцівка викликала двоякі почуття. Зрозуміло, що молоде покоління думає і відчуває по-іншому, краще розбирається у ситуації, менше залежить від стереотипів, відповідно - у нього більше шансів на щасливіше майбутнє. Але разом з тим, розум якось відмовлявся сприймати той фінальний оптимізм, бо щодня слухаючи новини звідти, знаєш, що нічого ще не закінчилося.... ...more\nOct 01, 2017 Yaroslava Tymoshchuk rated it it was amazing\nКращий за всіх, а в цьому романі кращий навіть за себе :)\nOct 02, 2017 Taras rated it it was amazing\nДочитав новий роман Жадана про війну. Читається дуже легко і швидко, можливо через те, що увесь роман - ніби екшн якийсь, хоч і написаний зовсім не про військових. Точніше вони там є, але зовсім не головні персонажі.\nMar 09, 2018 Anna Vovchenko rated it really liked it\nУзагалі моя оцінка - 3,5, але ресурс такого не передбачає.\nМабуть, вона була б вищою, якби це був сферичний-роман-у-вакуумі. Але це роман Жадана (до того ж створений у літературі, де є, скажімо, "Санаторійна зона"), того самого Жадана, у якого з тексту в текст переходять фактично ті самі герої, змінюючи тільки імена та вік. Вони ходять колами всередині своїх життів, як Паша блукає воєнним містом, і, перефразовуючи заяложену толстовську формулу, усі вони нещасливі однаково. Усі вони вміють Узагалі моя оцінка - 3,5, але ресурс такого не передбачає.\nМабуть, вона була б вищою, якби це був сферичний-роман-у-вакуумі. Але це роман Жадана (до того ж створений у літературі, де є, скажімо, "Санаторійна зона"), того самого Жадана, у якого з тексту в текст переходять фактично ті самі герої, змінюючи тільки імена та вік. Вони ходять колами всередині своїх життів, як Паша блукає воєнним містом, і, перефразовуючи заяложену толстовську формулу, усі вони нещасливі однаково. Усі вони вміють приймати як даність усе, що з ними стається, і, власне, тільки тому виживають.\nНапевно, саме тому у цьому найкраще написаному художньому українському наративі про нашу останню війну її - війни - як такої немає. Вона присутня, як завіконний пейзаж, як погода, і це симптоматично, але не для всієї країни, яка живе в метафоричній подобі інтернату, як писалося в критичних відгуках, а власне для Жаданових героїв. Це вони - аменабарівські Інші та їхній лімбічний дім, із якого їм нема куди піти, а навіть якби й було - вони залишилися би. Тим-то такою кволою й непереконливою видається оптимістична спроба перемкнути оповідь на інший голос, насправді зовсім не такий упевнений, яким намагається здатися.\nСловом, нікого не шкода. Ні в "Депеш моді", ні тут. ...more\nJul 16, 2019 Ivan Shpynda rated it really liked it\nРоман за сюжетом дещо нагадує французький фільм "Далеко від людей" (знятий за мотивами оповідання Альбера Камю "Гість"), де головний герой разом з супутником вимушений вирушити у мандрівку регіоном, що охоплений війною. Герої фільму та книги Жадана подібні й тим, що обидва мають нечітку, розмиту ідентичність та намагаються зберегти нейтралітет під час конфлікту. Однак війна завжди ставить людину в ситуацію, коли вибір стає обов'язковим, навіть якщо він приносить нестерпний біль та розчарування. Роман за сюжетом дещо нагадує французький фільм "Далеко від людей" (знятий за мотивами оповідання Альбера Камю "Гість"), де головний герой разом з супутником вимушений вирушити у мандрівку регіоном, що охоплений війною. Герої фільму та книги Жадана подібні й тим, що обидва мають нечітку, розмиту ідентичність та намагаються зберегти нейтралітет під час конфлікту. Однак війна завжди ставить людину в ситуацію, коли вибір стає обов'язковим, навіть якщо він приносить нестерпний біль та розчарування. Мандрівка Паші та його племінника з інтернату на станцію допомагає їм зрозуміти одне одного та пояснити собі давні образи та непорозуміння, стає подорожжю в просторі і часі з нечіткими екскурсами в особисте минуле та минуле Донбасу. У романі зовсім немає пафосу, натомість є емпатія до простої людини, закинутої в незбагненні парадокси й абсурди гібридної війни в Україні. ...more\nSep 18, 2017 Oleksandr rated it really liked it\nНаписано вельми цікаво і читається добре. Але постійно присутнє відчуття якоїсь неконкретики, недоговореної тягучої абстракції так, ніби розповідь про все одразу і ні про що конкретно. Ну, власне, гріх жалітися, це ж Жадан складно очікувати щось інше. Написано вельми цікаво і читається добре. Але постійно присутнє відчуття якоїсь неконкретики, недоговореної тягучої абстракції — так, ніби розповідь про все одразу і ні про що конкретно. Ну, власне, гріх жалітися, це ж Жадан — складно очікувати щось інше. ...more\nNov 20, 2017 Maryana rated it it was amazing\nУсі книжки треба читати у свій (тобто її) час.\nЯ люблю Жадана-поета, але книга потрапила в руки вчасно і я полюбила Жадана-прозаїка. І прозу його поетичну) Жарти жартами, але книга вражає своює атмосферою, постійним відчуттям страху. І читати її треба! Просто треба! З книгою незатишно, з нею боляче, нестерпно боляче, з нею жахливо... Але відмахнутися від реальності не можна. Від неї не втечеш. І усім кому набридло, не зачіпило і кого це не стосується доведеться визначитись "хто наші"....\nА страшно Усі книжки треба читати у свій (тобто її) час.\nА страшно не через війну, обстріли, трупи, страшно через байдужість, яка це породила. Страшно, бо люди живуть в своєму світі і вважають, що їх нічого не стосується. Можливо, ваш голос на виборах нічого не вартий, бо доведеться вибрати менше зло, але варто показати, що він у вас є, коли біля вас підлітки готові забити свого друга, коли цим самим підліткам треба показати, що важливо мати власну думку, свою позицію і тверді переконання. Що не можна довго балансувати десь посередині і бути ні за кого, байдужими бути не можна, бо зло завтра добереться і до вас ...more\nDec 28, 2019 Agnieszka Senga Walędziak rated it it was amazing · review of another edition\nTo jest książka, w której nie ma ani jednego zbędnego słowa. Żadan maluje grozę przy pomocy bieli, czerni i szarości nagle rozrywanych żółcią i czerwienią. Czuć zimę, czuć strach, czuć oddech śmierci. Ta relacja z linii frontu mrozi i przeszywa dreszczem. Nic dziwnego. To front wypełniony błąkającym się kobietami z dziećmi, kurczowo trzymającymi się tobołków wypełnionych życiem, które nie wróci. To front na którym nagle na przeciwko siebie mogą stanąć Ci, którzy jeszcze wczoraj kopali razem To jest książka, w której nie ma ani jednego zbędnego słowa. Żadan maluje grozę przy pomocy bieli, czerni i szarości nagle rozrywanych żółcią i czerwienią. Czuć zimę, czuć strach, czuć oddech śmierci. Ta relacja z linii frontu mrozi i przeszywa dreszczem. Nic dziwnego. To front wypełniony błąkającym się kobietami z dziećmi, kurczowo trzymającymi się tobołków wypełnionych życiem, które nie wróci. To front na którym nagle na przeciwko siebie mogą stanąć Ci, którzy jeszcze wczoraj kopali razem piłkę. To front, na którym nie wiadomo kto jest kim, kto za kim i dlaczego to wszystko. I nagle w tym wszystkim odwagę ma wykazać bohater, który całe życie starał się po prostu nie wychylać. Inwalida z dzieckiem na ręku, wykładający najgorszy z możliwych przedmiotów - język, który lepiej żeby nie wybrzmiał. Podróż, którą odbywa między stołówkami i dworcami, a także wewnątrz siebie pokazuje nie tylko okrucieństwo wojny, ale i dojrzewanie. To wyjątkowa relacja ze środka konfliktu, bo pokazana oczami tych, których najmniej on dotyczył. A Żadan zabiera nas na wojnę brutalnie i nie daje uciec.\nI chociaż tam nikogo nie żal, mi, tutaj, było przepotwornie żal. ...more\nMar 04, 2020 Joanna rated it liked it · review of another edition\nPierwsze strony Internatu obiecywały nie mniej, niż entuzjastyczne recenzje i nagrody, które zgarnął. Serhij Żadan oddał dziwność wojny w Donbasie, zagubienie ludzi, ich problem z identyfikacją stron konfliktu oraz ich interesów. Surrealistyczne wręcz sytuacje, reakcje i zachowania drugoplanowych postaci. Przekonujący protagonista, któremu daleko do bohatera. To ułatwia utożsamienie się z jego problemami, wymusza pytania o to, jak odnaleźlibyśmy się w tym wojennym amoku. Wzmacnia to jeszcze Pierwsze strony „Internatu” obiecywały nie mniej, niż entuzjastyczne recenzje i nagrody, które zgarnął. Serhij Żadan oddał dziwność wojny w Donbasie, zagubienie ludzi, ich problem z identyfikacją stron konfliktu oraz ich interesów. Surrealistyczne wręcz sytuacje, reakcje i zachowania drugoplanowych postaci. Przekonujący protagonista, któremu daleko do bohatera. To ułatwia utożsamienie się z jego problemami, wymusza pytania o to, jak odnaleźlibyśmy się w tym wojennym amoku. Wzmacnia to jeszcze bliskość tej wojny i geograficzna i kulturowa. Ale po udanym początku i początkowym zachwycie, poczułam zmęczenie, za dużo, za długo, zbyt monotonnie i poczucie, które potwierdziła dalsza lektura, że już nic mnie nie zaskoczy. Nie przyłączę się do grona zachwyconych, choć im dalej od lektury, tym lepiej wspominam. ...more\nDec 30, 2019 Piotr rated it it was amazing · review of another edition\nJedna z ważniejszych książek tego mijającego, a pewnie też i przyszłego roku. Mój murowany kandydat przynajmniej do ścisłego finału 'Angelusa'. I już widać, że nie tylko mój...\nNie przypominam sobie takiej książki o wojnie, dziejącej się jakby obok niej, niewiele o niej samej mówiącej. I tak niebywale uniwersalnej. To mogłoby dziać się gdziekolwiek: w Syrii, w Iraku, gdzieś w Afryce. A dzieje się pod naszym bokiem, niemal za naszymi drzwiami.\nPrzerażający jest tak samo tej - jak tylu innych - Jedna z ważniejszych książek tego mijającego, a pewnie też i przyszłego roku. Mój murowany kandydat przynajmniej do ścisłego finału 'Angelusa'. I już widać, że nie tylko mój...\nPrzerażający jest tak samo tej - jak tylu innych - wojny bezsens co i ludzkie cierpienia, mniejsze i większe, ledwo wyczuwalne, i te tak obrazowe, że chwytają za gardło (scena "operacji" na stole w stołówce).\nTe trzy dni wędrówki dwóch bohaterów książki... ileż ta historia mówi o naszych czasach, o nas samych... jesteśmy gotowi przyjąć tę wiedzę?\nAug 28, 2018 Serhiy rated it it was amazing\nFeb 20, 2019 Olia Zbrozshko rated it it was amazing\nНе є фанаткою Жадана, проте дуже добре, що він написав "Ітернат". Вважаю, що такі книжки нам усім потрібні дуже...Історія про важкі три дні не залишила мене байдужою.\nСергій Жадан (23 серпня 1974, Старобільськ, Україна) - сучасний український письменник, ессеїст, поет, перекладач, музикант та громадський активіст. Серед його найбільш відомих робіт виділяються романи Депеш Мод (2004), Anarchy in the UKR (2005), Ворошиловград (2010) та збірка оповідань та віршів Месопотамія (2014) .\n* Книга року BBC Україна (2006) за збірку Сергій Жадан (23 серпня 1974, Старобільськ, Україна) - сучасний український письменник, ессеїст, поет, перекладач, музикант та громадський активіст. Серед його найбільш відомих робіт виділяються романи «Депеш Мод» (2004), «Anarchy in the UKR (2005)», «Ворошиловград» (2010) та збірка оповідань та віршів «Месопотамія» (2014) .\nTrivia About Інтернат\nQuotes from Інтернат\n“Телевізор він не вимикає навіть уночі. Він у них, наче вічний вогонь: горить не так для втіхи живих, як у пам’ять про померлих.” — 2 likes\n“Справді, вибираючи між смертю й бюрократією, краще іноді вибрати смерть.” — 0 likes


Третю церкву будують у селі Порошково - 16 Октября 2009 - Новини Закарпаття та Світу\nГлавная » 2009 » Октябрь » 16 » Третю церкву будують у селі Порошково\nТретю церкву будують у селі Порошково\n— На Закарпатті масово споруджують храми, стараються зробити їх величезними. Це вже якась гігантоманія. Видно, приходи всі зайняті, а випускників духовних семінарій щороку більшає, — каже дослідник сакрального мистецтва Михайло Сирохман, 55 років. На початку 1990-х у Західній Україні почали масово зводити церкви. На Закарпатті будують найбільше. Тут уже освятили понад 100 греко-католицьких храмів і 85 православних Московського патріархату. Триває будівництво 65 греко-католицьких і 80 православних святинь.\nУ селі Порошково Перечинського району православні розпочали будівництво церкви. Тут уже є старовинний православний храм і нещодавно освячений греко-католицький. Місцеві протестанти збираються у двох молитовних домах. Населення села — 4 тис., третина жителів — цигани.\n— Замість зведення третьої церкви люди могли б облаштувати розбиті дороги та зробити бодай якийсь навіс на зупинці. А то часто просто неба стоїть по 20 людей, чекають автобуса. А в їхні лиця дме вітер, б’є дощем та снігом, — обурюється письменник Олександр Гаврош, 38 років. У цьому селі живуть його родичі по батьковій лінії.\nГреко-католицький храм у Імстичові на Іршавщині звели 1999-го. Сягає 40 м завдовжки та 16 завширшки. Парафіянами церкви є 20 осіб. Її досі не освячено.\n— На початку 1990-х отець Петро Васько з Імстичовського монастиря підбурив людей на зведення нової церкви, — каже місцевий житель Денис Добра, 39 років. — Мовляв, та, що при Свято-Михайлівському монастирі, не виконує ролі парафіяльної. Люди не шкодували грошей. Коли ж зрозуміли, що отець Петро затіяв все це, аби стати настоятелем окремого храму, повернулися до монастирської церкви.\nОтець Димитрій Сидор є настоятелем найбільшого православного собору на Закарпатті — Хрестовоздвиженського в Ужгороді. Його збудували п’ять років тому. Заввишки він 65 м, завширшки 60.\n— У великому місті має бути один домінуючий храм. Наш комплекс гармонійно вписується в архітектуру Ужгорода. Щонеділі маємо щонайменше дві тисячі прихожан, у свята — п’ять тисяч, святити паски приходить 30 тисяч. У церкві такий запас повітря, що влітку не буває спекотно. Подивіться, яка архітектура! Від такої величі радіє серце. Якщо в місті буде землетрус на 8,5–9 балів і собор почне трясти, то він уціліє, бо кожні 3 метри вертикально й горизонтально прокладено арматуру, 2 тисячі ”кубів” бетону закладено в підвал, — казав панотець на початку вересня.\nКілька днів по тому під час буревію із середньої бані собору впав 8-метровий хрест. Фахівці стверджують, його встановили з порушеннями норм.\nНа фото автора: Хресто-Воздвиженський собор у центрі Ужгорода — найбільший на Закарпатті. Фото зроблене 2 вересня цього року. Через три дні сильний вітер зірвав 8-метровий хрест на бані.\nКатегория: Закарпаття | Просмотров: 281 | Добавил: onok | Теги: дослідник, будівництво, Закарпаття, Порошково, церкви, Михайло Сирохман | Рейтинг: 0.0/0


Залюблений у світ литовської дитини - ТекстOver\nПро книжку Вітаутаса Рачицкаса «Хлопчаки танцюють брейк» у перекладі Дмитра Чередниченка\nНе менш відомий він і в перекладній дитячій літературі. Митець щедро збагатив українську літературу для дітей світовою класикою. Його переклади багато важать для української дитини – вони змалку долучають її до вселюдської сім’ї народів. Що дивовижно іще: для перекладів Дмитро Чередниченко обирає дуже людяні твори, такі, що перегукуються мотивами добра із його власними. Перекладач Дмитро Чередниченко має надсимпатію до литовських митців. Недавно побачила світ у перекладі Дмитра Чередниченка повість Вітаутаса Рачицкаса «Хлопчаки танцюють брейк». Загальну емоцію від перекладу можна висловити кількома словами: зроблено переклад талановито, вишуканою українською мовою, збережено душу литовської дитини, її характер.\nЧим зацікавить українську дитину-читача цей твір? Передовсім зображеними подіями. Повість Вітаутаса Рачицкаса знайомить зі школою, шкільними буднями сучасної литовської дитини. На жаль, нині українська література для дітей оминає тему школи. Літературна критика наголошує, що в сучасній літературі для дітей не розроблено тему шкільного життя. І справді, важко назвати, хто із сучасних українських прозаїків звернувся до цієї теми.\nВітаутас Рачицкас. Хлопчаки танцюють брейк / Пер. з лит. Дмитра Чередниченка. – Львів: Видавництво Старого Лева, 2018. – 232 с.\nА й справді, герой повісті, малий Йокубеліс, має звичайну родину. «У Йокубеліса є дошка на роликах, у Йокубелісового тата – портативний комп’ютер, у мами – виразка дванадцятипалої кишки, у бабусі Егідії – привезені з Лондона дві палиці, спираючись на які, вона вранці прогулюється. У Йокубелісового дідуся є Музика». Музикою виявляється моторний, симпатичний, розумний песик, бо дідусь – і музикант, і співак, і капітан. Доброзичливість у взаєминах членів родини підкреслюється гумором. Йокубеліс навчається в третьому класі, його шкільна вчителька Лайма і гарна собою, і має педагогічний хист. Шкільні друзі постають у різних ситуаціях і характерах. Це все створює дитячий колектив, у якому Йокубеліс почувається вільним і рівноправним членом. На уроках музики йому дозволяють співати соло, тож він виконує татові й мамині пісні. Хлопчик вважає, що на уроці фізкультури слід стояти на голові, щоб почуватися розумним цілий день. Та домашніх завдань, на думку малого, забагато, і він вирішив схитрувати. Правда ж, дитяча логіка, і хіба вона в литовського хлопчака не така, як в українського? Почувши в транспорті невимушену розмову двох паній, як можна вдати із себе хворого, Йокубеліс подався в поліклініку. На питання лікарки відповідає почутим: «Голова болить… У спині колька… Напевно, я перетомився». Відбувається кумедна сцена, але в ній немає приниження хитруна, якого викрито на брехні. У цій ситуації відчувається повага до дитячої особистості, добре знання дитячої психології.\nЙокубелісів клас – звичайний, але в колективі виникають ситуації, що потребують вчительського втручання. Таких ситуацій вистачає і в українських школах. Цікаве домашнє завдання вчительки Лайми – з допомогою дідусів і бабусь виготовити іграшку їхнього дитинства – діти виконують із задоволенням. Тут і ганчір’яні, і паперові вироби. Та Августінасів паперовий парашутик завис на дереві. Йокубеліс береться за два літи (литовська валюта – ред.) зняти його. Та вчитель Вілюс змушує хлопця злізти з дерева. Йокубеліс, хоч і шкодує про незароблені два літи, слухається. Більш того, кмітливий третьокласник додумався, як допомогти вчителю не осоромитися. Адже той поліз у своєму святковому костюмі (йде з Лаймою до театру) по парашутик, і, либонь, дістався б до нього, лише перетворившись на птаха. Йокубеліс згадав про свою іграшку – іграшку дитинства дідусів і прадідусів, яку за завданням учительки Лайми, а за татової найщирішої підмоги, можна сказати, майже сам зробив. Рогаткою збив той парашутик і пообіцяв більше по деревах не лазити.\nСвоєрідний іспит на чесність витримує хлопчик, коли уявив себе невидимим. Це так чудово: стати фокусником і зробитися невидимим! Ось він без гаманця і грошей може накласти повні кишені жувальної гумки, але: «Ні, ні й ще раз ні! Вибачайте, але цього Йокубеліс не робитиме. Ніколи… Красти Йокубеліс не посміє». Це уявив собі хлопчик у мріях. Тож у реальній ситуації «стати невидимим», за порадою однокласника, добре заховавшись у класі, Йокубеліс мимохіть розкриває причини приниження його однокласниці Урте іншою дівчинкою Гуодою. Ненависть сховалася в родині: Гуодин батько покинув сім’ю – тепер він вітчим Урте. Свою злість дівчинка зганяє на однокласниці: принижує Урте, підкидає свій гаманець, щоб звинуватити в крадіжці, організовує своїх подруг, аби ті висміювали невинну, знущалися з неї. Йокубеліс виступить на захист приниженої дівчинки. У ситуації подолання булінгу велика роль належить вчительці Лаймі. Як діяти вчителю, коли ти зізнався, що родом із села, а тобі у вічі третьокласниця відповідає, що не терпить села? А й справді – як? Як подолати цькування? Адже і в українських школах міркують, як протидіяти цьому злу. За статистичними даними сьогодні кожен другий підліток у світі зазнає цькування від однолітків у школі. Дивовижна педагогічна знахідка вчительки Лайми вражає У класі з’явився відомий кінорежисер, який шукає виконавицю головної ролі у своєму фільмі. І нею стає та сама Урте – принижена, тиха, покірна; та, яка терпіла цькування. Та саме Урте, якій після читання вірша заплескали всі діти. Та сама дівчинка, якій уже не загрожуватиме цькування однокласників. Так автор порушує важливу проблему сучасної школи – булінгу, проблему вибору між добром і злом. Його головний персонаж переконує читачів, що моральність дитини можна сформувати тільки повагою до неї.\nУ повісті чимало комічних сцен, чимало порушено проблем. Читач і сміється, і співпереживає, і хвилюється разом із третьокласником Йокубелісом. Читаймо цю гарну книжку литовського письменника в чудовому перекладі письменника українського, і навчаймося людяності!\nФото: Дмитро Чередниченко (автор світлини Аліс Барберюс/Alis Balbierius) і Вітаутас Рачицкас (автор світлини Ромас Юрґайтіс/Romas Jurgaitis)\nДата публікації:\t 04.02.2019 Адміністратор:\tТекстOver\nВітаутас Рачицкас, Дитяча література, Дмитро Чередниченко, Литва


Петро Порошенко - новини 2019 ▷ останні новини за сьогодні\n23 березня , понеділок\n18 березня , середа\n17 березня , вівторок\nВенедіктова назвала свої перші кроки на посаді генпрокурора\n15 березня , неділя\nП'ятий Президент України Петро Порошенко вночі проти 15 березня терміново повернувся в Україну. Він перебував в Іспанії, де проходив лікувальний курс з детоксикації.\n10 березня , вівторок\nУкраїна без генпрокурора: якими будуть наслідки звільнення Рябошапки\nВерховна Рада 5 березня 2020 проголосувала за відставку Руслана Рябошапки. Втім після звільнення нового генпрокурора досі не призначили. Експерти намагаються визначити, хто з кандидатів отримає високу посаду, і чиї інтереси лобіюватиме ця людина. Детальніше про причини та наслідки відставки Рябошапки – читайте в матеріалі 24 каналу.\n9 березня , понеділок\n8 березня , неділя\n7 березня , субота\nГоловні новини 6 березня: "коронавірус в Раді", вода для Криму\nДБР має закрити справу проти Порошенка: у Бюро спростували заяву п'ятого президента\n5 березня , четвер\nВін – не маленький хлопчик, – Порошенко про появу сина на концерті російського репера Face\nІнші теги: Юлія Тимошенко - новини, УПЦ МП, Новини України, Аукціон, Алкоголь, СНІД, Андрій Шевченко, Павло Розенко , Олександр Усик\nП’ятий президент України ( 2014-2019 роки), власник корпорації "Рошен", інформаційного каналу "5 канал", кількох автомобільних і автобусних заводів.\nНародився 1965 року у Болграді на Одещині.\nНародний депутат III, IV, V та VII і IX скликань, ексміністр закордонних справ, ексміністр економічного розвитку та торгівлі. Колишній член Об’єднаної Соціально-демократичної партії України, очолюваної Віктором Медведчуком, "Партії Регіонів" та партії "Наша Україна" Віктора Ющенка.\nНа президентських виборах 2014 року отримав 54,7 відсотків голосів, здобувши перемогу в першому турі.\nНа президентських виборах 2019 програв Володимиру Зеленському із результатом 24% підтримки.\nСтав депутатом ВР IX скликання, очоливши список партії "Європейська Солідарність", що раніше називалася "Блок Петра Порошенка".\nНа жовтень 2019 року налічується щонайменше 13 кримінальних проваджень, де фігурує ім'я колишнього президента.


П'яний водій позбавив життя маму трьох дочок і запропонував мізерну компенсацію: "погоджуйтеся або..."\nВ Одеській області п'яний водій збив молоду матір трьох дітей і залишив помирати на дорозі\nСмертельний наїзд трапився в листопаді минулого року в селі Яськи Біляївського району і тепер винуватець аварії запропонував родині загиблої смішну компенсацію – всього тисячу гривень на місяць. Про це у себе в Фейсбук розповів одеський активіст Марк Гордієнко, передає Politeka.net\nАктивіст зазначив, що загиблій Катерині Гритенко було всього 34 роки, вона була матір'ю трьох дочок: 13-річної Діани, 6-річної Дарини і 4 –річної Анастасії. Їх батько Денис Гритенко працює в МНС.\n«А мами, Гритенко Катерини, вже немає. П'яний водій, просто збив її на дорозі, зупинився, підібрав осколки бампера і поїхав, залишивши вмирати. Катерину знайшли тільки через дві з половиною години і в стані клінічної смерті доставили в лікарню і зробити вже нічого лікарі не змогли. Вона померла", - написав він.\nЗа словами Гордієнка, винуватцем аварії є місцевий барончик 60-річний Дмитрук Петро, який тримає ставки з рибою і має потрібні зв'язки, які допомагають йому йти від відповідальності.\n«Цього разу, теж би пішов, але просто не пощастило, горем сім'ї перейнялися і включилися в процес люди, яким по плечу домогтися справедливості в нашому скорботному світі. А тепер, Мерзенна Вишенька...Знаєте скільки Петя Дмитрук запропонував цій родині, як компенсацію за вбивство матері ? Одну тисячу гривень на місяць. Одну тисячу гривень на місяць, він готовий виплачувати до повноліття дітям, що залишилися без мами. Причому з приказкою, що погоджуйтеся, або і цього не отримаєте. Синок Петі зараз бігає, намагається порішати», - продовжив свою розповідь активіст.\nНа даний момент Петро Дмитрук знаходиться в СІЗО. Але попереду апеляція і, Гордієнко побоюється, він може піти від відповідальності.\n"Колегія суддів відома. Мандрик Віталій, Кравець Юліан та Копиця Олег. Дата ще не відома. Я буду стежити за цією справою і сподіваюся, що спільними зусиллями справедливість восторжествує...» — додав у висновку громадський діяч.\nНагадаємо, НП з військовими сталася на кордоні в Одеській області, задіяна авіація: кадри з місця\nЯк Politeka писала нових деталях трагедії на кордоні в Одеській області, відео: "врятував підлеглих ціною життя"\nТеги: смертельна ДТП семья наезд


Головна/Аналітика/Добірка книг, що змінюють свідомість\nЄ дні, коли з’являється настрій прочитати щось надзвичайно корисне та небанальне. Помічено, що все більше людей осінніми вечорами хочуть побути наодинці з книжкою, яка може змінити їх або внести різноманіття в їхнє буття. Якщо ви – серед цих людей, тоді вам варто прочитати цей текст.\nКниги, які вчать думати\nНайкорисніші книжки – це книги, які вчать думати. Погоджуєтеся? Як часто хочеться прочитати щось таке, що не є «порожнім» читанням. Книгарня «Є» пропонує вам «нелегку» і в той же час неймовірно цікаву книжку відомого психоаналітика Луїджі Дзої – «Історія гордині: психологія і межі розвитку». Що особливо характеризує західну цивілізацію та який вплив на неї мають фанатизм і зарозумілість – читайте й розмірковуйте разом з автором.\nКниги для саморозвитку – настільні книжки практично кожної сучасної людини. Пропонуємо вам цікаву і надзвичайно корисну новинку від видавництва «Фабула» — «Емоційний шантаж» авторства Сьюзан Форвард та Донни Фрейзер. Скільки людей з вашого оточення можуть шантажувати вас у стосунках та обмовляти недобрими словами? Читайте та дізнавайтеся про типових шантажистів на конкретних життєвих прикладах. І, звичайно, у разі необхідності, застосовуйте методику відновлення здорових стосунків, яку пропонують читачеві згадані автори.\nКниги, що змінюють життя жінки, особливо користуються попитом у прекрасної половини людства. Книжка мотиваційної авторки Луїзи Хей «Зціли своє тіло та полюби його» — про силу любові, яка зцілює. Це видання буде актуальним для тих, хто ніяк не може знайти щастя та гармонію в своєму житті. Найцікавіше, що авторка сама пройшла цей шлях «прийняття себе» і тому може поділитися чималим досвідом та допомогти іншим позитивно ставитися до всього, що нас оточує.\nМотиваційні книги українською – це не обов’язково перекладна література. Візьмімо книжку українського психолога Наталії Гаєвської «Нова Я. Шлях до себе: 39-денний марафон із відновлення психічних та фізичних сил». Це приклад гарної літератури для саморозвитку рідною мовою. Якщо були причини, які змусили вас бути «в застої», то в цій книжці ви знайдете способи, як відновити свої фізичні та духовні сили. Ви зможете не тільки знаходити вихід із складних ситуацій, але й порозумітися зі своїми близькими. Виконуйте завдання протягом 39 днів і невдовзі відчуєте оновлення свого життя.\nКниги з психології можуть бути корисні не тільки наповненістю та змістом, але й зовнішнім виглядом. Наприклад, книжка «Коли менше — насправді більше» від видавництва «Рідна мова» надрукована із вторинної сировини. Це видання стане особливо в нагоді тим, хто любить купувати у неймовірній кількості всілякі непотрібні речі та складати їх у себе в будинку на не безрозмірних полицях. Читайте, а тоді – дійте. «Прибирайте» не тільки простір навколо себе, але й людей, які вас оточують та погано на вас впливають. І нехай мінімалізм справді привнесе у ваше життя багато доброго та корисного.


Всі без винятку люди хочуть бути здоровими і щасливими. Часто саме здоров'я і щастя ми бажаємо один одному в дні народження і на свята. Зі здоров'ям все більш менш зрозуміло, а от уявлення про щастя у кожного дещо різниться. Кожному необхідно щось своє, але все ж при ближчому розгляді поняття щастя вкладається в стандартну трійку: бути багатим, красивим, коханим.\nЧому ж тоді абсолютно щасливі люди зустрічаються не часто? Може причина в тому, що всі ми хочемо одного і того ж, тому на всіх не вистачає ні грошей, ні краси, ні любові. А може, хочемо недостатньо сильно і зовсім не того, але не підозрюємо про це. Сайт для жінок Чарівна пропонує розібратися, чому бажання не виконуються, щоб виправити становище і реалізувати свій шанс на щастя.\n1. Ясність маршруту. Для того, щоб потрапити з точки А в точку Б, в першу чергу необхідно визначитися, де ти знаходишся і куди прагнеш потрапити. Для цього необхідно проаналізувати справжнє життя і чітко визначити, що ти маєш і чого конкретно тобі не вистачає. Якщо сьогодні хотіти мати нову квартиру, завтра - машину, а після завтра - в кругосвітню подорож, в житті нічого не зміниться. Повинен бути чіткий план, конкретна мета, одна вершина, на яку належить дертися, не розпорошуючи енергію на всі боки.\n2. Чужі бажання. Згадай, як під час вибору нової кофтинки ти приміряєш спочатку супермодні моделі, потім схожі на ті, що бачила на знаменитостях в останній передачі, потім - як у подруг, але все не те. І, нарешті, зневірившись, приміряєш кофточку, на яку не звертала уваги, і відчуваєш, що це твоє. Одна з причин, чому бажання не виконуються, це чужі бажання. Під впливом громадської думки ми прагнемо до стандартного щастя: квартира, машина, дача, кар'єра, сім'я, хоча насправді потребуємо зовсім в іншому. Розтрачуючи сили і енергію на досягнення чужих бажань, у тебе не залишається часу на виконання власних.\n3. Відсутність віри. Дуже багато людей навіть не приступають до штурму вершини свого бажання, заздалегідь вважаючи, що підкорити її не вдасться. «Це не з моїм щастям», «В цій країні це нездійсненно», «При такій владі щось робити марно» - ось лише кілька прикладів тверджень, чому бажання не виконуються. Ідеально рівного шляху до успіху не існує. Завжди доведеться долати перешкоди, не ці, так інші. Дотримуючись подібних переконань, ти блокуєш шлях, не дозволяєш мозку знайти вихід з положення. Заміни негативні твердження конструктивними питаннями і подивися, як зміниться твоє життя. «Що необхідно зробити при існуючій владі?», «Що змінити на роботі, щоб домогтися бажаного. Може роботу? ». Якщо ти не в силах змінити умови, ти можеш змінити своє ставлення до них. Завжди орієнтуйся на тих, хто зміг, а не на тих, хто зазнав поразки. Якщо хоча б одній людині вдалося здійснити те, про що мрієш ти, значить і тобі це по плечу. Тобі потрібні зовнішні джерела віри? Тоді шукай гороскоп на 2012 рік Дракона по своєму знаку зодіаку і орієнтуйся на нього. Тільки звертай увагу на позитивні події, які зможуть тебе надихнути.\n4. Правильне формулювання. Ще однією причиною, чому бажання не виконуються, є нечітке формулювання мети, коли сам не знаєш, чого хочеш, або хочеш не того. Наприклад, тобі просто необхідно якийсь час проводити наодинці з собою. В іншому випадку ти стаєш дратівливою і незадоволеною. Ти мрієш зняти квартиру і жити окремо, але зайвих коштів немає. Ти посилено думаєш, де взяти гроші. Насправді, тобі зовсім не потрібно бути однією завжди. Правильно сформулювавши мету, ти отримуєш більше варіантів для досягнення бажаного. Частіше вирушай за місто на самоті, їдь на вихідні в пансіонат, шукай інші шляхи задоволення потреби в самоті. Швидше за все, окрема квартира тобі не знадобиться, а відчуття щастя посилиться.\n5. Приховані бажання. Ще одна група причин, чому бажання не виконуються, це приховані бажання. Хочеться скинути декілька кілограм зайвої ваги. Для цього ти мрієш купити абонемент у спортивний клуб, однак заважає безліч проблем: аврали на роботі, дитина, якого немає з ким залишити, відсутність грошей, спортивної форми та багато іншого. Насправді твоє приховане бажання - нічого не міняти, адже куди затишніше провести вечір біля телевізора з бутербродом. Ось нічого і не міняється.\nСписок причин, чому бажання не виконуються, можна продовжувати нескінченно. Але краще засвоїти одну аксіому: рано чи пізно людина отримує те, чого найбільше бажає. Бажання не збуваються - шукай причину в собі.


Мозаїка української душі – ПОЛТАВСЬКИЙ ІНСТИТУТ ЕКОНОМІКИ І ПРАВА Університету "Україна"\n13/03/2017 20/02/2018 oksanap.kolyadaПодії\nТакою була тема інтелектуального лабіринту. Недарма в цю назву внесене містке багатогранне визначення «мозаїка» як різнокольорові скельця, на яких зібрана була інформація, що розкриває таємниці української душі.\nРозлога територія України, невимовна краса ландшафту, оксамитовість ласкавого клімату, сонячна насиченість, високе яскраво-блакитне небо, буяння зела і злаків, квіткових барв і пташиного співу, казкова плодючість найпотужніших чорноземів на планеті – це наша українська земля. Злиття людини з навколишньою розкішшю породило душевний світ українця з унікальною історичною долею, неповторними духовними якостями, прекрасною душею, особливим характером, у якого степова волелюбність і непокірливість поєднуються з європейською поміркованістю.\nЗахід розпочався виступом Скриль В.І. – наукового працівника музею ім..І.П.Котляревського про людину з великою українською душею, народного поета,Великого Кобзаря Т.Г.Шевченка.\nЗнання з актуальних проблем українознавства «Я знаю Україну» продемонстрував студент гр. 31ФР Ареф`єв Дмитро.\nСтуденти груп 31ФР,41ФРз перегорнули масив думок – лабіринтів про інтровертивний соціум українців. Цікавими були їх виступи про характерні риси української душі: миролюбство, сміливість, волелюбність, демократичність, обдарованість, сердечність, оптимізм, повагу до родини, поклоніння перед жінкою та ін.\nПрезентація легенди про дівчину Україну (ролі виконували Горошко Віта,Ареф`єв Дмитро,Ковтун Руслан) розкрила ще одну сторінку таланту українців.\nДоповнили грань української душі гумор, влучні жарти, що озвучили в діалозі баби Параски й баби Палажки за твором Нечуя-Левицького «Кайдашева сім`я» студенти 21ФР Горошко Віта, Веклич Оля, Рязанова Іра.\nВсі ці складові дали можливість розкрити образ українця, його душу, що є візитною карткою українського народу.\nPrevious Previous post: Традиційне покладання квітів до пам’ятника Тарасу Шевченку\nNext Next post: Нам є чим пишатися!


Машинні шви - Интересно об одежде - Журнал магазина о женской моде - Ladies Fashion\nЗапошивний шов застосовується при пошитті білизни. Спочатку зшивають на машині два куски тканини так, щоб нижній кусок виступав на 0,5 см. Шов розправляють, частину тканини, що виступає, підги-. нають всередину і прострочують на віддалі 0,1 см від згину.\nПідрублювальний шов застосовується при підшиванні низу виробів. Обрізний край підгинається навиворіт на 0,3 см, потім підгинається вдруге на 0,5—1 см і прострочується на віддалі 0,1 см від підігнутого краю.\nВузький шов застосовується при підшиванні оборок, воланів і низу плаття. Виконують цей шов так: обрізний край тканини підгинають всередину на 0,5 елі і прострочують на віддалі 0,15—0,2см від краю згину, потім край підігнутої тканини зрізують до машинної строчки, підгинають вдруге на 0,15—0,2 см і прострочують з вивороту.\nОкантовочний шов застосовується при обробці низу плаття, горловини і зрізу в товстих і сипких тканинах. Низ плаття і горловину обробляють косою смужкою тканини шириною 2 см, яку пристрочують до краю виробу з лицьової сторони, потім обгинають шов зшиву , підгинають обрізний край на 0,5 см і підшивають вручну. При обробці зрізу в товстих і сипких тканинах застосовується також поперечна або поздовжня смужка тканини шириною 2,5—3 см, яку накладають на лицьову сторону до зрізу, пришивають швом шириною 0,4 см, потім обгинають шов зшиву, закриваючи зріз, і прострочують з лицьової сторони біля шва зшиву смужки. Окантований зріз підгинають і підшивають потайними стібками.\nНастрочний шов застосовується при з'єднуванні кокетки з виробом, при настрочуванні складок і як оздоблювальний.\nНакладний шов застосовується при зшиванні бортової парусини. Для цього зріз одного куска тканини накладають на інший і пристрочують.\nРозстрочний шов застосовується у виробах з грубої тканини. Дві деталі з'єднують зшивним швом, потім шов розправляють і по один або по обидва боки з лицьової сторони прокладають строчку. Рельєфний шов застосовується при оздобленні виробу., За зовнішнім виглядом рельєфні шви бувають прямі і фігурні. Шов виконується так: на деталь з вивороту наносять лінію по формі рельєфу, потім деталь складають по крейдяній лінії лицьовою стороною тканини всередину і прострочують по згину на віддалі 0,2—0,3 см від згину.


Головний архітектор Києва у 1986-92 рр. Жариков розкритикував більшість проектів забудови центру столиці до Євро-2012 | УНІАН\nГоловний архітектор Києва у 1986-92 рр. Жариков розкритикував більшість проектів забудови центру столиці до Євро-2012\n18:28, 18 березня 2009\nКиїв. 18 березня. УНІАН. Народний архітектор України та головний архітектор Києва у 1986-1992 роках Микола ЖАРИКОВ розкритикував більшість затверджених проектів забудови центру столиці при підготовці міста до проведення Чемпіонату Європи з футболу 2012 року.\n“Підготовка до проведення Євро-2012 - дуже важлива робота. Від неї залежить, з яким враженням роз’їдуться до своїх країн наші гості, що будуть розповідати про Україну і про всіх нас”, - наголосив він, підкресливши, що “Євро - це не тільки футбол”.\nАрхітектор зазначив, що на сьогодні є проблема не лише у подоланні проблем підготовки до чемпіонату, які пов’язані з грошима, але є ще й проблема часу, оскільки це питання будівництва.\nМ.ЖАРИКОВ зокрема, зазначив, що не можна туристів з розвинутих країн здивувати хмарочосами, які планується звести до Євро-2012, наприклад на Європейській площі, на вулиці Богдана Хмельницького, поблизу Будинку офіцерів на Печерську, оскільки це не відповідатиме загальній забудові, а крім того, у багатьох країнах зараз навпаки збирають кошти на те, щоб розібрати та зменшити поверховість раніше зведених таких будівель в історичних районах міст.\nВін переконаний, що столиця України має звернути увагу на спорудження, зокрема, таких меморіальних комплексів як “Бабин Яр” та меморіал пам’яті жертв Чорнобиля, бо саме це, на його переконання, буде цікавим для тих туристів, які виявлять бажання відвідати Україну.\nОкремо М.ЖАРИКОВ звернув увагу на необхідність виділення приміщення для Музею історії Києва, щоб він запрацював до проведення фіналу чемпіонату. При цьому архітектор переконаний, що це має бути окрема будівля в історичній частині міста, наприклад на розі вулиць Володимирської та Богдана Хмельницького, поряд з Будинком вчителя, а не виділення приміщення офісного комплексу на вул. Інститутській, 3. Фахівець сказав, що навіть має вже певні замальовки музею в цьому місці.\nМ.ЖАРИКОВ вважає недоречним будувати на Європейській площі 160-метровий офісний комплекс з кількома готельними поверхами, а пропонує виключно готельний комплекс для забезпечення проживання туристів, зі значно меншою поверховістю. Те саме він пропонує реалізувати на місці будівлі, де раніше розміщувався Центральний гастроном і де зараз, за його словами, вирішено звести багатоповерхову офісно-торговельну будівлю.\nВзагалі архітектор пропонує зосередити максимально будівництво нових готелів для прийому гостей Євро-2012 у центрі міста, а не як зараз пропонується - ближче до околиць і за межами столиці взагалі.\nЩодо Майдану Незалежності, на переконання М.ЖАРИКОВА, хоча це є “нашою ганьбою архітектурною”, все ж повністю перебудовувати його не варто, але треба “привести до ладу”, тому терміново провести конкурс на кращий проект переоблаштування головної площі столиці.\nЯк зазначив архітектор, важливим та невирішеним на сьогодні залишається питання доріг міста, транспортних розв’язок, підземних паркінгів. Наприклад, за його словами, не можна залишати Європейську площу без нової розв’язки.\nОкремо він пропонує проект розширення Кловського узвозу з 2-х смуг до 4-х за рахунок території заводу “Арсенал”, що зменшить потік автомобілів на центральній вулиці міста. Також М.ЖАРИКОВ розробив пропозицію щодо оптимального проїзду автомобілів від Подільсько-Воскресенського мосту до Лук’янівки тощо.\nЯк повідомив архітектор, усі свої пропозиції він уже спрямував до Київської міської держадміністрації, але їх там не розглянули, направивши відповідь, що “КМДА зможе прийняти рішення щодо проведення засідання по розгляду пропозицій після надання Громадською радою (організація, заснована М.ЖАРИКОВИМ – УНІАН) зазначених пропозицій у відповідності до чинного законодавства”.\n“Ви уявляєте, ніякі мільйони коштів економії нікого не цікавлять”, - висловив здивування М.ЖАРИКОВ, повідомивши, наприклад, що його проект будівництва метро на Троєщину економить близько 100 млн. доларів.\n“Ми повинні вплинути, змінити ставлення керівництва міста, країни до цього питання (питання підготовки до Євро-2012 – УНІАН). Треба Києву приділити увагу. Йому вже багато років ніхто не приділяв уваги. Його дерибанили всі ці роки, руйнували, а по-господарськи ніхто не займався”, - зазначив М.ЖАРИКОВ.


Грибок шкіри: як вилікувати шкірний грибок? | Грибки всіх видів і мастей\nГрибок на обличчі - як дізнатися і побороти ворога?\nЗа останні 10 років випадки зараження грибком збільшилися в 2,5 рази. Таким чином, сьогодні мікозом страждають близько 20% населення планети. Найбільш часто грибок шкіри зустрічається в літній час, і пояснюється це досить об'єктивними причинами - висока вологість і тепло є дуже сприятливими умовами для розвитку грибкових інфекцій. Крім того, така інфекція любить селитися саме на тих місцях тіла, на яких присутня природна вологість. До таких місць відносяться пахви, плечі, промежини, пальці ніг.\nШкірний грибок може бути викликаний великою кількістю мікроскопічних грибків, які ведуть паразитує спосіб життя на шкірі та слизовій оболонці. На сьогоднішній день медицині відома велика кількість видів такої інфекції, однак найбільш поширеними стали всього кілька десятків.\nЗдоровий раціон, до того ж - прийом вітамінних комплексів.\nЛікувати грибок потрібно відразу ж при виявленні перших ознак захворювання. Тому потрібно знати симптоми, які сигналізують про те, що в організмі з'явилася інфекція:\nПоверхня шкіри покривається бульбашками, розмір яких приблизно з горошину. Через деякий час ці бульбашки стають набагато більші, після чого поширюються все далі і далі.\nНа уражених ділянках з'являється сильне відчуття свербіння.\nЕфективної терапії шкірного грибка можна досягти тільки за умови, що ви з'ясували, які саме різновиди викликали у вас захворювання. З цієї причини не варто відкладати похід до дерматолога.\nЛікування різних видів інфекцій буде здійснювати абсолютно по-різному. Однак є деякі препарати, які є обов'язковими при лікуванні грибка - антимікробні засоби, а також будь-які протигрибкові препарати. Крім того, повинні бути призначені вітамінні комплекси.\nБільшість протигрибкових препаратів вельми ефективні, проте багато з них володіють великим недоліком - вони токсичні. Тому лікування такими препаратами забороняється людям, які страждають:\nСамим сильнодіючим засобом є соснова настоянка. Для виготовлення такої настойки потрібно взяти близько 250 г соснових голок і шишок, помістити їх в скляний посуд і залити 1 літром 70% спирту. Після цього ємність потрібно щільно закрити, помістити в темне місце і зберігати настоянку там близько двох тижнів. Далі процідити рідину і зберігати закритою в холодильнику. Кожен день по 2 рази нею змащують уражені ділянки шкіри.\nЛікувати грибок рекомендують звичайним часником. Треба взяти один зубок часнику і розтовкти його. Потім в одному літрі кип'яченої води необхідно розчинити чайну ложку солі. Потім взяти всього лише одну ложку розчину, з'єднати його з часником і ретельно перешкодити масу. Через кілька хвилин процідіть цю суміш і додайте ще 4 столові ложки розчину. Ліки готове. Змащуйте їм ділянки з грибком 3 рази на день. Зберігається даний лікарський засіб всього лише 12 годин, після чого його лікувальні властивості зникають.\nНа обличчі грибок можна усунути за допомогою свинячого сала, сполученого з потовченим активованим вугіллям. Змащувати уражені ділянки такою маззю потрібно на ніч.\nКрім того, дуже хороші результати для позбавлення від грибка показують трави, наприклад, м'ята. Для цього потрібно взяти кілька листя м'яти, змішати їх з кухонною сіллю і ретельно протерти. Після цього прикладати суміш, на місце зараження приблизно на одну годину. Лікування грибка цим способом передбачає повторення процедури до тих пір, поки грибок повністю не зникне.\nukrHvoroba.ru » Грибок » Грибок тіла » Грибок шкіри


Підсумки виконання місцевого бюджету | ЗАСЛУЧНЕНСЬКА СІЛЬСЬКА ТЕРИТОРІАЛЬНА ГРОМАДА Хмельницького району Хмельницької області\n» Новини » Підсумки виконання місцевого бюджету\nПідсумки виконання місцевого бюджету\nДата: 27.04.2021 22:07\nЗа підсумками звітного періоду до загального фонду місцевого бюджету територіальної громади мобілізовано податків, зборів та інших обов`язкових платежів в обсязі 2606,3 тис.грн., що становить 118,93% до запланованих показників.\n- 1504,6 тис.грн. податку на доходи фізичних осіб (119,0%);\n- 35,8 тис.грн. рентних платежів за використання природних ресурсів (у 3,5 рази більше);\n- 9,1 тис.грн. акцизного податку від реалізації підакцизних товарів (80,0%);\n195,6 тис.грн. податків на майно (53,6%);\n824,9 тис.грн. єдиного податку (153,7%);\n36,1 тис.грн. інші надходження.\nКрім того, протягом звітного періоду до загального фонду бюджету надійшло 4504,4 тис.грн. офіційних трансфертів з бюджетів вищого рівня, у т.ч.:\n- 1083,9 тис.грн. базової дотації;\n- 3164,8 тис.грн. освітньої субвенції;\n- 169,2 тис.грн. дотація з обласного бюджету на утримання закладів освіти та культури;\n- 51,0 тис.грн. субвенція з Хмельницького міського бюджету на часткову компенсацію електроенергії по наданню послуг питного водопостачання;\n- 35,55 тис.грн. субвенції на придбання інсулінів.\nОсновною статтею доходів спеціального фонду місцевого бюджету у звітному періоді склали доходи від продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення (24,7 тис.грн.), а також власні доходи бюджетних установ у вигляді орендної плати та батьківської плати за харчування дітей (3,4 тис.грн. та 6,5 тис.грн. відповідно).\nУтримання органу місцевого самоврядування – 729,4 тис.грн.\nКерівництво та управління територіальної громади (фінвідділ) – 74,5 тис.грн.;\nНа проведення місцевих виборів – 42,5 тис.грн.\nДошкільну освіту – 603,7 тис.грн.\nЗагальну середню освіту – 3967,4 тис.грн.;\nПервинну медичну допомогу – 339,5 тис.грн.\nКультуру – 269,3 тис.грн.\nБібліотеки – 110,4 тис.грн.\nЖитловокомунальне господарство – 99,3 тис.грн.\nБлагоустрій – 74,6 тис.грн.\nПожежну охорону – 23,1 тис.грн.\nЗалишок коштів на котловому рахунку загального фонду бюджету Заслучненської сільської територіальної громади станом на 01 квітня 2021 року склав 304,3 тис.грн.


Як створити відео для телефону |ЯкПросто\nУявіть собі, що ви маєте відео-файл, який би хотіли показати друзям. Але з собою у вас буде тільки стільниковий телефон, який, природно, не вміє програвати стандартні avi-файли. Для того, щоб друзі побачили ваше відео, цей файл потрібно спочатку обробити спеціальною програмою. Наприклад, PocketDivXEncoder.\nЗавантажте програму в локальний диск персонального комп’ютера, скориставшись посиланням для завантаження на офіційному сайті програми за адресою http://www.pocketdivxencoder.net/EN_index.htm. Встановіть дане програмне забезпечення. Не забувайте перевіряти всі завантажені файли спеціальними антивірусними програмами, так як в інтернеті віруси можуть активізуватися на комп’ютері при завантаженні. Запустіть програму за допомогою стартового файлу. Вікно програми нагадує звичайний редактор: у лівій частині вікна розташовуються інструменти налаштування параметрів відео-файлу, в правій частині — сам відео-файл.\nЗавантажте відео-файл в програму в поле File to encode. Для цього натисніть на кнопку Open і вкажіть місце розташування відео-файлу на жорсткому диску комп’ютера. Вкажіть розміщення готового файлу в полі Output file таким же способом, або не міняйте його, якщо ви хочете правити оригінал відео. Якщо відео знаходиться на телефоні, то вам потрібно підключити апарат до персонального комп’ютера за допомогою спеціального кабелю. Якщо є флешка в телефоні, то її можна вставити через картрідер.\nВстановіть параметри відео-зображення: якість відео і аудіо-сигналу, яскравість, контрастність і розмір картинки відео. Щоб дізнатися, які параметри відео-файлів підтримує ваш телефон, ознайомтеся з інструкцією. Натисніть на кнопку Preview, щоб побачити готовий варіант зображення. Щоб почати процес змін, натисніть на кнопку Encode now.\nЗавантажте відео-файл в пам’ять телефону та спробуйте запустити, щоб перевірити результат роботи. Якщо стільниковий телефон не зміг відтворити відео-файл, знову обробіть відео-файл програмою PocketDivXEncoder, змінивши параметри. Намагайтеся не змінювати параметри оригіналу. Завжди створюйте копії файлів.


Текст як цілісність та його окремі компоненти. Методика редакторського аналізу композиції рукопису - Сторінка 6 | Allref.com.ua\nй звукової доріжки тощо).\n12. Невдалі кольори в позастудійних записах унаслідок неправильного обрання місця зйомок чи низької якості плівки.\n13. Невдало поставлене освітлення, яке спотворює риси учасників передачі та інтер'єр.\n14. Зайвий синхрон у коротких інформаційних сюжетах, який нічого не додає до того, що сказав автор (не містить додаткової інформації, цікавих деталей).\n15. Відсутність синхроніє у телесюжетах, які входять до випусків новин: "Репортер" М (на 5-му каналі); "Вісник"на ЛТБ.\n16. Зайві прямі ввімкнення позастудійних об'єктів під час прямого ефіру, які (ввімкнення) не додають нової інформації, не містять промовистих деталей.\n17. Погано "поставлений" голос у ведучого передачі, що не дозволяє за допомогою тембру, тональності та ін. повною мірою передати зміст.\n18. Млявий темпоритм передачі як наслідок того, що під час монтажу не було проведено всіх необхідних скорочень.\n19. Невикористання засобів монтажу для усунення "затягнутих" фрагментів у передачі.\n20. Використання не оптимального темпу мовлення (на радіо 120-180 слів на хвилину), а заколисувального (повільного) чи збуджувального (зашвидкого), внаслідок якого слухач не сприймає значної частини інформації (див. тут п. 21, 22).\n21. Занадто швидкий темп мовлення, що призводить до змістових втрат під час сприймання тексту.\nЗанадто повільний темп мовлення, занадто урочистий тон та ін. , який відволікає увагу слухача (глядача) від змісту, переносить акцент зі змісту мовлення на мовця.\n23. Неопрацювання стиків між двома структурними одиницями тексту, які випадково опинилися поряд унаслідок скорочення цього тексту під час роботи над ним у редакції чи в процесі авторського саморедагування.\n24. Випадкова відеоінформація в сюжеті (переважно в інформаційних випусках).\n25. Стереотипна відеоінформація в сюжеті новин: У відеоряді сюжетів на теми сільського господарства з інформаційної програми "Вісник" (ЛТБ) переважають трактори в полі.\n26. Невдалий вибір теми, дріб'язковість теми сюжетів у випусках теле- й радіоновин: Репортажі про шкільні свята на ЛОР і ЛТБ.\n27. Стереотипність у тематиці випусків новин на радіо й ТБ: ЛОР і ЛТБ розповідають щодня про наради в міськраді та в облдержадміністрації] про прес-конференції керівників обласних організацій партій і громадських рухів, про наукові конференції у вищих навчальних і наукових закладах, про виставки в бібліотеках до ювілеїв; часто тільки цими темами й обмежується редактор випуску.\n28. Невідповідність інтонації змістові повідомлення.\n29. Недоречні паузи в теле- чи в радіопередачі.\nЗ0. Невдало дібрані або випадкові шуми на радіо чи на ТБ.\n31. Не та черговість кадрів як наслідок невдалого монтажу.\n32. Нехтування правилом "перекинутої піраміди" в інформаційних повідомленнях; заверстування найістотнішої (нової) інформації в середину повідомлення, внаслідок чого читач, слухач або глядач не може виокремити цього найістотнішого (нового).\n33. Незазначення джерела інформації; передрук, оприлюднення інформації без посилання, без згоди автора, інформатора.\n34. Помилковий, хибний підхід до добору новин (подій, які стануть новинами, коли їх оприлюднять в інформаційному випуску), до визначення важливості цих