За кілька років до зламу - спостереження, новини, інтерв’ю, постаті\n12.05.2021, Середа | 8:06\nОдин рік – замалий час для великих висновків. Сова Мінерви вилітає в сутінки. Так казав Гегель. Сова Мінерви – це знак мудрості, а сутінки – це коли щось закінчується. Ми зможемо сенсовно говорити про щось, коли воно вже закінчилося. А зараз ми всередині. Та з іншого, маючи цей рік за спиною, ми можемо зробити попередні висновки. Особливо, якщо подивитися на них з точки зору історика.\nТези з лекції Ярослава Грицака «Пандемія, рік перший: перші висновки», прочитаної 6 травня в Центрі Шептицького у Львові\nЯкщо говорити з точки зору історика, то те, що зараз відбувається, прирівняють із такими великим подіями, як Перша чи Друга світова війна. Зокрема, один із найбільш відомих колумністів New York Times Томас Фрідман запропонував такий гарний образ – насправді пандемія вже є своєрідним великим водорозділом. Який ділить нашу територію before coronavirus і after coronavirus. Тут гра слів – BC, before Christ, і AC, after Christ. Тепер буде новий BC і AC – тільки замість Христа мається на увазі коронавірус. Тому що він щось дуже серйозне робить із нашими суспільством.\nНабагато ближчою є думка Альбера Камю, одного з моїх улюблених письменників, який також є точкою натхнення для дуже багатьох істориків – можна згадати Тоні Джадта чи Тіма Снайдера. Камю писав у своєму романі «Чума»: то лише здається, що бацили чуми вмерли – вони назавше з нами, вони в будь-який час можуть вернутися.\nМи завжди вважаємо, що стихійне лихо, війни – це щось неможливо, в це тяжко повірити. А він каже, що все стається: «Стихійне лихо і справді річ досить звична, але поки це лихо не впаде саме на вашу голову, важко в нього повірити. У світі було що чум, що воєн. І все ж таки і чума, і війна завжди захоплюють людей зненацька».\nТобто пандемія – це не є щось нове. Це повторення того, що вже було. І тут, власне, історик є важливим. Тому що якщо маємо певну повторюваність, то історик може щось сказати.\nЗараз пандемія відбувається в особливих умовах. Пандемія не є головним лихом, вона не є єдиним лихом. Насправді, факторів, які ставлять наше існування під загрозу як людський рід, є набагато більше.\nОдна з моїх улюблених книжок – це книга Браяна Волша End Times, або «Короткий путівник до кінця світу». Це книжка досить серйозна, хоч і написана в такій не досить серйозній манері. Він вираховує принаймні сім великих загроз, які є дуже реальними: падіння астероїда, вибух вулкану (це те, на що ми не маємо впливу), атомна загроза (яка є з нами постійно 70 років) зміна клімату (яку ми все більше відчуваємо), пандемія (яку ми зараз маємо), біотехнології (які завжди несуть певні загрози), штучний інтелект (тема багатьох блок-бастерів і sci-fi -романів з апокаліптичними варіантами). Але штука в тому, що в цьому списку пандемія тільки один із факторів. Поруч маємо дуже багато факторів.\nМожу сказати як історик, у цьому список найстрашніший фактор – власне пандемія. Якщо брати чисто статистично, то найбільше людей померло в світі не від воєн, не від голоду, а від пандемій. Пандемія іспанського грипу в 1918 році, вкінці Першої світової війни, забрала приблизно 25 мільйонів життів. Це в два з половиною рази більше, ніж кількість солдат, які загинули на всіх фронтах Першої світової війни.\nОтже, якщо ми маємо від чогось загинути, то в цьому списку пандемія стоїть на першому місці, і це означає, що ми повинні говорити про неї дуже серйозно. Чому? Тому що пандемія, на відміну від війни, розвивається в експоненціальній формі. Хто з нас вчив математику у школі, мабуть, пам’ятає цю гарну індійську легенду про те, як цар хотів зробити щось добре своєму підданому, і цей підданий попросив дуже просту річ – що він хоче, щоб на шахову дошку, 64 поля, поставили зернятка: на перше поле – одну зернинку, а на кожне інше поле ставити в два рази більше. На що цар легко погодився. Але коли виявилося, яка кількість доходить до 64-ої клітки, він зрозумів, що це невиконуване. Так само швидко росте і пандемія. Вона росте по експоненціальній формі, на відміну від воєн. Які є масштабними, кривавими і таке все інше, але не мають цього експоненціального ефекту.\nВ пандемії найважливіший – показник R0, це кількість людей, яких може заразити кожен хворий. Власне, цим R0 визначається потенціал експоненціальної формули. На щастя, показний ковідний не є такий високий – між 2 і 3. Але навіть якщо один хворий може заразити 2-3 людей – це досить високий темп.\nТе, що вирізняє сучасну пандемію від всіх попередніх, – те, що в останні 200 років людство також розвивається за цією формулою. Ми вступили у період, коли все, що є навколо нас, також розвивається за тією самою експоненціальною формулою – прибуток, бюджети, кількість наукових відкриттів, частота зміни смартфонів. Раніше такого не було. Раніше крива розвитку людської цивілізації була досить стабільна. Це лише в останні 200, а найбільше в останні 120 років, ми ввійшли у такий експоненціальний період.\nОтож ця пандемія, котра сама по собі має характер експоненціальний, сталася в той самий час, коли людство почало розвиватися за тою самою формулою. Те, що ми зараз маємо, – це змагання, хто буде швидшим: чи пандемія буде розвиватися швидше, чи наш спосіб боротьби з нею. Відповідь зрозуміла: ми не маємо шансу догнати пандемію, але мусимо тримати той самий темп боротьби з нею.\nХочу звернути увагу: тепер пандемія має особливі можливості, на відміну від пандемій попередніх років. Тому що пандемія користується глобалізацією.\nСама по собі пандемія – це глобальний процес, інакше вона називалася б не «пандемією», а була б просто «епідемією». Але зараз мені йдеться про інше. Пандемія дістає особливі можливості через те, що ми живемо в період особливого піку глобалізації.\nЗверніть увагу на карту, яка показує рівень смертності від пандемії на 10 тисяч населення. Є два показники, які визначають цей показник. Перший – це густота населення. Ми розуміємо, що при такому експоненціальному зростанні що більша густота населення, то більший показник смертності. Але також – зверніть увагу – де більше комунікацій. Де розвинуті комунікації – там більше можливостей для пандемії. Де велике перенаселення – там більша можливість для пандемії.\nМи знаємо, що пандемія була зафіксована в Китаї, у провінції Вухань, у грудні 2019 року – перший виявлений випадок. І те, що вона почалася саме в Китаї, як тепер кажуть, теж не є випадковим, бо це теж показує певні особливості сучасної глобалізації.\nЦентр сучасної глобалізації все більше переміщується в Азію. Одним із показників цієї глобалізації є швидкий ріст населення міст. Міста в Азії розвиваються по експоненті. Згідно з підрахунками, в Китаї до 2030 року кількість міського населення збільшиться на 400 мільйонів. Це найближчі 10 років. І йдеться про населення всіх Сполучених Штатів Америки. А, скажем, в Індії трошки менше. «Трошки» – це, звичайно, іронічно кажучи, – 215 мільйонів, а це є населення сучасної Іспанії.\nЩо це означає? Зникає межа між містом і не містом. У цьому конкретному випадку – між містом і лісом. Тому що Азія (маються на увазі демографічно насичені регіони, – Z) – це значною мірою є ліс. Відбувається дефористація – вирубуються ліси. А ліси є, власне, зоною, де живуть звірі, в яких або зароджується цей вірус, або які його переносять. В тому числі і летючі миші. Тобто людство наближується до тих меж, де виникнення вірусу є найбільш сприятливим, і де контактна зона є найбільш інтенсивна.\nЧерез це перенаселення починається боротьба за протеїн. Є велика потреба мати величезні фабрики, які продукують м’ясо. В кращому випадку, це курячі, свинячі ферми, які ще можна контролювати (хоча й там є велика загроза появи свинячого чи курячого грипу). Але в азійських, африканських країнах є й небезпечніші випадки – так звані wetmarkets. Це ринки, часто нелегальні, на яких продають будь-яку впольовану дичину. Дичину часом дуже-дуже екзотичну. Бо це є джерело протеїну. Для найбідніших верств населення це часто єдине доступне джерело протеїну.\nА це означає, що ми вступаємо в певні механізми, коли пандемія не те що стає можлива, а пандемія дістає дуже великі можливості для свого розвитку. Ми вступаємо в такий час, коли мусимо змагатися, хто швидше – чи пандемія буде мати кращі можливості для швидкого розвитку, чи навпаки наш розвиток технологій, цивілізації здатні ці терміни підтримати.\nІ з людського інтересу, і як історик я стежу за повідомленнями, які стосуються пандемії. Ще минулого березня подкасти New York Times передбачали, що вакцина з’явиться у грудні. Вони, знаючи потужності, механізми і все інше, точно передбачили час появи вакцин. Це не було можливим ще 20-50-100 років тому. Зараз ми маємо можливості і технології боротися з пандемією.\nЩо ще є дуже важливим, сучасний розвиток технологій і науки дозволив передбачити цю пандемію, при чому досить точно. Мабуть, ви вже чули про класичний випадок – це є виступ Білла Гейтса в 2015 році. Коли він дуже точно описав загрозу пандемії, яка чекає людську цивілізацію в найближчі роки. Навіть більше, він вклав гроші в дослідницький інститут, який цим займався, університет Джона Гопкінса, і вони розробили сценарій, дуже точний сценарій. Одна їхня помилка – вони вважали, що пандемія почнеться в Бразилії. Але передбачили той самий механізм. І що це також буде пов’язане з летючими мишами.\nБіологи, екологи давно вже знають, що летючі миші є розсадником мутацій вірусів. Якщо не помиляюся, у 2013 році група науковців EcoHealth Alliance виявила серед кажанів у печерах Південного Китаю, що кожен четвертий містить небезпечний коронавірус. Тобто те, що це станеться, було очевидно. Тільки чому цього ніхто не хотів брати до уваги?.. Це вважалося фантастичним сценарієм. Хоча, як ми бачимо, для людей, які вміють критично мислити, це не було сюрпризом.\nХочу сказати, що технологічно ми можемо перемогти пандемію; сучасна наука і технологія дозволяє справитися з пандемією. Зокрема, ми не маємо тієї смертності, яку могли би мати. І головною проблемою пандемії не є технології. Головною проблемою пандемії є людський фактор.\nТреба дивитися, як поводяться люди, як поводяться уряди. Насправді в розвитку пандемії найстрашнішим фактором є поведінка людей і поведінка урядів.\nНайбільш класичним прикладом є поведінка Китаю. Мабуть, ви чули про красиву історію, сумну історію лікаря Лі Веньяна, який перший забив у тривогу і першим помітив ці зараження. Він почав про них говорити відверто. Йому спробували перешкодити – його притягали до адміністративної відповідальності. Закінчилося тим, що він сам захворів і помер від цієї хвороби, і його смерть зробила з нього героя. Якби уряд почав вчасно вживати заходів, то, напевно, ця епідемія не мала би характеру пандемії. Уряд почав визнавати проблему аж через кілька тижнів, давши пандемії шанси розвинутися. Це типова поведінка кожного тоталітарного уряду. Тоталітарний уряд пробує вдати, що він все тримає в ситуації під контролем, що нічого погано не може статися.\nБачимо, що авторитарні режими – такі, як Китай, як Росія – насправді є великою загрозою для спроможності боротися з пандемією. Випадок Росії – теж очевидний. Те, що говориться довкола вакцини «Супутнік» – змушує деяких боятися прийняти західну вакцину. Бо вважається, що вона недієва, і що кращою є російська вакцина «Супутнік». Як ми бачимо, авторитарні режими є загрозою не тільки для громадян самих країн, а й для стану здоров’я всього людства.\nОстанні 30 років я живу в постійних розмовах про те, що національна держава відмерла, що вона має вмирати. Що в сучасному світі глобалізації кордони є шкідливі, а глобальні проблеми вимагають глобального розв’язання. Звідси постійні розмови про смерть національних держав і націй. Насправді – ні.\nПандемія ще раз показала, що національні держави є дуже важливі. Держава – це найбільш ефективна платформа боротьби із пандемією. Проблема є глобальна – але кожен уряд вирішує її сам. Ви добре знаєте: неможливо дістати вакцинацію поза медами своєї власної держави. Кожна країна бореться за те , щоб дістати найбільшу кількість вакцин.\nФакт залишається фактом: коли доходить до проблеми, головною платформою не є глобальні інституції, не є фейсбук і Міжнародний валютний фонд чи хтось інший, а ті самі старі національні держави. І це не вперше.\nОднією з попередніх великих загроз була фінансова криза 2008 року. Про яку зараз не пам’ятають. Вона надто м’яко обійшлася. Коли зараз слухаєш спогади тих людей, які були відповідальними за економічний сектор, банківський сектор, тоді починаєш уявляти масштаби катастрофи. Є свідчення одного британського банкіра, який казав: грошей лишилося на пів дня, і його порада була – тікати на безлюдний острів якнайшвидше, тому що зараз почнеться катастрофа.\nЦе, не означає, що національні держави є єдиною платформою. Це не означає, що глобалізація не включає національні держави. Це не є гра з нульовою сумою: що більша глобалізація, то менше національних держав. Чи навпаки: що більше національних держав – то менше глобалізації. Ні. Все це роль і одних, і других.\nОдин із висновків, про який говорять експерти, які аналізують наслідки пандемії, – це перспектива розвитку «глокалізації», glocality. Тобто ти мусиш думати про глобальні проблеми , але розв’язувати їх локально. Бо всі розв’язки є локальними.\nТак само, як говориться про смерть національної держави, говориться і про смерть соціальної держави. Як ви знаєте, соціальна держава – це продукт XX століття. Соціальної держави не існувало ні в XIX, ні тим більше в XVIII столітті.\nЩо таке соціальна держава? Це держава, яка дає вам забезпечення в найбільш складні моменти. Або в ті моменти, коли ви не можете повноцінно працювати. Приклади: жінки, які чекають народження дитини, і отримують допомогу, чи бідне населення, або безробітні і так далі. Держава бере на себе соціальні функції.\nВважалося, що соціальна держава вимирає. Соціальною державою був Радянський Союз. Який, власне, мав ці всі виплати більші, ніж інші. Вважається, що саме через це Радянський Союз і зазнав краху. Як писав Гаєк, всі соціальні програми ведуть до рабства в тоталітарних державах. Бо держава втрачає, вона мусить використовувати ресурс.\nВкінці 80-х років, коли падав Радянський союз, ми стали свідками народження цієї ліберальної теорії, яка казала, що насправді альтернативи для ринку немає. Соціальна держава ніби відмирала… а тепер бачимо, що ні. Під час пандемії соціальні функції держави відновлюються. Тому що держава повинна забезпечити вакциною населення – забезпечити всіх, не тільки тих, хто може собі це дозволити, а й тих, хто належить до менш забезпеченого населення. Тому що вірус не зазирає в гаманці. Йому байдуже, кого вражати.\nЩе одне, пов’язане з цим, – це бідність як загроза. Бо ми знову бачимо чітку закономірність: що бідніша країна, то більший ризик захворювань і більший рівень смертності. А в кожній країні є й найменш захищені верстви населення. Відповідно, пандемія все більше і більше виопуклює роль гуманітарного фактора. Не тих наукових і технологічних, а гуманних, гуманітарних вимірів.\nОтже, теперішня пандемія ковіду має багато нових. Поруч із тим вона показує, що певні речі не змінюються. Але є й інше питання, про яке ми якось, знаєте, забуваємо говорити, або якось соромимся цього. А це те, що є в кожних дискусіях. Досягнення кожного економічного поступу видно тільки на тлі загальної забобонності населення.\nЩо маю на увазі? Відмови від вакцинації. Хвиля, яка здіймається так високо, просто вражає. При чому вона притаманна не тільки відсталим країнам чи бідним країнам, але й країнам, які є більш розвинутими. Навіть у найбільш розвинутих країнах, найбільш освічених країнах є величезні групи людей, які відмовляються. Тому що не вірять в ефективність вакцинації, тому що вірять у теорії змов.\nЯкщо подивитися на графік зі ставленням різних країн до вакцинації, то бачимо, що колишній радянський простір виділяється. Найбільше людей, які відмовляються від вакцинації – це наш рідний («рідний» – так скажу іронічно) колишній радянський простір. Це не просто забобона, а це брак довіри. Брак інституційної довіри. Бо вакцина, умовно кажучи, – це теж інституційна субстанція.\nІ тут я повертаюся до того контексту, про який говорив раніше. Ця глобалізація невпинно набирає обертів. Останні 20-25 років ми маємо безпрецедентну хвилю.\nВперше за людську історію ми входимо у період подвоєння всього населення світового населення всього за 25-річний часовий проміжок. Такого ще не було. Раніше на подвоєння треба було 50-100-400 років. Тепер, між 2000 і 2025 роками, відбудеться подвоєння населення. Переважно за рахунок південної частини світу – Азія, Африка, Південна Америка.\nЦе означає, що при сучасному рівні розвитку населення ресурси стають скінченними. Все більше і більше прогнозів говорять про 2030 або 2050 роки як роки можливого вичерпання ресурсів. Ідеться не про такі ресурси, як нафта, газ чи копалини. А про такі ресурси, як вода.\nМожливо, ми зараз живемо в цьому піку. Можливо, ми вже досягли піку цивілізації. І, можливо, ця хвиля експоненціальна зараз зломиться. І тоді нас чекає такий хід у зворотному напрямку. Ці наступні 20-30 років можуть бути вирішальними для нашого подальшого існування.\nОтже, тепер час висновків. Висновки – прості, банальні. Це ще не кінець. Очевидно, що ми помремо –кожен з нас під Богом ходить. Але теперішня загроза не є такою великою, як ми боялися. Пандемія скінчиться, рано чи пізно. Нема підстав думати, що ця хвиля не буде подолана. Але тепер ми знаємо, що це не остання пандемія, і що такі пандемії не будуть вичерпуватися. І, можливо, життя з маскою стане нормою. Але це не єдина загроза. Це не одна загроза.\nВисновок простий, банальний, сумний. Але з цього суму можна взяти певну філософію. Висновок, можна сказати, дуже біблійний – все, що має початок, мусить мати кінець.\nКінець світу буде так чи інакше. Питання, який він буде, коли станеться… Те, що показує історія, – що той величезний поступ, який ми маємо, неможливий без катастрофи. Катастрофа є зворотною стороною поступу. Це дві сторони однієї монети. Історики і філософи говорять про це – прогрес має свою зворотну сторону. І ця зворотня сторона є кривава, небезпечна і таке інше.\nЩо позитивного в цьому всьому? Що насправді всю свою філософію, всю свою поведінку треба будувати не від того, що все буде добре, а від того, що може стати погано. Якщо ми будуємо свою поведінку від того, що має стати погано, то ми убезпечені. Це веде за собою зміну способу думання.\nЗнаєте, в нас весь час є віра, що всі технології, вест поступ є позитивними і нас винесуть. Нікуди не винесуть. Тому що не зникає людський фактор. Людська природа, на жаль, дуже мало міняється, а може, взагалі не міняється.\nЯк жити в цьому світі? Є текст, який став дуже важливим і дуже популярним власне під час пандемії. Це текст мого улюбленого письменника Клайва Льюїса – такого самого улюбленого, як Камю. Він колись у 48-му році написав текст, як жити під загрозою атомної бомби. Це дуже добрий текст. Він пише: в принципі, та ніяк, так само, як раніше. Тому що загроза була завше в людській історії. Люди вмирали завше. Так само, як ви би жили, коли чума відвідувала Лондон, або в період вікінгів: «Повірте мені, ви і всі, кого ви любите, вже передбачені на смерть ще до того, як з’явилася атомна бомба. І багато хто з нас помре не в найкращих умовах та обставинах. Проте у нас насправді, на відміну від попередників, є одна велика перевага – знеболюючі ліки».\nАле – і це дуже важливо! – він з цього не будує філософію песимізму. Навпаки! Мені дуже подобається цей спосіб думання. Він каже, що треба зробити – зібрати себе докупи. «Якщо ми всі помремо від атомної бомби, то нехай бомба знайде нас за звичними людськими заняттями – молитва, робота, читання, слухання музики, купання дітей, гра в теніс, розмова з друзями, гра в дартс, а не в заціпленні, як перелякані вівці чи в думанні про бомбу. Вона може зруйнувати наше тіло (мікроби теж можуть це зробити), але вона не повинна домінувати в нашому розумі».


Самоідентифікація та пам’ять\nКоли ми уважно придивимося до конкретних прикладів процесу розбудови нашої власної ідентичности, який відбувається у найрізноманітніших площинах, то будемо вражені тим фактом, що мало не усі чинники, які назагал визнано вирішальними для процесу і які зміцнюють ідентичність, а може, є й засадничими для її становлення, відзначаються характерною двозначністю. З одного боку вони допомагають відшукати себе, а з іншого – є джерелом безупинних конфліктів і розладів. Двозначність я вбачаю також і там, де ми найчастіше шукаємо найпевніших ґарантій автентичности, тобто в пам’яті. Пам’ять покликана подолати час, а отже й зміни, яких я зазнаю. Пам’ятаючи, я свідома, що то була я, я мислила, діяла, раділа чи уболівала, снувала плани, намагалася їх здійснити і т.д., і т.п. Це була Я у неперервності мого тривання. Інґарден пише: “Ми консервуємо те, що, трапившись у часі, проминуло, а проминувши, було витіснене із актуального існування, але завдяки мені якимось чином до цієї актуальности повертається”. Із цієї фрази видно, що Інґарден посилається на теорію Берґсона. Саме Берґсон доводив, що Я містить у собі усе своє минуле. Кожна подія, кожне переживання, минуле у повному обсязі є визначальними для того, чим я є зараз, безупинно творячи моє Я, щоразу його збагачуючи, доповнюючи і безнастанно змінюючи. Ми, як та снігова куля, яка точиться схилом, та ж сама, і водночас інакша, відкрита непередбачуваним змінам, цілком новим поворотам, водночас вона зберігає у пам’яті складну траєкторію руху. Достатньо, аби ми зняли таїну вуалі. Але цю вуаль не так то просто зняти. Пам’ять затирається, вона невиразна. Принагідні фрази, звуки, пахощі, події дають змогу частково відтворити минуле, видобути його із забуття. Однак повним знанням про минуле, про наше власне минуле буття, ми не володіємо. Те, що згадані прогалини у пам’яті є наслідком втрати значення даного факту для нашої екзистенції, як це доводив Берґсон, чи випливають із репресивних механізмів, на що вказує психоаналіза, а чи мають виключно фізіологічну природу, в даний час не має для мене значення. Крихкість пам’яті просто є фактом, за допомогою якого легко можна розхитати наше буття для себе, унеможлививши його прозорість. Брак пам’яти цілковито руйнує автентичність.\nЯк пише Інґарден, ми ще не опанували таких методів знання про самих себе, які б ґарантували знанням адекватність. Із певністю, така адекватність не притаманна пам’яті. Аби усвідомити її роль у розбудові автентичности, необхідно подивитися на неї не як на джерело знань, а як на власний досвід, структурно пов’язаний із нашим перебуванням у часі. Інґарден бере до уваги дві концепції часу. Згідно з першою, Я – це щось таке, що існує, що перебуває у часі, що трансцендентне. Отож, такий час “нічого не може зі мною зробити, він спливає по мені, залишаючи мене незмінним”. За цих обставин минуле не видається мені цілком знівеченим, а лише віддаленим, відсутнім, однак його можна викликати у пам’яті, воно може навіть до певної міри ожити у ній. У пам’яті оживає те, що було, і це було “присутнє у кожноразовій моїй теперішності”, так, буцім воно й не минуло, буцім часу не існує зовсім. У такому підході Я потрактоване як субстанціональне буття, згідно із давньою схоластичною традицією, або як особа із певним окресленим і тривалим eidos, до чого, схоже, схилявся Інґарден. Отож, для такого Я пам’ять, що й визнає автор “Книжечки про людину”, може виявитися тягарем. Вона бентежить, апелюючи до подій та переживань, які хотілося б забути. “Коли б усе минуле зникло для мене, я у багато чому був би вільним”. Пам’ять мене силує, обмежує, зобов’язує співвідносно із тим, що я колись учинив. Таким чином, можна сказати, що трапляються моменти, коли тягар пам’яти стає для Я чимось нестерпним, вводить у його існування конфлікт, а може й душевний розлад. Інґарден також пише, що інша ситуація виникає, коли ми маємо справу із Я, котре вплетене у тканину часу і зазнає його нищівної ролі, а отже, безперервно підвішене поміж майбутнім, якого іще нема, і минулим, яке уже відійшло, на лезі бритви сучасности. Для цього Я пам’ять стає найважливішою умовою інтеґрації, пов’язуючи чергові моменти. Я мусить пам’ятати, позаяк усе його існування перетворилося б у колекцію розірваних подій і переживань, якихось відрубних фраґментів існування. З огляду на слабкість пам’яти загроза душевного розладу безупинна. Негайно з’являється цілий ряд інших проблем. Ясна річ, що у цій другій концепції часу моє минуле мусить показуватися із щоразу іншої перспективи. Адже кожен момент часу привноситиме щось нове, яке об’єднується в одне ціле із моїм існуванням і через це викликає у ньому зміни. Озираючись назад, я усвідомлюю щоразу інший сенс. Я змінився і на минуле дивлюся по-іншому. “Що в далекому минулому було коханням, – пише Інґарден, – може у світлі знань про минуле неминуче відкритися як зашорене самолюбування, якщо у період між цим давнім коханням і моментом пригадування трапилися певні факти, які дозволяють про це судити; те, що було у минулій дійсності катастрофою та втечею від грізних небезпек, нераз набуває у спогадах про минуле форму внутрішньої перемоги...” Внаслідок цього саме Я, коли придивитися до нього у його минулому, представляється мені щоразу в іншому вигляді, тому можна небезпідставно запитувати, чи не є воно певним привиддям, фантомом, “витвореним моїм теперішнім життям і моїм знаннями про минуле та його різними виглядами крізь перспективу часу”. Така концепція часу приводить до висновку, що Я – це тільки ілюзія.\nТвердження Інґардена, не позбавлене драматичних акцентів, не видається цілком обґрунтованим. Інтерпретації змінюються, це факт. Отож, пам’ять не може становити достатньої ґарантії нашої ідентичности, надто вона непевна. Однак мені важко погодитися, що час має виключно руйнівні функції і що він ставить нас перед двома проваллями небуття; врешті сам Інґарден у продовженні своєї розвідки піддає це сумніву. Тут ми могли б піти вслід за Берґсоном, котрий рішуче підкреслював, що час будує і збагачує. Кожна мить додає до нашого Я дрібку нового. Наше існування насичується щоразу новими переживаннями, а спогади, які ми видобуваємо із забуття, освітлюють своїм блиском нашу сучасну орієнтацію у світі. Я стає щоразу багатшим, набуваючи нового досвіду, барвистих і глибоких переживань, знань і особистої культури упродовж усього життя. Я багатшає тоді, коли уміє викликати спогади, вчинити їх живими і використати у процесі безупинного самотворення. Цей процес вимагає величезних зусиль. Берґсон приходить до висновку, що “бути особистістю – дуже втомлива річ”. Коли дивитися з такої точки зору, пам’ять виглядає визначальним і позитивним чинником у процесі розбудови автентичности. Берґсон виразно наголошує на цьому аспекті. Це, однак, не значить, що він не помічає неґативів, але ці останні не випливають із мінливости інтерпретацій минулого, позаяк кожен, за визначенням Берґсона, чистий спогад, має свою дату, свої неповторні барви, закорінюється власне у такій формі, що зовсім не означає, буцім у певний момент він не стане предметом фальшивого прочитання, чи не зазнає поважних викривлень внаслідок часткової амнезії. Берґсон часто аналізував патологічні порушення пам’яти, котрі, ясна річ, деструктивно впливають на людську особистість. Однак він вбачав і інші причини такої деструкції, до того ж у цілком нормальній пам’яті, що має характер навички, а отож іншу природу, зовсім протилежну пам’яті, яка утримує чисті спогади. Отож, така навичка полягає у привласненні собі ряду автоматичних відрухів чи думок, що їх можна при потребі повторювати. Навичка ця не відтворює минулого, вона його тільки імітує. Навички переймають від інших, від суспільства, яке впоює в нас певні способи поведінки, мислення, бачення різного роду справ. Через безкритично набуті навички наше Я починає функціонувати не згідно із тим, що для нього важливо, до чого воно повинно було б прагнути, що могло б стати його власною сутністю, а повторюючи чужі зразки, уподібнюючись до інших, піддаючись дресурі, а отож втрачаючи себе під натиском пут автоматизму. Для Берґсона пам’ять є однією з найважливіших категорій його теорії пізнання. Він безугаву запитував, чому ми пам’ятаємо, чому можлива пам’ять, як вона функціонує, у чому полягає утримання минулого в пам’яті і т.і., шукаючи відповідей у своїй концепції тривання. Я аналізувала ці проблеми у присвяченій Берґсонові книзі, і не буду до них повертатися. Пам’яттю також займалися Гуссерль та Інґарден, вони пов’язували її із феноменом ретенції. Її існування завжди збуджувало інтерес, бажання з'ясувати, чим вона по суті є та як її належить окреслювати. Як це діється, що спостереження мало не тієї ж миті перетворюється у спогад, те, що я тільки-но сприймав як дійсність, яка існує тут і тепер, уже не існує, воно перейшло межі часу, його уже немає, воно тільки було. Прекрасно усвідомлюючи ці труднощі, Гуссерль запровадив поняття первинного спогаду, окреслене ним установче“тільки-но було”. “Тільки у первинному спогаді, – писав він, – ми бачимо те, що проминуло, тільки у ньому встановлюється минуле, і то не як репрезентація, а як презентація. "Тільки-но-було”, побачене мить тому, на відміну від усього попереднього, може існувати лише у первинному спогаді, суть якого становить долучення цього нового і автентичного моменту до первинної, безпосередньої наочности, точнісінько так само, як суть сучасного спостереження полягає у долученні до наочности моменту "зараз””. І Берґсон, і Гуссерль передчували, що задля розв’язання загадки пам’яті треба надати сучасному тривалости. Однак саме тривання не розв’язує проблеми, позаяк між згаданим первинним спогадом та спостереженням немає тяглости. Навпаки, тут відбувається якісний стрибок, безпосередньо усвідомлювана радикальна відмінність.\nТаким чином, може варто піти іншою, Гайдеґґеровою дорогою і визнати, що наше існування занурене радше у минуле та майбутнє, аніж у сучасність. Прецінь, чим є оте зараз? Коли я про нього веду мову, воно уже минуло, я не в стані його вхопити. Я безперервно є тим, хто вже був, і з цієї минулої позиції проєктував майбутнє, а з перспективи проєкту звертався до минулого. Вранці я щось робив, думаючи про те, що трапиться завтра, післязавтра, через рік. Моє майбутнє уже було в минулому, оскільки уся моя екзистенція полягає у очікуванні, вибіганні назустріч тому, що тільки трапиться. “Існування, екзистуючи, ніколи не може усталити себе як наявного факту, який разом із плином часу виникає і гине і який частково уже проминув... Позиція існування руйнує саму себе як буття, котре ще тільки будучи, вже було, тобто постійно залишається минулим буттям. Первісний екзистенційний сенс фактичности полягає у минулому бутті”. Із трьох екстат часу майбутнє було визнане Гайдеґґером “засадничим феноменом первісної та властивої часовости”. Це зрозуміло, позаяк часовість покликана відкриватися нам як сенс справжньої турботи. Турбота у якості основного екзистенціалу заснована на тому, що трапиться в майбутньому, вона визначає буття-спрямоване-на, тобто спрямоване на те, що трапиться у майбутньому. Однак тут можна посперечатися із Гайдеґґером, пішовши вслід за Левінасом, котрий турботі протиставляв егоїзм щастя, розкошування, яке є відступом від Я у собі, у безпечну, завше минулу, самотність. Це правда, що для Я, котре твориться, шукає саме себе, прийдешнє, яке стоїть отвором, ба більше, містить надію, – особливо істотне. Ми виходимо назустріч прийдешньому, хоча ми не в змозі його антиципувати, оскільки воно завжди приховане від нас і дивує тим, що воно приносить. Однак минуле становить настільки велетенський простір, що його, як каже Гайдеґґер, не можна знехтувати, немов старий плащ. Dasein не може визбутися того, що відбулося. Моє минуле – це Я. Додаймо, що перспектива майбутнього зіщулюється, прямуючи до межі, отож, як це визнає також і Гайдеґґер, екстатичне часування Dasein не заперечує того, що воно у певний спосіб залишається в часі, і що минуле поглинає його щоразу сильніше. Коли поглянути під таким кутом зору, пам’ять перестає бути якимось автентичним і загадковим актом, який переносить Я у минуле. Вона, як і проєкція, є безперервним звертанням до прийдешнього, супроводжує мене у кожен момент мого існування. Я не мушу настроюватися на пам’ять, бо, існуючи, пам’ятаю. Пам’ять є одним із способів мого буття, вона належить до його структури. У цьому випадку проблематичною стає не пам’ять, а її відсутність. Тут не йдеться про фізіологічні причини такої відсутности. Питання стоїть про забуття і його сенс. Прецінь ми безперервно забуваємо. Як доводив Берґсон, і схоже слушно, цей факт є знаком, що щось втратило для нас свою вагу, актуальність, зв’язок із сучасним і проєкцією на майбутнє. На думку Гайдеґґера, забуття має глибший сенс, оскільки воно є таким способом буття, у якому єство розуміє своє буття невластиво, що тягне за собою послаблення напруги самої проєкції. “У цій утраті, – читаємо у “Sein und Zeit”,– дається взнаки блокуюча втеча єства від його властивої екзистенції, схарактеризована тут як вибігаюча рішучість. У стурбованій втечі чаїться втеча від смерти, тобто відвертання погляду від межі буття-у-світі”. Страх перед загрозою, страх, який не дозволяє автентично існувати у напрямі смерти, є джерелом забуття і самозабуття, тобто порушенням автентичности свідомого себе буття.\nПозаяк поетика Гайдеґґера цілком інша, аніж у психоаналітиків, забуття, як “невластива екзистенційність”, спрямоване у тому ж напрямку, що й тамування, яке є бар’єром для конституювання сенсу власних переживань і захисним механізмом щодо конфліктів та загроз. Забуття як форма тамування усуває із площини свідомости чи із площини Гайдеґґерового розуміння те минуле, яке щось у собі чаїть, чимось непокоїть. Я відступає перед ним, відступає перед фактичністю того, що було. Різниця між цими двома поняттями полягає перш за все в тому, що, на противагу тамуванню, розцінюваному як підсвідома пасивна реакція на травматичні переживання, забуття є позитивним феноменом, тобто способом буття у екстатичності минулого із невластивою інтерпретацією. “Забування, – пише Гайдеґґер, – не є нічим, ані також лише браком пам’яти, а є власним позитивним екстатичним модусом екзистенційности”. Іншими словами, забуття є самозабуттям, “відступом від найвластивішого з-поміж того, що було, таким чином, що цей відступ ... екстатично закриває оте "перед тим”, а водночас себе самого”.\nМені важко погодитися із цими твердженнями. Я не думаю, що можна ототожнити забуття із невластивим розумінням минулого. Воно також не обов’язково призводить до самозабуття. Навпаки, у ньому можна спостерегти умову подолання втрати себе, хоча би і в стражданні, повернення до себе самого, до того, що Я може ще виходити назустріч прийдешньому і щось проєктувати. Адже забування – то великий дар, благодать, завдяки якій виштовхнуте із власного шляху Я може на цей шлях повернутися, а також повернути собі сили, аби бути надалі. Забуття приносить рівновагу, оскільки відкидає і відгороджує те, що розхитує здатність творення самого себе. Воно виконує захисну функцію, але є противагою функціям тамування, що їх намагається усунути лікарськими заходами психоаналіза, вбачаючи у забутті причину неврозів. Мені видається, що саме завдяки забуванню, його благодатній дії, Я може знову почати прагнути самоосягнення, неповторности свого буття. Крихкість нашої пам’яті – факт банальний, у ній справді є щербини та порожнини, необов’язково спричинені страхом, як це представляє Гайдеґґер. Пам’ять, а отже й утримання в пам’яті, забування та пригадування перебувають у стані безперервної гри. Вони є базовими елементами нашої екзистенції. Тому множаться сумніви, а чи взагалі можна осягнути властивий сенс власного минулого, чи можна осягнути його властиве розуміння? Я виходить назустріч прийдешньому та минулому, мало не безперервно змінюючи своє ставлення до подій. На це ставлення впливають нові події та переживання, а також, про що мовчать Берґсон і Гайдеґґер, але що немаловажливо, впливає й інший, котрий споглядає своє минуле та інтерпретує його. Погляди іншого кориґують мої спогади, прикликаючи те, що було би мною відкинуте, затамоване, забуте. Він є безперервним суддею моєї історії. Так, це моя історія, моя власна, але писана вона на чотири руки. Моя у певні моменти, вона дуже часто видається мені водночас чужою. На проблемі цієї історії я хотіла б зупинитися докладніше, позаяк її аналіза виразно унаочнює різні двозначності, які до процесу розбудови автентичности привносить пам’ять.\nРікер у невеликій праці “Філософія особи”, а також у вищезгадуваній “Soi meme comme un autre”, ведучи мову про цю історію, покликається на теорію наррації. Я не маю наміру реферувати його міркувань, однак звернуся до ряду думок, що їх він висунув у своїх працях, та скористаюся ними. Позаяк мені насамперед ідеться про історію, вона, без сумніву, є різновидом оповіді, в якій я, щоправда, не є незалежним автором, як от автори літературних творів, але, як слушно зауважив Рікер, я є автором сенсу, наданого моєму минулому, а водночас оповідачем і персонажем, про якого йдеться у цій оповіді. Як відомо, теорія наррації робить особливий наголос на самоз'ясувальному характері самої оповіді. Отож, ця оповідь мусить бути сконструйована таким чином, у такий спосіб пов’язувати між собою обставини, події, мотиви, інтенції, різнотипну діяльність, аби їхня конфіґурація відкривала сенс цілости. Таким чином, оповідь не тільки дозволить зрозуміти перебіг подій, але й пояснити його, тобто підпорядкувати вимогам науковости. Як підкреслює Рікер, покликаючись на Данто, теорія наррації помістилася поміж номологічним баченням історії та її антипозитивістською концепцією у дусі Дільтея. Вона поєднує мотиви і причини, точніше кажучи, передумови подій, а потім уже розуміння і пояснення. Не підлягає сумнівові, що досліджуючи чуже життя, ми можемо досконало вдатися до теорії наррації, можемо засобами власне наррації шукати його сенсу та ідентичности героя. Конфіґурація випадків, до яких ми вдаємося, засвідчує, що йдеться постійно про одну й ту ж особу, незважаючи на різноманіття перипетій долі, змін у її діях чи навіть поглядах. Попри те все, наррація неухильно здійснює селекцію випадків, добираючи насамперед ті, які мають поважні для перебігу життя наслідки, хоча б вони й були цілком випадковими. Вона пов’язує розмаїті події, обставини, моменти, у які втягнуто героя, демонструючи таким чином його прагнення, мотиви, що уможливлює його ідентифікацію у різних фазах історії, як і твердження на зразок, що саме він щось зробив, про щось мислив, що він відповідальний за щось. Під цим оглядом оповідь, як підкреслює Рікер, будує ідентичність героя, яку можна окреслити поняттям нарраційної ідентичности. “Особа, трактована як персонаж оповіді, не є буттям, відокремленим від власного досвіду. Навпаки, вона бере участь у системі динамічної ідентичности, притаманній оповідуваній історії. Оповідь творить ідентичність персонажа, котру можна при конструюванні ідентичности оповідуваної історії окреслити, як нарративну ідентичність”. Таким чином, засоби наррації дозволяють максимально докладно, всеохопно, об'єктивно (підкреслюю останнє слово) пізнавати власне Я та його історію ув очах інших. Наррація покликана відтворити фактичний перебіг цієї історії, мою у ній роль, і на таких фактичних підставах окреслити притаманні мені риси характеру, типи реакцій, які детермінують мою особистість і т.д., і т.п. З іншого боку, наррація покликана полегшити саморозуміння, а отже, зміцнити особисту ідентичність героя. Словом, вона медіатизує звіт про мене із моїм власним звітом. Рікер чудово усвідомлює можливі закиди, оскільки у своїй концепції він не розрізняє, скажімо, літературної оповіді та життєвої історії, він неправомірно трактує їх як аналогічні, а то й ідентичні, структури, тоді як відмінність між ними радикальна. Отож, він намагається відповісти на можливі закиди. Сумнів спонукає до спроб осягнення нарраційної єдности життя. Чи взагалі можна про неї говорити, коли життя переплетене з історією інших осіб, а також діями різноспрямованих сил навколишнього світу. Окрім того, історія життя розп’ята поміж простором досвіду, до якого Я повертається у пам’яті, та горизонтом сподівань. Своєрідна діалектика пам’яті та антиципації впливає на селекцію подій, а отже, і на цілісність історичної конфіґурації. Ці закиди (інші, про які згадує Рікер, видаються мені малоістотними) автор “Soi meme comme un autre” рішуче відкидає. Він стверджує, що література вельми часто включає у простір вигадки те, що походить з-поза цього простору, із фактичного, політичного, суспільного життя. До наррації також долучаються антиципації, проєкти, очікування героя, які надають спрямованости потокові оповіді. Отож, поміж літературною формою оповіді та історією життя, яку пише кожне Я, немає жодної структурної різниці. Таким чином, згідно з Рікером, зовсім не абсурдно говорити про нарративну єдність життя, ба більше, наррація становить властивий ключ до усталення ідентичности Я, як у формі сприйнятого ним самим, так і сприйнятого іншими, однаково, чи йдеться про ipse, чи про idem, про мою ідентичність для мене, чи про ідентифікування мене іншими.\nУ цьому місці у мене виникають поважні сумніви. Сумнівно, чи те, що я пам’ятаю, що є моєю історією для мене, можливо висловити термінами аперсонального опису, чи можна його перекласти на таку аперсональну мову. Навіть тоді, коли я хочу описати своє життя холодно і безсторонньо, цей опис не буде ідентичний описові стороннього спостерігача. Ця проблема добре відома нам із власного досвіду, а також із тих зауваг, якими історики споряджають мемуари. Також моя історія може мати цілком інше значення для мене, аніж та оповідь, яку я віддаю на поталу іншим, немовби наперед враховуючи можливі судження. Я можу їх свідомо провокувати, можу намагатися їх злагодити, але те, що моє, що є для мене моєю правдивою історією, можу приховати, і уже неважливо, якими мотивами я при цьому керуюся – брехливістю, чи прагненням приховати інтимне, чи соромом, чи, навпаки, прихильністю до певних дорогих мені у спогадах подій. Врешті, я щоразу наново пишу свою історію. Вона міняється разом зі мною, і я щоразу замислююсь, чи й справді то був я, чи й справді я так думав, чи й справді я міг таке вчинити. Зовсім не можна однозначно стверджувати, що історія ідентифікує героя. Чужий оповідач описує мене, намагаючись віднайти щось істотне для мене, якесь моє eidos, вирішальне для моєї ідентичности. Але я, шукаючи цю ідентичність, ніколи не певен її, дивлюся на минуле, шукаючи у ньому відповіді, ким я був, враховуючи те, ким я є і ким би хотів бути; я запитую себе, чи іду властивим шляхом, чи не занедбав чогось істотного для мого проєкту, для моїх прагнень. Шукаючи відповіді, я мало не щокроку піддаю цю історію реінтерпретації. Я переформульовую мої судження про мої колишні вчинки і погляди, і приводи для цього можуть бути зовсім різні. Найменше важить тут навмисне перекручення, явище, яке найчастіше трапляється при переписуванні наново власної біографії. Не про це йдеться. Перш за все по-іншому здійснюється відбір вражень, бо зараз я уже знаю, що те, що видавалося мені важливим, було малозначними обставинами, а те, що я трактував нерозважно, мало несподівано важливі для мене наслідки. Я легковажив деякі мої вчинки, а нині бачу, що інтуїтивно уже тоді йшов у певному напрямку, здійснюючи той, а не інший вибір. Отож це не було випадковістю, а радше неусвідомленим прагненням бути самою собою. Справді, кожна реінтерпретація рухається десь на межі фікції. Моя історія може виявитися мітом. Тим не менше, це байдуже для конституювання моєї ідентичности. Ніхто ніколи не довів, що Я мусить будуватися на правді. Навпаки, часто конфронтація із вказаними іншими фактами, руйнуючи таку фікцію, призводить до розхитування ідентичности, неспроможности визначити навіть наближений її проєкт. Я може конституюватися на істотному для нього обмані, і такі випадки не є рідкістю. Прецінь, чи можна говорити про нарраційну ідентичність? Отож, спробуймо піти іншим шляхом. Моя історія тісно пов’язана із пам’яттю, з діалектикою пригадування і забування. Може, краще далося б зрозуміти її роль у творенні ідентичности Я, коли б ми докладніше розглянули структуру самої пам’яти. Однак залишається проблемою, чи пам’ять має якусь сталу структуру, чи присутні у ній елементи, котрі можна виокремити і проаналізувати. Так от, мені видається, що це можливо, і що форми її структури можна спостерегти у найпростіших дослідах. Чи не свідчить на користь такого судження той факт, що в пам’яті залишається насамперед те, що я назвала б архівом, а також виокремлені у ньому сховища, тобто збірки менш-більш важливих спогадів. Пам’ять володіє певною мовою, якою вона висловлює ці спогади. Вона безперервно конструює сенс того, що відбулося, прагнучи створити когерентну історію. Вона також залежна від усього того, що можна назвати моїм світоглядним горизонтом, із його вартостями, традиціями, моральними переконаннями, метафізичною уявою. Усі ці елементи – архів, мова, сенс і горизонт – взаємодіють і впливають навзаєм, а на них впливає той хтось, хто споглядає мене з боку, той інший. Якщо структура пам’яти була б саме такою, вона доволі точно відповідала би структурі тексту, запропонованій мною тоді, коли я досліджувала змінність і неперервність інтелектуальної думки.\nЯ виокремила чотири шари тексту: внутрішній, тобто проблеми, далі мова, притаманна висловлюванню, правила сенсу, врешті епістема, тобто онтологічно-аксіологічна тканина, яку можна видобути із тексту. Для пам’яти важливі не так проблеми, як переживання і події, хоча кожна із цих подій може зазнати проблематизації засобами рефлексії, коли тільки Я замислиться над значенням цих подій. Решта елементів були б аналогічними. Врешті, незважаючи на висловлені мною сумніви, ми повернулися б до текстуального підходу до пам’яти, а отже, до потрактування власної історії як певного типу наррації, але це моя наррація, котра може трапитися і з іншими, що буває джерелом безперервних конфліктів, і не виконує у них медіативної функції. Посередництво не є метою у стосунках між поясненням і розумінням, між idem та ipse, як хотілося б Рікерові. Цій наррації не потрібне ніяке у найвищому ступені об’єктивне знання про мене і моє життя. Я нераз творю її для стороннього вжитку, але для мене вона має зовсім інше значення, бо ж дає мені змогу відшукати себе в екзистенційному досвіді.\nТаким чином, розглянемо докладніше елементи пам’яти, ніколи не забуваючи про те, що вони тісно пов’язані і взаємодіють між собою. Насамперед – архів: ніяка не добре обладнана бібліотека, а саме архів, повний найрізноманітніших подій. Характерна особливість пам’яти полягає у тому, що вона є невпорядкованою колекцією. Пам’ять містить дрібниці, які викликають зараз, коли я про них згадую, посмішку на моєму обличчі; тут закарбувалися просто анекдотичні деталі, а поруч події, які мене колись потрясли. Архів містить різні дріб’язкові та маловартісні зауваги, документи, скороминущі факти, погано пов’язані з іншими, купу різних відчуттів – тут і запах певного будинку, і скрегіт засаджуваного прогонича, або ось несподівано виринає із забуття радісне дзвеніння вдареної молотком металевої рейки, підвішеної на дереві, яке повідомляло усіх домашніх, що час обідати. У пам’яті увічнено спогади про пережиті біль, смуток, почуття порожнечі, розпачу, малих чи великих радощів. Події, настрої, переживання вкривають безладно архівні полиці, ба більше – вони позбавлені хронології. Те, що трапилося нещодавно, переплітається із якимось далеким відчуттям, дрібний факт часів дитинства асоціюється мені із подіями останніх років. Я біжу вздовж цих полиць, іноді натрапляючи на якийсь значний факт, про який забув, іноді хтось інший нагадує мені про нього, чи кориґує мої спогади. Я й сам собі дивуюся, чи так я чинив? Чи можна було це пережити? Ти кажеш, що так було, ні, неправда, це не міг бути Я. Моє минуле не цілком прозоре для мене. Я не завше можу сприймати поправки іншого. Вони викликають у мене неспокій, руйнуючи моє знання про самого себе, вводять у мою пам’ять, у те, що направду моє, двозначність. Іноді, навпаки, вони дозволяють мені чогось набути. Однак, безсумнівно, що моя пам’ять безупинно зударяється із пам’яттю інших, із відмінною від моєї інтерпретацією моїх власних переживань і випадків. Вони по-інакшому оцінюються. Те, що було для мене важливим, ув очах іншого може видаватися малозначним епізодом. Колись Арістотель писав у “Метафізиці”, що це лише випадковість, коли будівельник кого лікує, бо зазвичай він цього не робить, а споруджує будинки. Для Арістотеля існує буття у правді, і таким буттям, як він писав, є його згідність із самою його істотою. Але ми уже відкинули поняття істоти мого Я та інтерпретацію подій, котрі б на неї покликалися. Для будівельника той принагідний факт, що він когось вилікував, може мати вирішальне значення у формуванні його власної ідентичности. Рікер, коментуючи цю думку Арістотеля, покликається на поняття атестації. Атестація не є знанням про себе, а отже і про те, що було, вона є різновидом віри, une espuce de confiance, різновидом довіри, в даному випадку, до власної пам’яти. Таким чином, в атестації немає певности, вона крихка, але не підлягає, як будь-яке інше твердження, категоріям правди й олжі. Протилежністю атестації мала б бути підозра. Атестуючи, я відкидаю підозру, я прагну визнання вірогідности атестації. В атестації я упевнююся щодо форми того, що було, вона також підтверджує мої оцінки. Це істотний момент для зміцнення моєї ідентичности, а водночас джерело конфлікту із тим, що мені накидається, із поглядом ззовні, який мимоволі будить підозру щодо мене самого. У архіві є ще сховки, де лежать найдорожчі, або, навпаки, найстрашніші, неохоче оповідувані спогади. Їх неможливо забути, вони є чимось таким, що найглибше пов’язує мене із минулим, із тим, яким я колись був. Рікер сказав би, що вони означують моменти повної атестації, вирішальні у побудові моєї автентичности, істотні для цього. У сховках Я відкривається перед собою у драматичній і нездоланній щирості. Воно не може їх позбутися, затерти, хоча б соромилося чи жахалося їх. Я намагається їх увічнити та ревно стереже, оскільки вони мають для нього найвищу цінність. Сховки є скарбницею інтимности, моїх найглибших переживань, щодо яких у мене немає сумнівів, і не важливо, як я їх оцінюю сьогодні. Є спогади, які тяжіють, змушують бути тим, ким бути не хочеться, є й такі, які становлять джерело нездоланного розпачу, є такі, які переповнюють мене радістю. У цьому місці виникає проблематика розпачу і насолоди, їхньої ролі у творенні ідентичности Я, чому так багато уваги приділив К'єркеґор. Не буду у неї заглиблюватися. Можливо, він має рацію, коли стверджує, що розпач є хворобою, “не потрапити у яку – найбільше нещастя, натомість, захворіти нею – найвище боже благословення”, оскільки без розпачу неможливо відчути себе вічним духом та особистістю. Можливо, усе те, що будило розпач, вчинило на мене сильний вплив. Я лише сумніваюся, що ці переживання, мовбито, завше підносять мене до добра, до одухотворення і Бога. Розпач має багато імен і численні моральні наслідки. Тут я поминаю ці питання. Істотним є лише твердження, що в цій частині архіву пам’яти криються найважливіші моменти, своєрідні верстові стовпи, які позначають перегони шляху у пошуках самого себе. Завдяки їм ми також бачимо, що дорога ця не була проста. Невпорядковані архіви та сховки вказують на те, як важко мені було шукати власну ідентичність, які численні конфлікти та напруги я пережив, скільки разів повертався, збочував і падав. Напевне саме тому я бережу ці найцінніші переживання від неделікатности інших, готовий прибирати різні маски, і тим самим приречений на розщеплення між переживаннями та їхньою внутрішньою експресією. Це не цілком хворобливе розщеплення, як це бачать психіатри, це природний спосіб захисту власних інтимних скарбів. Усім спогадам колориту надає мова. Напевне саме тут власна історія найближча до оповіді у її літературній формі. Аби правдиво відтворити те, що було, треба цю історію зодягти у відповідні слова, тим самим відтворюючи той настрій, далеку уже атмосферу тих днів. Є, однак, спогади, які взагалі неможливо висловити словами. Долучення їх до оповіді є насильством, чиненим щодо таких спогадів, підпорядкуванням їх чомусь чужому, тому, що привнесене світом, вимогами оприсутнення, дотримання присутности в об’єктивізованій формі, яку тільки й може дати мова. Слова повинні вказувати дату, значення якої так виразно підкреслював Берґсон. Репортажне представлення випадків, об’єктивізоване, схематичне, як-от у офіційній біографії, призводить до втрати правди, певної деформації. Буває, коли хто розповідає про моє життя, я усвідомлюю, що він не каже, як воно було насправді, що випливає із самої конструкції оповіді. Ця інформація може бути надміру суха, або ж, навпаки, надто поетична, а це діймає, бо події позбавляються властивої кумедності, серйозності чи загрозливости. Мої спогади добирають слів спонтанно, мають свою власну мову, завше емоційну, оскільки мають на меті не так правду фактів, як переживань. Мова змушена забріхуватися разом зі мною, мусить повернути мені мене самого, бо це Я, яким, як геніально пише Пруст, я “був тоді, а потім зник так надовго, аби це знову стало мені близьким”. Це мова інтимних спогадів, однак вона рідко осягається та знаходить адекватне відображення у публікованих мемуарах і часто зазнає змін, коли я вживаю її сам, дивлячись на минуле крізь призму актуальної миті. Ці відмінності будять у мені сумнів. А може, вдивляючись у минуле і шукаючи належних слів для його відтворення, я впадаю в ілюзію, творю певний міт того, що сталося, що було для мене якимось чином дороге чи ненависне, перебільшую, перемінюю, втрачаючи відчуття пропорції через віддаленість і неясність спогаду.\nМова, таким чином, може стати причиною двозначности пам’яти, порушивши її правду, а водночас дозволивши її увічнити. Ця двозначність посилюється тоді, коли ми намагаємося надати сенс цілості спогадів, а отже із вмісту архіву створити власну історію. Я завше маю якусь історію, яку можна оповісти, у якій я виступаю головним персонажем. Історія має певні особливості, які можуть стати джерелом конфлікту і зруйнувати вибудувану автентичність. Причини тут бувають різні. По-перше, початок історії не збігається із початком мого життя. Цього я не пам’ятаю, свідками тих часів були інші особи, від них я запозичую відомості. Моя історія починається у тій точці, куди сягає моя пам’ять, хоча можливо, саме перші дні чи роки могли визначити увесь її перебіг. Отож, ця історія недолуга через саму істоту пам’яті, вона непевна і легко піддається маніпуляціям. Мені нічого не відомо про те, що (як повчає психоаналіза) у перші миті життя зі мною начебто трапилося якесь травматичне переживання, яке позначилося на моєму Я настільки сильно, що визначило напрямок моїх думок і прагнень. Якась аґресія, невідь-чому зроджена, якась злість чи несподіваний, нічим не спричинений страх, – чи не мають вони свого витоку у часах непам’яти, через віщо я не в стані пояснити їх, не в стані включити ці відчуття, а може й дії, до моєї історії, в такий спосіб порушуючи когерентність подій. Моя історія приречена на білі плями, яких не може заповнити чужа розповідь, що видається мені неправдивою, а то й просто забріханою. Далекий від психоаналізи Берґсон запровадив поняття несвідомих спогадів. Поряд із тими спогадами, які прекрасно прилучаються до наших актуальних думок, позаяк вони пов’язані із нашими активними діями, “існують тисячі й тисячі інших, замкнених у нашій пам’яті; вони знаходяться під сценою, куди не світло свідомости... Ці спогади, які пам’ять утримує у своїх темних глибинах, є ніби невидимими марами. Вони прагнуть видобутися на світло, навіть не пробуючи туди вознестися, вони бачать, що це неможливо, оскільки я, жива та діяльна істота, зайнятий чимось іншим, а не ними”. На думку Берґсона, такі спогади уявнюються лише в наших снах. Їх брак у яві може призвести до глибокого заламання усієї нашої особистости, оскільки вона не в стані цілісно охопити усієї своєї історії, пояснити усіх своїх вчинків. Лакуни у пам’яті породжують неспокій, напруження; аби їх позбутися, Я дуже часто полишає бажання зрозуміти самого себе і творить історію лише із частини спогадів, “закриваючи очі на всю решту”. Оповідач нерідко вдається до типових випадків, аналогічних тим, які випали на долю інших, долучає їх до потоку історії, хоча вони й не трапилися, позаяк йому у такий спосіб легше зрозуміти себе і бути зрозумілим для інших. До цієї добірки він допускає також особливі факти, які мали б свідчити про окремішність, певні повороти долі, властиві тільки йому; джерелом цих подій є його сховки, навіть тоді, коли такі факти руйнують цілісність потоку. З’являється інший вимір напруги, поміж тим, що є правдою для Я, і сенсом, якого він хоче надати цій історії. Інґарден звертав особливу увагу на те, що все моє минуле з’являється у “скороченій часовій перспективі”, що тут трапляються зсуви, усічення чи видовження часових фаз, а це своєю чергою призводить до значних модифікацій моїх власних переживань у спогадах. Проблема, однак, значно глибша. В архіві не існує жодної окресленої часової структури, в той час як у оповіді перебіг подій, їх черговість у часі видається фундаментальною справою. Інтриґа мусить розвиватися, аби увиразнити сенс. Однак часовий вимір інтриґи незгідний із реальною хронологією подій. Наступні з них можуть пояснити попередні. Отож, структура часу підпорядкована правилам сенсу, а не навпаки. Час оповіді лише у виняткових випадках може зберегти тяглість і лінеарність. Він має миті зламів, стрибків, повернень, що підкреслює драматичність його перебігу. Конфіґурація, якій підпорядковані події, може, таким чином, відходити від тієї, яку творять інші, намагаючись пізнати історію. Біографія та автобіографія можуть цілковито відрізнятися одна від одної. Правила сенсу, яким я підпорядковую власну історію, змушені також зважати на фактичний перебіг подій у навколишньому світі. Знання про них впливає як на добірку моїх переживань у минулому, так і на зв’язки, які вони мають пояснити. Моя історія перестає бути тільки моєю історією, адже вона освітлюється ззовні, вона бачиться крізь призму загального, яке стосується не лише мене. Про це передовсім свідчать мемуари. Хоча спогади рідко бувають цілком ідентичні власній історії, вони, тим не менше, описують індивідуальні історії. Однак, порівнюючи їх із іншими мемуарами того ж історичного періоду, ми помічаємо, що вони радше типові; вони можуть різнитися деталями, висвітленням фактів, різновидами відчуттів, що дуже цінно для історика, однак їхня зануреність у події значною мірою нівелює ці відмінності. Погляньмо, скажімо, на спогади поляків періоду війни, скільки тут стереотипних біографій, скільки повторюваних випадків і способів поведінки, котрі дозволяють синтетично і загалом сприйняти їх. А де ж моя власна, моя неповторна, притаманна лише мені, ні з ким не вимінна історія? Вона затирається, включаючись в універсальний потік життя, вона перестає бути моєю, стає чужою мені, оскільки не є винятковою. Дедалі скрупульозніше шукаючи сенсу власної історії, я усе глибше вникаю у власні вчинки, їхні мотиви, у мої переживання, страждання, помічаю їхню переплетеність і залежність від того, що було поза мною, від різноманітних сил та обставин. Чи можливо, отож, здійснити інтеґрацію з тим, що було, чи можу я знайти у минулому нарис проєкту моєї власної автентичности? З’являється напруженість поміж тим, що Я трактує як своє минуле, та цією інтеграцією зовнішніх сил, які вдираються у потік моєї історії, позбавляючи мене чогось, водночас накидаючи чуже, накидаючи навіть те, що я відчуваю глибоко своїм. Історія, у якій я шукаю сенсу мого власного минулого, постає переді мною в якості чужої, – тієї потуги, яка здатна знищити, а може, й уже знищила мою власну історію. У спробі надання сенсу закорінені суперечності, які виникають із діалектики поміж тим, що моє, і тим, що виходить поза межі мого, є загальним і чужим, поміж моєю історією та історією навколишнього світу, поміж моїм баченням минулого, моєю пам’яттю і пам’яттю інших. Чи в стані я окреслити, ким був, куди йшов, чого прагнув, з урахуванням цих відмінних перспектив, відкидання яких свідчило б лише про безпричинну, ба навіть, хворобливу замкненість у собі? Врешті, пам’яттю управляє те, що я назвала епістемою, моїм горизонтом ідей та вартостей, змінним у часі, але завше присутнім, у минулому вирішальним для моїх вчинків, сьогодні, коли я звертаюся до минулого, намагаючись це минуле відтворити, значною мірою вирішальним для добору подій. Споглядаючи те, що трапилося, я намагаюся не лише зрозуміти, чому трапилося так, а не інакше, але й виправдатися. Я згадую власні помилки, невдалі, ба навіть злочинні рішення. Я можу себе засуджувати, бо нині я думаю уже по-іншому. А все ж, мені б хотілося применшити вину, витлумачити свої мотиви, створити міт про себе і про минуле, певну фіктивну історію, котра зрештою зрадить себе. Факти ці належать радше до сфери психології, аніж онтології. Із онтологічної точки зору варто ствердити лише одне. Горизонт, у якому Я будує себе, є настільки мінливим, що може порватися нитка між тим, що відбулося і що я пам’ятаю, та тим, що є зараз і до чого я прагну. Залишається нерозв’язаним питання, чи я творю історію так, аби віднайти себе, чи навпаки, історія, хоча й сповнена лакун та перекручень, творить мене. Коли я міркую про історію та пам’ять, мені на думку спадає грецький міт про дзеркало, який так мудро пов’язує історію Наркіса зі світом Діоніса. У метафізичній інтерпретації він говорить про те, що душа, розглядаючи себе у дзеркалі Наркіса, прагне охопити сама себе у всій своїй повноті, переплавитися із собою і тим, що видається іншим, намагаючись осягнути абсолютну єдність. Дзеркало Діоніса розбиває моє відображення на нескінченну кількість хаотичних, невиразних фраґментів. Тим сильнішим стає прагнення втекти від цієї розмаїтости, прагнення стати цілим, здобувши себе. Поміж цими двома відображеннями панує, отже, згідність одного й того ж фундаментального прагнення, яке недосяжне, але яке безперервно прошиває нас. Із його перспективи пам’ять, з одного боку, уявляється мені передумовою інтеґрації автентичности, а з іншого – безперервною загрозою розтрощення.


Американські санкції проти Росії – Вашингтон пішов назустріч Україні - 112 Україна\nВ цьому місяці США пропрацювали відразу три пакети різнопланових санкцій проти Росії. Спочатку вони ввели санкції 16 травня стосовно командира чеченського загону особливого реагування "Терек" Абузайда Вісмурадова, колишнього командира батальйону Руслана Геремєєва, начальника виправної колонії №7 у Карелії Сергія Коссієва, а також членів Слідчого комітету Росії Олени Трикулі і Геннадія Карлова відповідно з "Актом Магнітського" 2012 року, який передбачає обмежувальні заходи для росіян, причетних до порушення прав людини.\nУ Мінфіні США підозрюють цих російських громадян у вбивствах і тортурах. Санкції передбачають заморожування активів зазначених росіян у США. Американським громадянам забороняється брати участь в угодах з цими активами. Міністр енергетики США Рік Перрі 21 травня під час візиту до Києва заявив, що в найближчому майбутньому будуть введені санкції проти компаній, що беруть участь у реалізації проекту російського газопроводу "Північний потік-2".\n"Північному потоку - 2" погрожують санкціями: Який законопроект підготували в Сенаті США\nНе встиг прес-секретар Кремля Дмитро Пєсков пригрозити заходами, як США ввели 22 травня на два роки з правом продовження санкції щодо тульського Конструкторського бюро приладобудування – розробника зенітних комплексів "Панцир-С", Московського машинобудівного заводу "Авангард" – виробника ракет для протиракетних комплексів С-300 і С-400, навчального полігону зенітних військ у Гатчині у відповідності з "Законом про нерозповсюдження зброї відносно Ірану, Сирії й КНДР".\nВашингтон ввів нові санкції через кілька днів після переговорів держсекретаря США Майка Помпео з президентом РФ Володимиром Путіним і міністром закордонних справ Сергієм Лавровим у Сочі. Вони порушували проблемні питання, пов'язані з ситуацією в Україні, Венесуелі, Північній Кореї, Ірані і Сирії, контролем ядерних озброєнь.\nМіністр енергетики Перрі невипадково поділився планами ввести санкції проти компаній, що беруть участь в реалізації проекту газопроводу "Північний потік-2" саме на другий день після інавгурації новообраного президента України Володимира Зеленського.\nПід час переговорів з Перрі, спецпредставником Держдепартаменту США з питань України Куртом Волкером і сенатором Роном Джонсоном Зеленський закликав американців продовжити посилювання санкцій проти Росії. Також на зустрічі з єврокомісаром з питань енергетики Марошем Шефчовичем український президент заявив, що розраховує на підтримку ЄС у протидії будівництву "Північного потоку-2" і на продовження політики антиросійських санкцій.\nУ комітеті закордонних справ Сенату США 23 травня була прийнята резолюція, що засуджує агресію Росії в Україні, анексію Криму. В документі підтверджується намір США продовжувати політику антиросійських санкцій, а газопровід "Північний потік-2" підноситься як загроза безпеці Європи та економічній стабільності в Україні.\nАмериканці спеціально не прив'язували нові санкції до ситуації на Донбасі, оскільки Зеленський і Путін ще не проводили переговори, але анонсували новий пакет санкцій проти компаній, що беруть участь у реалізації "Північного потоку-2", для того, щоб пограти на нервах у росіян.\nБудівництво "Північного потоку-2" є не менш болючим питанням для України, ніж агресія Росії. Якщо трубопровід буде побудований, то значно скоротиться транзит природного газу з Росії через газотранспортну систему України. Наша економіка втратить дохід у розмірі 3 млрд доларів на рік.\nМабуть, Вашингтон натякає Москві, що якщо до кінця цього року не буде прогресу щодо українського питання, то існує загроза запровадження нових санкцій, які торкнуться нафтогазового сектору РФ, в тому числі "Північного потоку-2".\nПлановані санкції, пов'язані з "Північним потоком-2", перегукуються з комерційними інтересами США в Європі. Що б не казав Трамп про зацікавленість в хороших відносинах з Росією та великий потенціал для співпраці після останньої телефонної розмови з Путіним 3 травня, він сприймає компанію "Газпром" як конкурента для американського скрапленого природного газу на європейському ринку.\nДля порівняння, два роки тому ЄС імпортував близько 30 млрд куб. м скрапленого природного газу з різних країн світу, включаючи США, в той час як в 2018 році "Газпром" поставив 190 млрд куб м природного газу в країни Західної та Центрально-Східної Європи. Тим не менш, Трамп не втрачає надій роздобути американським постачальникам свій шматок пирога на газовому ринку Європи.\nПлановані санкції США не вигідні Німеччині, Австрії, Франції, Голландії, чиї компанії беруть участь в реалізації проекту газопроводу "Північний потік-2". Компанії Engie, Uniper, OMV, Shell, Wintershal інвестували половину суми від вартості трубопроводу (4,75 млрд євро) і не хочуть, щоб їхні інвестиції пішли коту під хвіст. Міністерство економіки Німеччини виступило проти введення санкцій, анонсованих Перрі.\nТим не менше, напередодні виборів у Європарламент канцлер Німеччини Ангела Меркель закликала країни-члени ЄС об'єднатися проти зовнішніх викликів, в тому числі з боку США. За допомогою санкцій США хочуть покарати і поставити на місце німецьке керівництво, яке залежить в питаннях забезпечення національної безпеки від військової допомоги США, але при цьому веде свою геополітичну гру і сприяє посиленню Росії в Європі.\nСША зацікавлені скоротити вплив Росії, яка може використовувати газову залежність європейських країн як інструмент політичного шантажу. В їхніх інтересах, щоб країни-члени ЄС, зокрема Німеччина, диверсифікували напрями імпорту природного газу. Серед країн-членів ЄС критично до будівництва "Північного потоку-2" ставляться Угорщина, Латвія, Литва, Естонія, Польща, Румунія, Словаччина, Чехія, Норвегія.\nПрохолодно "Північний потік-2" сприймає Єврокомісія і підтримує реалізацію 14 інфраструктурних проектів зі зберігання і транспортування скрапленого природного газу. У планах збільшити поставки скрапленого газу на 15 млрд куб. м до 2021 року. Набули чинності поправки до газової директиви ЄС про те, що одна і та ж компанія (стосується "Газпрому") не може одночасно виступати постачальником природного газу і відповідати за його транспортування з третіх країн.\nРумунія й Угорщина опрацьовували можливість з'єднання ділянки незавершеного газопроводу "Набукко" за маршрутом Арад-Сегед, який з'єднує газорозподільні системи двох країн з родовищем природного газу на блоці "Нептун" в Чорному морі. Єврокомісія збирається виділити 215 млн євро на фінансування будівництва газопроводу Baltic Pipe по дну Балтійського моря, який з'єднає родовища Норвегії з газовим ринком Данії й Польщі.\nВтім, самі США діють ситуативно у питанні поставок енергоносіїв з Росії. Незважаючи на вимоги до Європи скоротити енергетичну залежність від Росії, американці останнім часом збільшили імпорт російської нафти. За п'ять місяців 2019 року вони купили в РФ 5 млн барелів нафти і нафтопродуктів, в той час як за весь 2018 рік – 7,51 млн барелів, а в 2017 році – 1,58.\nУ травні 79 сенаторів і 303 конгресмени від Республіканської та Демократичної партії закликали Трампа посилити тиск на Росію у зв'язку з її діяльністю в Сирії. У квітні 2018 року Росія поставила Сирії 40 ракетно-гарматних комплексів "Панцир", а в жовтні того ж року зенітно-ракетні комплекси С-300ПМ-2, які здатні вражати сучасні військові літаки, балістичні ракети меншої і середньої дальності на відстані до 250 км.\nВ різний час Росія поставляла комплекси С-300 і "Панцир" у Іран, який зараз знаходиться під американськими санкціями і не бажає відмовитися від балістичних ракет, припинити спонсорувати ісламських екстремістів в Палестині, Іраку, Лівані, Ємені, які становлять загрозу американським регіональним союзникам Ізраїлю та Саудівській Аравії.\nВ прицілі іранських ракет військові бази США на території Іраку, Кувейту, Катару. Не виключено, що росіяни надають Північній Кореї технології для виробництва балістичних ракет. Є думка, що у випробуваних КНДР 4 і 9 травня ракетах меншої дальності присутні технології, що застосовуються в російських оперативно-тактичних комплексах "Іскандер".\n#санкції США проти Росії #американські санкції #Володимир Зеленський #Рік Перрі #Крим #війна на Донбасі #Північний потік 2 #Росія #Сирія #що поставки газу в Україну #транзит газу через Україну #американський газ


Ціни на автогаз, евакуація з “Азовсталі” та смертельна ДТП на Франківщині: ТОП-10 новин за 16.05 -22.05 (ФОТО) - ПІК ПІК\nКожної неділі ПІК нагадує читачам знакові події, що сталися в країні впродовж крайніх семи днів.\nТоп-10 новин тижня, які трапилися в Україні та на Прикарпатті протягом останніх семи днів, ще раз нагадує своїм читачам Прикарпатська інформаційна корпорація (ПІК).\nГероїчні оборонці Маріуполя були цього тижня у полі зору цілого світу. Звичайно ж, звернулись до українців. Бійці наголосили, що виконали наказ, адже протягом 82 днів відтягували на себе переважаючі сили противника.\n“Можливо, тому війна – це мистецтво, а не наука. Коли ти виконав задачу та зберіг максимальну кількість особового складу“, – зазначив командир полку “Азов” Денис Прокопенко.\nТим часом з “Азовсталі” евакуювали 53 важкопоранених військовослужбовців. Їх доставили до медичного закладу у Новоазовську. Ще 211 захисників через гуманітарний коридор були евакуйовані до Оленівки з подальшим поверненням їх на підконтрольну Україні територію через процедуру обміну.\nЗ “Азовсталі” евакуювали майже всіх. Про це згодом повідомив президент України Володимир Зеленський.\n«Вивезено цивільних, медиків, важко поранених. Мені здається, що найближчим часом навіть, не днями, а часом, завершиться вивезення всіх», – розповів Президент.\nРазом з тим у Маріуполі почали депортувати мешканців у Росію. Радник міського голови Маріуполя Петро Андрющенко опублікував відео, як відбувається “евакуація”, а точніше – депортація жителів Маріуполя російськими загарбниками. Маріупольцям уже в автобусах повідомляють, що їх везуть до Росії.\nОбстріли та ракетні удари\nЦього тижня Миколаївщину обстріляли реактивними системами залпового вогню «Смерч». Також рашисти обстріляли об’єкт військової інфраструктури у Яворівському районі на Львівщині.\nРФ обстріляла Одесу та Миколаївську область. В обох регіонах є постраждалі, зокрема 6-річна дівчинка. У Миколаївській області росіяни завдали ракетного удару по морській інфраструктурі Очакова. Сам Миколаїв ворог обстріляв реактивними системами залпового вогню.\nВ Одеській області із літаків стратегічної авіації загарбники ракетами уразили об’єкт туристичної інфраструктури та зруйнували кілька сусідніх приватних будівель.\nНа Дніпропетровщині були прильоти з «Ураганів» у Широківській громаді. Застосовували також фосфорні та касетні боєприпаси, заборонені в усьому світі.\nНа Коломийщині у селі Старий Гвіздець трапилася смертельна ДТП. Легковий автомобіль «Chevrolet Nubira» “злетів з дороги”. 37-річний водій на швидкості наїхав на конструкцію моста. Відтак впав у ріку.\nВ результаті ДТП, дві пасажирки загинули на місці. Це 49-ти річна жінка та її 24- річна дочка. Всі мешканці Києва. Водія та ще одного пасажира з травмами госпіталізували до лікарні.\nУ селі Крилос Івано-Франківського району сталася ДТП за участі двох мікроавтобусів – Мерседес Спринтер та Опель Віваро. Чотирьох постраждалих доставили до Галицької лікарні з травмами середньої важкості.\nЩе одна ДТП, в якій травмувався пішохід, трапилася в Косові. Місцевий мешканець, керуючи Ford Escort, наїхав на чоловіка, який переходив дорогу в межах пішохідного переходу. У результаті ДТП мешканця Коломиї з травмами доставили до лікувального закладу.\n“Заговорили” й ціни на автогаз. Польща допоможе з бензином\n17 травня уряд України призупинив цінове регулювання на паливному ринку. За оцінками Кабміну, після цього рішення очікувані граничні ціни на дизельне пальне будуть не вище 58 грн за літр, а ціни на бензин – не вище 52 грн за літр.\nУкраїнські АЗС змінили ціни на автогаз. Середня ціна на скраплений газ у мережах АЗС в Україні зросла в період від 17 до 18 травня на 1,15 – до 36,39 грн/л.\nРазом з тим Польща вирішила допомогти Україні з бензином. У рамках допомоги з польських запасів в Україну буде відправлено 25 тисяч тонн бензину. Україна почне отримувати бензин з початку наступного тижня.\nІвано-Франківський міський голова закликає прикарпатців до економії пального.\nУ Франківську хочуть відродити колонки з питною водою\nУ Франківську планують облаштувати колонки з питною водою у кожному мікрорайоні міста. Підняли цю тему, враховуючи ситуацію з водою в інших містах України, зокрема, тих, де тривають активні бойові дії.\nПро це повідомив міський голова Руслан Марцінків. Він додав, що насамперед слід взяти на облік всі джерела, дослідити, де може бути питна вода та братися за справу.\nФранківська громада готується до купального сезону. Вже повністю прочистили русло річки Бистриця Солотвинська в районі пішохідного мосту. Обстежили і прочистили міське озеро. Розчищали акваторію річки Бистриці і під мостом на Пасічній.\nЗ понеділка почнуть працювати у селах громади, які мають свої пляжі. Завершити підготовку до купального сезону у громаді планують наступного тижня.\nКалуські освітяни придбали і відправили на передову автомобіль (ФОТО)\nУ Маріуполі росіяни хочуть вивезти награбоване, але порт не працює\nРакети летіли зі сходу: деталі ракетного удару в Львівській області\n22.05.2022, 19:00 •


Пакети з ручкою петлею Exstra Plast Астра\nПакет з ручкою петлею Exstra Plast "Айстра", 25х30 см Йдете за покупками? Необхідно занести документи на роботу? Чи повернути книги у бібліотеку? Пакети Exstra Plast стануть в нагоді, мабуть, в усіх життєвих ситуаціях. ... Подробиці...\nПакет з ручкою петлею Exstra Plast "Айстра", 25х30 см Йдете за покупками? Необхідно занести документи на роботу? Чи повернути книги у бібліотеку? Пакети Exstra Plast стануть в нагоді, мабуть, в усіх життєвих ситуаціях. Вироблені с поліетилену високого тиску, вони витримають навантаження у 20 кілограм і навіть більше! Особлива технологія виробництва петлевих ручок також дозволить рукам не відчувати вагу твоїх улюблених речей.А елегантний дизайн пакету стане гармонійним доповненням до твого стилю! Широка палітра кольорів, від класичного чорного до вишуканого лазурного, пасуватиме як любителям високого стилю, так і сміливим експериментаторам. Пакет Exstra Plast "Айстра" має середній розмір (25х30 см) та високу щільність (75 мікрон). В інтернет-магазині Будинок Полімерів ти зможеш купити поліетиленові пакети Exstra Plast в упаковці з 25 або 1000 одиницями товару. А з швидкою доставкою не встигнеш і оком змигнути, як вони опиняться у твоїй оселі!


Барселона оголосила про повернення Хаві - Korrespondent.net\nБарселона оголосила про повернення Хаві\niSport.ua, 6 листопада 2021, 08:30\nІспанець очолив каталонську команду.\nБарселона офіційно оголосила про призначення головного тренера Хаві.\nСторони уклали контракт до літа 2024 року.\n"Це мало статися. Ласкаво просимо додому", - йдеться у заяві каталонського клубу.\nЗазначається, що Хаві буде представлений головним тренером Барселони в понеділок, 8 листопада.\nУ турнірній таблиці чемпіонату Іспанії Барселона посідає дев'яте місце, маючи 16 очок. У найближчому поєдинку "синьо-гранатові" зіграють проти Сельти. Зустріч відбудеться у суботу, 6 листопада. Початок матчу – о 17:15 за Києвом.\nНагадаємо, Хаві є вихованцем Барселони, за яку він виступав з 1998 по 2015 рік, після чого перейшов до Аль-Садда, де завершив кар'єру футболіста та почав працювати тренером.\nРазом із Барселоною Хаві вісім разів вигравав чемпіонат Іспанії, шість разів ставав володарем Суперкубку країни, чотири рази вигравав Лігу чемпіонів, тричі брав Кубок Іспанії, а також двічі перемагав на клубному чемпіонаті світу та у Суперкубку УЄФА.


Михайло Бродський: Pfizer не рятує від аморальності, або Про діагноз влади\nЛукавість як елемент "державного" мислення. І аморальність. Їм начхати на людей, виборців, на власну совість і репутацію, аби тільки прикрити д*пу людям, з якими доля випадково звела у владі.\nЗгадався 1997 рік, коли Кравченко з Кучмою забирали в мене газету "Київські відомості". Тоді Ткаченко запросив мене у прямий ефір із міністром внутрішніх справ, але Крава прогнозовано не приїхав. І Ткаченко відмовився проводити ефір зі мною, мовляв, не по-журналістськи. Діма Чекалкін вже рвався натовкти Ткачу пику, але я зупинив, подумавши, що поведінка ведучого – це звичайна людська слабкість. Але я помилився: тоді це теж було НЕГІДНИЦТВО.\n– Ні, це ху...яльня. Міністерство культури.\nЗнаю дуже багатьох, хто вколовся. Про них знає вся еліта, вся влада знає, але морозяться. Доручають розслідувати, пишуть відписки...\nЯк то кажуть, "далі буде".\nУкраїнаполітичний блогЛікування коронавірусу в УкраїніКоронавірусВакцина від коронавірусуОлександр Ткаченко


Коростишівська районна організація ВО "Своода" закликає підтримати загальнонаціональний страйк » Zhitomir-OnLine | Новини Житомира | Новости Житомира\nКоростишівська районна організація ВО "Своода" закликає підтримати загальнонаціональний страйк\nМи – велике українське військо, яке прагне перемоги. Маємо все зробити, аби цього досягнути. Щоби здобути перемогу – нам слід діяти відповідно до встановленого плану. Інакше переможе режим.\nМаємо налаштовуватися на тривалу боротьбу. Зараз ми сконтактували з усіма нашими представниками в областях, в багатьох із яких відбулися кількатисячні мітинги. Ми просимо делегувати до столиці людей. Тому прохання до вас і ваших родичів, друзів: подзвонити знайомим та закликати їхати сюди. Що більше нас буде на Майдані – то швидшою буде перемога.\nВони казали, що на Майдан не вийде більше 200 тисяч людей, але нас вийшло більше в рази. А це свідчить, що є реакція суспільства. Нам просто необхідно реагувати, аби здолати цю поки що владу. Я казав завжди: Янукович боїться організованих людей на вулиці.\nПісля Вільнюса стало зрозуміло, що вони навіть світової спільноти не бояться. Тому ми можемо розраховувати виключно на власні сили. Бо ми сюди прийшли не за гроші, а за нашу ідею. Наша ідея – нормальна, цивілізована, національна, правова, українська, європейська держава. Маємо гордитися тим, що ми – українці!!!\n1) висловлення недовіри уряду, Президенту та Верховній Раді України на місцях – обласними, міськими, районними, селищними та сільськими радами;\n2) відставка уряду, дострокові вибори Президента України та Верховної Ради України;\n3) опублікування списків беркутівців, що застосували силу до мирних демонстрантів на Майдані Незалежності вночі 30 листопада 2013.\nНаша пропозиція щодо подальших дій сприятиме координації мережі студентських ініціативних груп, готових цілеспрямовано діяти для досягнення нашої мети. Віримо і розраховуємо на високу самосвідомість кожного студента в ці дні. Кожен з нас важливий тут і сьогодні.\nНЕ ДОЗВОЛИМО ЗНУЩАНЬ НАД НАРОДОМ!!!\nНЕ ДАМО БИТИ НАШИХ ДІТЕЙ!!!\nСЕРГІЙ БОНДАРЧУК: ВСЕ ТІЛЬКИ ПОЧИНАЄТЬСЯ\nКоростишівська районна організація ВО "Свобода" вимагає провести позачерг ...\nЛуценко закликав киян діяти "не тільки по закону" і з понеділка паралізув ...


« Назад | Відділення інтенсивної терапії гіпербаричної оксигенації (ГБО)\n+380 (56) 756-95-41\n+380 (56) 373-09-38\nСучасна медицина має на озброєнні потужний засіб лікування хворих з найрізноманітнішою патологією - це гіпербарична оксигенація (грец. hyper - понад, над + baros - тяжкість + лат. Oxygenium - кисень) - лікувальне і профілактичне застосування кисню під тиском, що перевищує атмосферний.\nЛікування в барокамері киснем підвищеного тиску - метод, що допомагає боротися з проявами гіпоксії, викликаної різними причинами. Але цей спосіб слід застосовувати тільки в поєднанні з традиційною терапією.\nЛікування в барокамерах ефективно при судинних недугах: облітеруючих захворюваннях судин кінцівок, трофічних виразках, газових емболіях судин. Цей метод також застосовують в кардіології у хворих на ішемічну хворобу серця (ІХС), кардіоміопатією і аритмією.\nХороші результати ГБО показує в терапії захворювань шлунково-кишкового тракту (зокрема, при виразковій хворобі шлунка та дванадцятипалої кишки). Крім того, лікування в барокамері широко використовується в неврології, при лікуванні ран, пластичної хірургії, гінекології, акушерській практиці і навіть в наркології для усунення абстинентного синдрому.\nГіпербарична оксигенація (ГБО) дозволяє:\n- поліпшити проникнення кисню з легенів у кровоносні судини;\n- домогтися 100% насичення гемоглобіну киснем;\n- різко збільшити кількість кисню, розчиненого в плазмі крові та інших рідких середовищах організму.\nМеханізм лікувальної дії ГБО не обмежується лише заповненням недостатньої кількості кисню в організмі. Під впливом гіпербаричного кисню в організмі нормалізується енергетичний баланс і регулюється функціональна та метаболічна активність клітини, що сприяє підвищенню стійкості організму у відповідь на екстремальний вплив.\nПісля лікування в барокамері, організм "працює", витрачаючи енергію більш економно. Крім того, активуються біоенергетичні та репаративні процеси; попереджається утворення токсичних метаболітів і активується їх руйнування; нормалізується і стимулюється активність імунної системи.\nЗавдяки кисню людина не тільки дихає, а й отримує енергію з поживних речовин, які потрапляють до його організму. При цьому забезпечується протікання таких фундаментальних фізіологічних процесів, як розмноження клітин, організація імунного захисту. З віком і під впливом ряду захворювань постачання тканин киснем знижується.\nТакі симптоми, як втома, млявість, проблеми з увагою, розлад сну - непрямі ознаки браку в організмі цього найважливішого хімічного елементу. Коли надходження кисню ускладнюється, в органах розвивається гіпоксія, в результаті якої відбуваються деструктивні зміни в тканинах. Особливо небезпечно кисневе голодування для мозку і серця.\nПісля лікування киснем більшість пацієнтів відзначають поліпшення загального самопочуття. Це - один з найбільш ефективних методів стимулюючої терапії. Завдяки йому поліпшується тканинний обмін, підвищуються захисні сили організму, прискорюється процес загоєння виразок. Лікарями відзначено пролонговану дію ГБО, позитивний ефект не зникає відразу після сеансу, а зберігається від декількох місяців до року.\nПеред проведенням процедури пацієнту проводяться необхідні лабораторні дослідження, після чого призначається курс лікування. Час і кількість сеансів визначається індивідуально. У середньому, тривалість лікування становить від 10 до 12 сеансів по 45-60 хвилин кожен. Гарних результатів за допомогою ГБО можна досягти тільки в тому випадку, якщо терапія проводиться під контролем лікаря. Тому баротерапевт обов'язково працює у співпраці з іншими фахівцями, які спостерігають за пацієнтом.\nДля ГБО існують свої протипоказання. До них відносяться епілепсія, наявність порожнин у легенях (наприклад, абсцес легені або туберкульоз), боязнь замкнутого простору (клаустрофобія), ураження отоларингологічного характеру, а також простудні захворювання. Крім того, при призначенні сеансів ГБО важливо враховувати індивідуальну підвищену чутливість пацієнта до кисню.\nВідділення інтенсивної терапії гіпербаричної оксигенації обласної лікарні ім. І. І. Мечникова, очолюване лікарем вищої кваліфікаційної категорії САКОВИЧ Євдокією Федорівною (стаж роботи більше 20 років), має можливість надавати цілодобову кваліфіковану допомогу.\n- милосердя, почуття відповідальності до пацієнта при виконанні маніпуляцій;\n- чуйність, увагу, вміння швидко і кваліфіковано надавати допомогу в невідкладних ситуаціях;\n- дбайливе ставлення до почуттів хворих та їх родичів.


Кіровоградська «Народна самооборона» активно прибирає місто! У Кіровограді триває місячник... - весь Кіровоград - головний інформаційний ресурс регіону\nКіровоградська «Народна самооборона» активно прибирає місто! У Кіровограді триває місячник очистки та благоустрою міста, участь в якомув беруть громадські організації та політичні партії, у тому числі – обласна організація партії «Вперед, Україно!» (Народна Самоборона).\nЯк розповів сайту "весь Кіровоград" голова осередку Віталій Попіль, активісти організації в останній робочий день поточного тижня прибрали такий популярний у місті район, як «Роща десантників».\nЗавдяки великій кількості учасників акції – як молоді, так і людей старшого віку, широкій підтримці громадськості – п'ятниця у «Рощі десантників» стала справжнім святом активних практичних дій на захист навколишнього середовища. Це є доказом того, що політичні партії виявляють зацікавленість до розв'язання екологічних проблем та дбають про красу рідного міста.\nІ хоча сам День довкілля відзначається 18 квітня, ще цього тижня кіровоградці прибирали довколишнє середовище, займалися благоустроєм і очищенням зелених насаджень. «Ми прагнемо зробити все, аби кіровоградські краєвиди тішили око і веселили душу, аби і наші нащадки могли насолоджуватися неповторною красою та унікальністю рідного міста», - говорить Віталій Попіль.