Бібліотечна універсалка: лютого 2021\nМітки: ДОУНБ, особистості, фонди, читання, Юрій Мушкетик\nРайлі, Люсінда. Будинок орхідей / Л. Райлі; пер. з англ. І. Серебрякової. – Харків: Віват, 2019. – 576 с.\nКнига Люсінди Райлі – це велика сімейна сага тривалістю в століття. Троє жінок і їхні трагічні історії кохання. Молода відома піаністка Джулія після довгих років відсутності повертається до рідної домівки, щоб загоїти рани після трагедії в її житті. Намагаючись розібратися в собі, знайти нову точку опори, головна героїня починає цікавитися минулим своєї родини. І завдяки спогадам бабусі дізнається багато таємниць, які допомагають їй змінити власне життя.\nГортаючи старий щоденник, читач разом із героями роману потрапляє в початок минулого століття, коли світ стояв на порозі Першої світової війни. Тисячі людей ідуть на фронт, серед них і головний спадкоємець родового будинку Кроуфорд. Однак, перед цим молодого лорда буквально змушують одружитися з дівчиною, яка ідеально підходить на роль господині маєтку. Хто ж знав тоді, що через декілька років він зустріне справжнє кохання... Але, що важливіше – щастя чи почуття обов’язку перед сім’єю? Що стоїть вище, ніж особисті почуття? Вибір завжди важкий і доленосний.\nРоман «Будинок орхідей» – насичений коктейль із горя, радості, пристрасті, зради та життєвих перипетій. Дуже захоплює те, що розповідь постійно переноситься в нові місця, то ж є шанс побувати в традиційному англійському маєтку, відчути екзотику і спеку Таїланду та прогулятись елітною Французькою Рив’єрою. Книга читається легко, захоплює своєю щирістю та чуттєвістю, несподіваними поворотами сюжету та зворушливим хепі-ендом.\nРаджу цей романтичний зворушливий роман жінкам, які сповнені віри, надії та кохання!\nМітки: ДОУНБ, Люсінда Райлі, новинки, Український інститут книги, фонди, читання\nНаприкінці XIX – на початку XX ст. відомостями про флору і фауну Дніпровських плавнів цікавився відомий дослідник історії запорозького козацтва Дмитро Яворницький. В ті роки він записав розповідь 116-річного діда Розсолоди, який народився в 1772 р., був сином запорозького козака і добре пам'ятав природу плавневих лісів.\nОсь лише декілька невеликих уривків з його розповіді: «Вовки, лисиці, борсуки, дикі кози, чокалки, виднихи, так один за іншим і біжать, так і пластують по степу. Вовків така сила була, що їх кийками били, а з їх шкур чоботи носили і шкірянки робили. Були дикі коні; цілими табунами ходили; по три-чотири так і ходять. А що вже птахів було так, Боже великий, качок, лебедів, дрохов, хохітви, диких гусей, диких голубів, лелек, журавлів, тетерваків, перепелів – так, хо-хо-хо! Стрепетів силками ловили, дрохов волоком тягли, тетерваків, як настане ожеледиця, дрюками били. І що за сила того птаха була!»\nСеред головних видів місцевих риб старожил називає чечуру, пістрюгу. коропів, осетрів, згадуючи, що, зазвичай, їх витягали стільки, що «на увесь курінь ставало».\nЧудові спогади про природу Дніпровських плавнів залишив відомий письменник-натураліст Адріан Кащенко (1858–1922 рр.). У своєму нарисі «Великий Луг» він відзначав: «Вовків і лисиць в мої часи було чимало, зайців же – велика сила. Мені розповідали тутешні люди, що в повені зайці рятувалися на високих місцях і збивались в таку масу, що можна було руками кидати в човни. Про диких кіз я чув від стрільців, нібито вони в 1880–1888 роках ще водилися в плавнях, але сам я їх не бачив, бо і не шукав: я не був мисливцем і хоч носив з собою по Великому Лугу рушницю, то тільки виключно проти вовків».\nА ось якими запам'яталися Дніпровські плавні початку ХХ століття нікопольцеві Павлові Коппу: «Тишу порушували лише іноді скрекіт сороки, яка розносить по плавнях пташині новини, заклик одуда та шелест листя під крилом вітерцю, що налітав. Любив я, сидячи на пеньку, слухати ці звуки та милуватися флотом легкокрилих метеликів і бабок. Тут для нарядів метеликів природа своїх фарб не пошкодувала. Одні крутилися, як виряджені в червоне циганки, інші – ніжно-білі, як одягнені в газ і мережива балерини, треті, – зелені, четверті – яскраво-блакитного кольору, що змагався з блакиттю неаполітанської затоки. Немов повітряні феї, цілими днями легко і витончено кружляли тут метелики над травою і квітами».\nУ 1930 році Михайло Акімов у виданні «Головні пам'ятки природи середньої Наддніпрянщини» підкреслював найважливішу роль Дніпровських плавнів для виведення і перельотів багатьох птахів Східної Європи: «Маючи такі специфічні умови, які дуже сприяють вимогам водних і болотяних птахів, плавні незлічену кількість їх притягають упродовж більшої частини року. Коли до цього додати що, як відомо, Дніпро є одним з головних перелітних шляхів птахів Східної Європи, то зрозуміло стане, чому Великий Луг з прадавніх часів славиться як місце розмноження і перебування під час перельоту маси різноманітних птахів. Ще і зараз, під час загального катастрофічного зменшення дичини, випадок, коли один мисливець за день полювання добуває біля півсотні качок, тут звичайне явище».\nБільше про Дніпровські плавні восени читайте тут: https://www.facebook.com/%D0%A4%D0%BB%D0%B5%D1%88%D0%B1%D1%83%D0%BA-%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D0%B0-%D0%BA%D0%BE%D0%B7%D0%B0%D1%86%D1%8C%D0%BA%D0%B0-%D0%B4%D0%B5%D1%80%D0%B6%D0%B0%D0%B2%D0%B0-107093384191968\nВрочинська, Ганна. Історія традиційних українських прикрас / Г.В. Врочинська, Г.Г. Стельмачук. – К.: Балтія-Друк, 2020. – 184 с.: іл.\nВиготовлення прикрас має глибоке коріння та багаті традиції, витоки яких сягають часів прадавніх слов’ян. З роками технології вдосконалювалися, а кількість і різновидність матеріалів збільшувалася. З чого та як саме робили прикраси? Які прийоми застосовували? У чому їх зміст і значення? Про це та інше розповідають автори в «Історії традиційних українських прикрас». Ілюстративний матеріал зібраний з багатьох музеїв України, завдяки чому на власні очі можна побачити ту красу, що виготовляли наші пращури. Видання розраховане на широке коло читачів.\nДжерело отримане за підтримки Українського інституту книги.\nМітки: Ганна Врочинська, ДОУНБ, новинки, Український інститут книги, фонди, читання\nПротягом 1903 року у фонд бібліотеки надійшло 250 назв періодичних видань (6 167 примірників). Загалом користувачам було видано 7 180 журналів та газет. Найбільшим попитом користувалися наступні видання: Русская Мысль – 1204 рази, Мір Божий - 1140, Русское Богатство – 1007, Вестник Европы – 762, Исторический Вестник – 665. Книговидача цих видань збільшилась майже на 30% у порівнянні з минулим роком. У читальні серед періодичних видань лідирують: Мір Божий – 114 разів, Русское Богатство – 95, Словарь иностранных слов – 84 та Вокруг света – 77.\nОтчет Екатеринославской Городской Общественной библиотеки за 1903 год [Электронный ресурс]. – Екатеринослав: Тип. А.І. Цеткина, М.А. Синайского, 1904. – 52 с. – Текст. дан. – Режим доступу: http://www.libr.dp.ua/fullkr/?book=103 (дата звернення: 22.02.2021). – Загл. с экрана.\nІсторію для «Графа Монте-Крісто», як ви пам’ятаєте з попередньої частини, Дюма взяв із архівів паризької поліції за подіями, що відбулись 1807 року. Що ж тоді сталося і чим правдива хроніка подій відрізняється від творчого слова митця? Читайте далі у рубриці «На долоні історії».\nНа початку ХІХ століття у Франції сталася подія, що вразила усіх, а згодом лягла в основу сюжету історичного роману Олександра Дюма.\nУсе почалося з того, що молодий чоботар Франсуа Піко, родом із Німа, закохався в дівчину із заможної родини Маргариту Вігору. Незадовго до їхнього весілля хлопець пішов провідати свого друга шинкаря Лупіана, де зустрів іще трьох земляків. Не міг не поділитися з ними власним щастям! Та це стало прикрою помилкою. Коли Піко пішов, шинкар запропонував хлопцям парі, що той зуміє затримати весілля. Для цього він передав донос, у якому назвав чоботаря британським шпигуном. Юнак сподівався, що після допиту його приятеля випустять, при цьому весілля буде відкладене. Та обставини склалися інакше – Франсуа потрапив до в’язниці на сім років.\nПісля падіння імператорської влади в 1814-му році хлопець вийшов на волю і став слугою міланського священика, з яким познайомився під час ув'язнення. Піко стає його спадкоємцем. Окрім заповіданих речей, йому у спадок дістається секрет скарбів, схованих в Італії, Нідерландах і Великій Британії. Отримавши незчисленні багатства, він повертається до Парижа з жагою відплати. Там і довідується, що наречена через два роки з початку його заточення вийшла заміж за Лупіана.\nПомста спалює душу і, дізнавшись, яка доля спіткала усіх учасників фатальної зустрічі, чоботар їде до Німа. Там він зустрівся з одним із них – Антуаном Аллю, який за дорогий діамант повідує історію зради. З усією, як кажуть, інформацією на руках, Піко готує план розплати.\nПершим помер Шобану, якого знайшли заколотим на мосту Мистецтв, на його похороні був отруєний другий – Соларі. Третім стає Лупіан, якого Франсуа вбиває після того, як організовує підпал його шинку, одруження дочки з каторжником-утікачем і арешт сина. Останнім стає все той же Аллю, якого Піко викрадає, мордує голодом, вимінюючи їжу на багатства хлопця і, врешті-решт, убиває.\nПроте роман, все ж таки, відрізняється від правдивої історії та позбавлений похмурого кримінального колориту. Головний герой спочатку відчував себе знаряддям вищої відплати, але, наприкінці твору, зрозумів, що його «меч правосуддя» винний у загибелі й невинних, тому відмовляється від помсти на користь милосердя.\nРоман був завершений у 1844 році. Митцеві вдалося створити чарівний, романтично-таємничий образ, який привертає читачів будь-якого віку в усі часи. Успіх «Графа Монте-Крісто» перевершив всі попередні твори письменника. Численні екранізації тому свідчать. Та й нині інтерес до цього твору не вщухає.\nДюма, Александр. Граф Монте-Крісто [Текст] : роман / А. Дюма ; пер. з фр. Л. Кононович. – К. : Книголав, 2018. – 908 с. – (Золота полиця).\nКальницький, М. Вексель Монте-Крісто: Векселі за всіх часів гуляк, збагачували лихварів і надихали письменників / М. Кальницький // Контракти. – 2007. – №7. – С. 74–77.\nМосенкіс, Ю. Маски мстивого графа: Весвітньо відомий роман Дюма містить не лише роздуми про мораль і право / Ю. Мосенкіс // Український юрист. – 2007. – №1. – С. 72–73.\nМітки: Граф Монте-Крісто, ДОУНБ, Олександр Дюма, фонди, читання\nКей, Адам. Буде боляче. Таємні щоденники лікаря-ординатора / Адам Кей ; пер. з англ. А. Лапіна. – Харків: Віват, 2021. – 256 с. – (Біографії та мемуари).\nПан чи пропав: або ви навчаєтеся плавати, або разом із вами тоне сила-силенна пацієнтів.\nКнига, що викликала цікавість як своєю назвою, так і змістом. Щоденникові записи колишнього лікаря, який не приховує того, що може стати боляче – і кожен сам може вирішити від чого саме приходить той біль. Адам Кей не просто автор, який вирішив написати про будні британських лікарів, він сам, пропрацювавши шість років, через себе пропустив весь той спектр почуттів: болю, суму, страждань, кумедних і безглуздих випадків – усього того, що супроводжує роботу людей у білих халатах.\nКардинально змінивши сферу своєї діяльності, бо, погодьтеся, від лікаря-ординатора до гумориста і автора кіно- і телесценаріїв, – це досить різка зміна напрямку, Адам Кей подумки повернувся до тих днів, коли був одним із тих, хто стоїть на передовій у боротьбі за життя. Розбираючи свої щоденникові записи, які вів під час роботи, він вирішив донести до всіх погляд лікарів на те, що відбувається в британській національній службі охорони здоров’я, бо за його словами «…лікарі не можуть донести свій погляд на події, імовірно тому, що постійно на роботі…».\nЧитаючи ці записи, повністю поринаєш у той специфічний світ, де постійно перегукуються несумісні, на перший погляд, події. Адже від курйозу до трагедії, від смертельної хвороби до дивовижного зцілення, від моральної дилеми до застосування професійних хитрощів інколи, минає одна мить.\nКнига для тих, хто цікавиться роботою медиків і хоче дізнатися про їхню щоденну працю, яка найчастіше залишається невдячною, тяжкою, але необхідною і захопливою.\nМітки: Адам Кей, ДОУНБ, новинки, УІК, фонди, читання\nЮні техніки – майбутнє України!\nВихованці Дніпропетровського ліцею інформаційних технологій створили пристрій-маску, яка допомагає розпізнати COVID-19. Проблема корановірусної інфекції не залишила байдужими юних техніків. У ліцеї існує сильна наукова база. І саме тут було організовано команду юних винахідників під керівництвом Юрія Чашки – винахідника з досвідом. Деяких дітей із команди він навчає роботехніці близько 4 років. Він каже, що маска – лише один із проєктів, якими займаються юні техніки: «Ця команда зібралась для участі у міжнародному масштабному проєкті, який розпочався 9 грудня 2020 року. Навколо нього уся їхня соціальна активність. Я дивлюсь, що ця робота додає їм більше відповідальності, і більш дорослого погляду на багато речей». Капітаном команди було обрано Артема Кисельова. Ідея створення маски з'явилася ще влітку. І відтоді почалась кропітка робота команди над винаходом.\nГрупу розробників винаходу розділили на декілька підрозділів. Перший підрозділ – це YOVi technical, який займався технічною стороною створення винаходу, другий – YOVi media, який займався візуальною частиною маски, а представленням 3D моделі займалися інші. Вони створили модель маски, яку після цього реалізовували інженери та програмісти. У звичайну захисну маску школярі вбудували прилад, який вимірює базові показники стану здоров'я людини, а потім дані з'являються на телефоні власника маски. Таким чином, як розповідав Артем Кисельов, вона допомагає розпізнати симптоми гострих респіраторних інфекцій та COVID-19. І така маска була створена. На свої перші випробування було запрошено лікаря-епідеміолога. Він дав свої поради щодо покращення виробу, а також написав рецензію на наукову роботу команди.\nКапітан команди Артем на власному прикладі демонстрував, як працює цей прилад. Він розповідав, що спеціальна штанга, на якій закріплені датчики, розміщені біля носа, можна використовувати – підключити до пристроя та натиснути кнопку «сканувати», показники прийдуть за 30 секунд на телефон. Окрім цього, маска вимірює вологість, рівень забрудненості повітря та атмосферний тиск. За допомогою bluetooth дані надходять на телефон. До того ж, базові показники стану здоров’я можна надсилати своєму сімейному лікарю.\nСемеро вихованців Дніпропетровського відділення МАН представляли нашу область на фінальному етапі ХІ Всеукраїнської науково-технічної виставки-конкурсу молодіжних інноваційних проєктів «Майбутнє України». Юні науковці області показали високі результати на загальнонаціональному рівні. Четверо талановитих юних мешканців Дніпропетровщини стали призерами всеукраїнського конкурсу «Майбутнє України». Перше місце в номінації «Технічна творчість та винахідництво» посів учень 11 класу Дніпровського ліцею інформаційних технологій Артем Кисельов за розробку мобільного автономного пристрою для діагностики гострих респіраторних захворювань Церемонію оголошення результатів провели онлайн.\nЮні винахідники запевняють, що актуальною маска лишатиметься і після карантину. Коштуватиме вона близько 500 гривень. Команда юних техніків планує зробити зменшену модель пристрою. Після цього хочуть запустити тестову партію, для цього шукають спонсорів для виготовлення прототипу маски. Екземпляр потрібен команді аби взяти участь у всесвітніх змаганнях із робототехніки – First Robotics Competition у США.\nОпубліковано Бібліотечні універсалки о 09:01 1 коментар:\nМітки: винахідництво, ДОУНБ\nВлади, Наталья. Я люблю Плутон / Н. Влади. – Запорожье : Керамист, 2019. – 216 с.\nВидання Наталі Владі «Я люблю Плутон» присвячене особливостям щастя як особистого, так і загальнолюдського, його формулі, дослідженням і, як зробити наступні покоління щасливішими. Подані психологічні методики виховання дітей за астрономічними фазами Плутона, розкриті такі питання як минуле та недалеке майбутнє поколінь залежно від положень постсатурнових планет на небосхилі.\nІдеєю написання цієї книги послужили багаторічні спостереження авторки за реакцією батьків різних країн на ситуативні події з їхніми дітьми. Це призвело до низки питань, головне з яких – чи будуть щасливими діти, що ростуть в атмосфері роздратованості та невідповідності їхнім потребам? Відповідь знайшлась через розуміння особливостей планети Плутон.\nЗнаходьте книгу у фондах ДОУНБ.\nМітки: ДОУНБ, Наталья Влади, психологія, фонди, читання\nПротягом 1903 року користувачі не забували й про галузеву літературу. З історії було прочитано близько 650 видань. Перевагу читачі віддали творам Миколи Костомарова – його книги запитали 78 разів, та Павла Мілюкова (книговидача до 30 разів). Документовидача інших авторів не добігала й 20 разів. Книги з філософії також користувалися попитом - всього було прочитано 509 видань. Із них твори Фрідріха Ніцше прочитали 38 разів. Книги з мовознавства та літературознавства були видані 504 рази. Документами з медицини зацікавилися 247 разів. Із місцевого розділу книги бралися виключно в читальні, і лише 27 було видано додому (книги, що стосувались Катеринослава). Із розділу «Релігія» протягом 1903 року було видано 105 книг, найбільше всього користувачі запитували твір протоієрея Григорія Спиридоновича Петрова «Евангелие, как основа жизни».\n«Граф Монте-Крісто» – особливий твір як для читачів, так й для самого автора, бо написаний не так, як усі інші історичні романи. В чому відмінності? Дізнаємось у рубриці «На долоні історії».\nПочаток 1840-х Олександр Дюма подорожував по Середземному морю. Окремими пунктами мандрівки були Італія й острів Ельба. Саме там він побачив велику скелю над морем. Її назва – Монте-Крісто (Гора Христа). Це місце залишило відбиток у серці митця та стало одним із поштовхів до написання майбутнього роману. Побував письменник і в Марселі, ще в 1834 році. Місто надихало своєю красою і величчю. Як його не зробити основним місцем подій? Тому Дюма неодноразово ще туди повертався, поки працював над твором.\nПрискіпливість митця до географічних деталей не знала упину: Олександр відвідав кожне місце, про яке писав. Не зупинили й в’язничні мури, бо за задумом, головний герой мав перебувати саме там – у замку Іф. Як бачимо, письменник багато подорожував задля реалістичності, тому створення книги затягнулося. Нібито нічого незвичного у цьому немає, але Дюма й сам казав, що не можна сідати за історичний роман, не бачивши, де відбувалися описувані події. Проте ця подорож затяглася майже на десять років!\nТаким чином автор зруйнував створений ним же алгоритм написання. Бо всі інші твори він створював за доволі короткий термін і швидко переходив до наступного. Й досі ходять легенди про те, що навіть руйнування стіни в кабінеті не могло завадити митцеві писати. Так було до «Графа Монте-Крісто».\nПочатком цєї ж історії все ж можна вважати візит письменника до поліцейського відділку. Ні, його не заарештували та не пограбували. Просто він шукав цікаві хроніки, що могли б лягти в основу чергового твору. А вони тоді виходили у світ один за одним. І так, прямуючи вчергове з бібліотеки, він зазирнув до поліції ознайомитися зі злочинами паризьких обивателів. Увагу митця привернула історія чоботаря Франсуа Піко. І хоча зараз його ім’я мало про що говорить, але біографія – знайома дуже багатьом, тому, що він і став прототипом головного героя нового роману Олександра Дюма.\nЛавкрафт, Говард Філіпс. Повне зібрання прозових творів [Текст] / Г. Ф. Лавкрафт ; пер. з англ.: О. Українець, К. Дудка. – К. : Вид-во Жупанського, 2018 . – (Майстри світової прози).\nТ. 1 : Повісті, оповідання. – 2018. – 446 с.\n«Музика Еріха Цанна». Ця розповідь Говарда Лавкрафта була опублікована у 1921 році, але й досі має великий вплив на культуру і стала основою для кількох інших творів у літературі, музиці та кіно.\nОповідання ведеться від імені студента факультету метафізики, який тільки-но знайшов житло на вулиці Рю д'Осей. Хлопець стає сусідом глухого скрипаля, котрий щоночі грає незвичайну музику на віолі. Захоплюючись талантом, він намагається завести з дружбу з музикантом, та стикається з дивною поведінкою старого. Виявляється, щось підірвало його як фізичне, так і психічне здоров'я. Що ж сталося? Чому він панічно боїться відкривати вічно завішене вікно у своїй кімнаті?.. Я, перечитавши цей твір уже вчетверте чи вп'яте, не перестаю дивуватись. Щоразу затримую подих перед розкриттям моторошної таємниці, котра ховається за вікном майже порожньої кімнати, в якій живе одержимий глухий музикант. Відповідь поруч, лише простягни руку та відкинь фіранку. Однак, є загадки, відповіді на які краще не знати, тому вони так і залишаться чимось цілковито незбагненним, що прийшло до нас з інших світів...\nАнна Чорна, бібліотекарка І категорії сектору соціокультурних проєктів і зовнішніх зв’язків\nДо історії кустарного відділу на виставці 1910 року в Катеринославі (завершення)\nЩе трохи статистики. З кустарів і ремісників Катеринослава та губернії у виставці взяло участь близько 90 чоловік, з інших місць виставкової області (на початку ми назвали губернії, які належали до цієї області) – трохи понад 30 чоловік і з позаобласних – понад 90 експонентів. Найбільше було з Тульської губернії – 24 чоловіка, з Петербургу – 7 чоловік, з Нижегородської та Київської губерній – по 6, а решта 25 губерній дали по 3 і менше. Закордонних експонентів нараховувалося шестеро. Останні були посередні. Кращими виявилися філігранні та мозаїчні вироби Е. Гюмпфнера з Відня. А японець Іокай не експонував своїх виробів, а відкрив торгівлю ними в окремому павільйоні. Величезний вибір всіляких японських дрібничок приваблював до себе масу публіки і попри високі ціни торгівля ними відбувалася досить жваво впродовж усієї виставки. Це було зайвим свідченням того, який «неслабнучий інтерес і водночас великий збут мають кустарні вироби, якщо вони оригінальні і мають самобутній і різко виражений відбиток національної творчості, а за своїм обробленням витончені і мистецькі». [Отчет-альбом Южно-русской областной сельськохозяйственной, промышленной и кустарной выставки в г. Екатеринославе, с 1-го июля по 10-е октября 1911 года (помилка: треба 1910-го).– Издание Екатеринославского губернского земства.– Екатеринослав, 1912.– С. 490].\nКустарний відділ катеринославської виставки 1910 року дав достатньо матеріалу для вивчення кустарних промислів, але він багато програвав від того, що не було системи та бракувало наукової частини і саме тих губерній, про які найменше було кустарно-статистичних та інших даних у літературі.\nНаприкінці роботи виставки, 1 жовтня 1910 року, в Катеринославі побачило світ перше число українського часопису «Дніпрові хвилі». У ньому видрукувано статтю «Як представлено Україну на виставці у Катеринославі». Автор заховався під ініціалами М.С. Скоріш за все, це був 25-річний Микола Стасюк (1885–1943) – у майбутньому член першого уряду незалежної України. На його думку, «український елемент на ній (виставці – М. Ч.) представлений не дуже рясно». (М.С. Як представлено Україну на виставці у Катеринославі // Дніпрові хвилі.– 1910.– 1 октября (жовтня).– № 1.– С. 5). І попри байдужість організаторів та інертність українського громадянства уважний відвідувач міг здобути на ній певні відомості про Україну, передусім через вітрини «Української преси», «Товариства «Просвіта» та вітрини колишньої «Київської старовини». Найбільші слова захоплення у автора викликала колекція ткацьких і керамічних виробів з Полтавщини: «Чудова колекція цих виробів бере на себе очі красою і ніжністю малюнка, видержаністю українського стилю... Дивлячись на відділ полтавського земства, українець з гордістю бачить, що вже й зараз можна прибрати покої найзаможнішої господи в українському стилі» [(М.С. Як представлено Україну на виставці у Катеринославі // Дніпрові хвилі.– 1910.– 1 октября (жовтня).– № 1.– С. 7]\nМикола Стасюк висловив і низку критичних зауважень: «На виставці є подвір’я, яке мусило показувати українську селянську культуру, але впорядковано його якось випадково, без певного плану, і через те у влаштуванні його помітно багацько дефектів щодо додержання українського характеру. Впорядчики виставки не подбали обставити хату, і через те мусило на себе взяти цю справу полтавське земство. Не дивлячись на всі свої дефекти, хата чи, як її звуть, «хутір» приваблює до себе публіку, – це саме улюблене місце і, тим більш, що там співає по празникам кобзар Степан Пасюга» [(М.С. Як представлено Україну на виставці у Катеринославі // Дніпрові хвилі.– 1910.– 1 октября (жовтня).– № 1.– С. 8].\nВисновок автора: «Якщо, окрім всього переліченого, згадаємо вироби полтавських і катеринославських кустарів, то це буде все, що має на собі хоч трохи українського характеру». [(М.С. Як представлено Україну на виставці у Катеринославі // Дніпрові хвилі.– 1910.– 1 октября (жовтня).– № 1.– С. 8].\nПідсумовуючи сказане, робимо висновок: українці Полтави та Катеринослава прагнули спільними зусиллями створити на виставці 1910 року в Катеринославі український хутір, якнайкраще представити народні промисли Східної України. Певною мірою це їм вдалося. Оцінки зробленому дано різні – від захоплених (Євген Чикаленко) до позитивних із критичними зауваженнями (Микола Стасюк). Найбільша виставка ХХ століття в Катеринославі відіграла свою позитивну роль у пропаганді народного мистецтва українців.\nКорній, Дара. Чарівні істоти українського міфу. Домашні духи / Д. Корній; Худ. А. Канкава. – Хархів, Віват, 2021. – 352 с.: іл. – (Оберіг).\n«Чарівні істоти українського міфу. Домашні духи» – друге видання циклу про міфологічні явища. Наші пращури вірили у химер довкілля – домовиків, кутихок, хлібників; персоніфікували пори року та сезонні зміни.\nАвторка знайомить із поняттям «свої-чужі» духи, розказує, хто з них допомагав, опікувався родиною та двором, відповідав за життєвий цикл людини, а хто й чинив капості.\nКожній з істот дана відповідна характеристика, виділена умовними позначеннями. Сторінки видання ніби створені під старовину та доповнені кольоровими ілюстраціями із зображенням містичних істот. Рекомендуємо усім!\nМітки: Дара Корній, ДОУНБ, міфологія, Український інститут книги, фонди, читання\nУ 1903 році користувалась попитом і дитяча література – всього було видано 3 648 книжок. Безумовними лідерами серед авторів були: Майн Рід та Жюль Верн. Пригодницькі історії вподобали близько 450 разів. Обертаність 45 видань Майн Ріда склала 5 разів, а 30-ти творів Жюль Верна – 7. Також серед лідерів опинились твори для підлітків Олександри Анненської – чотири її твори взяли почитати 63 рази (обертаність – 15). Не залишались поза увагою користувачів і казки для дітей: три видання братів Грим прочитали 53 рази (обертаність – 17), п’ять книжок Ганса Крістіана Андерсена видавалися 63 рази (обертаність – 15). Книговидача інших авторів коливалася від 5 до 50.\n“Його ганили й ним захоплювались, звинувачували в усіх смертних гріхах і зараховували до лику мучеників та святих, намагались викреслити з історії літератури й визначали чільною фігурою художньо-естетичого поступу ХХ століття, і не дивно, що феномен Миколи Хвильового й досі залишається в полі актуальних студій вітчизняної гуманітаристики та культурного й громадського життя” (Ростислав Мельников, літературознавець). Вислови та роздуми прозаїка, поета, публіциста, одного з основоположників пореволюційної української прози Миколи Хвильового у “Пунктирі”.\n“Ви питаєте, яка Європа? Беріть яку хочете: «минулу — сучасну, буржуазну — пролетарську, вічну — мінливу». Бо і справді: Гамлети, Дон-Жуани чи то Тартюфи були в минулому, але вони є і в сучасному, були вони буржуазні, але вони є і пролетарські, можете їх уважати «вічними», але вони будуть і «мінливі».\n“За всяку ціну ми мусимо вивести нашу літературу на широку європейську арену”.\n“…майбутнє не в обмашиненні життя, а в притягненні природи до машини”.\n“Митцем взагалі може бути тільки виключно яскрава індивідуальність…”.\n“Почуття самокритики не завше скеровує на правдивий шлях, цим і пояснюється почасти те, що я мало пишу (властиво багато знищую)” (з листа до поета, літературознавця, критика Миколи Зерова).\n“Словом, достоєвщина, патологія, але застрелитися я ніяк не можу. Два рази ходив у поле, але обидва рази повертався живим і невредимим: очевидно, боягуз я великий, нікчема” (з листа до поета, літературознавця, критика Миколи Зерова).\n“Треба негайно «одшити» — або принаймні поставити на своє місце різних писак, що, вміючи сяк-так зробити репортерську замітку, тикають свого носа в мистецтво й — більше того — намагаються керувати ним”.\nДзюба, Іван. Микола Хвильовий: “азіятський ренесанс” і “психологічна Европа” [Текст] / І. Дзюба. – К. : Видавничий дім “Києво-Могилянська академія”, 2005. – 48 с.\nПлющ, Леонід. Його таємниця, або “Прекрасна ложа” Хвильового [Текст] / Л. Плющ. – К. : Комора, 2018. – 798 с.\nМітки: ДОУНБ, особистість, фонди, Хвильовий Микола, цитати, читання\nГілберт, Елізабет. Природа всіх речей / Е. Гілберт; пер. з англ. Г. Лелів. - Львів: Вид-во Старого Лева, 2017. - 699 с.\n«Природа всіх речей» Елізабет Гілберт – це ботанічний роман, така собі подорож в науку.\nАлма Вітекер – дослідниця, жінка-бріолог, яка вивчає мохоподібні. Їй судилось народилась в часи, коли допитливість, жага до пізнання та відкриття законів та таємниць природи вплинули на подальший прогрес людства – в ХІХ столітті. І не дивно, що вже в 4 роки дівчинка рахувала англійською, голландською, французькою та латинською.\nВ ХІХ столітті існував чіткий поділ «ботаніка» для дослідження чоловіками та «художня ботаніка» для вивчення жінками. Вони нічим між собою не відрізнялись, просто одну поважали, а іншу – ні.\nПроте Алма не бажала залишатись в тіні чоловіків, хоча і не могла через свою невпевненість заявити про себе науковому світу.\nТа завдяки своїм багатолітнім дослідженням життя мохів, осмисленням життя і допитливому розуму, вона самостійно приходить до теорії еволюційного розвитку природи, майже паралельно з Чарльзом Дарвіном.\nЦе історія про жінку, яка присвятила своє життя справі, яку найбільше любила. Але інколи здається, що Алма шукала у цій справі спасіння від своїх почуттів і бажань, які не змогла втілити в життя.\n«Природа всіх речей» – повільна, тягуча та безмежно життєва книга. Вона розповість про пересічну людину, яка робить помилки, заздрить, ревнує, шкодує саму себе та лишається самотньою.\nМітки: ДОУНБ, Елізабет Гілберт, фонди, читання\nОксана Шевченко: сходинки долі\nУ родині, де народилася Оксана, завжди любили читати та поважали Книгу. Зазвичай, батьки сварять дітей за те, що вони не читають. А тут все навпаки, бувало, що батьки забороняли дівчині читати, щоб у неї не псувався зір від надмірного читання. Оксана розповідає, що прочитала усі книжки, котрі були у неї в домашній бібліотеці, а їх у неї є чимало. Така любов до читання у дівчини є закономірною, адже навчилася читати в доволі ранньому віці, а її захоплення світом літератури розпочалося з творів французьких класиків. Приїжджаючи на канікули до бабусі, вона залюбки навчала молодших сестер і братів читанню, розповідала казки та вигадувала цікаві історії. Тож, коли прийшов час обирати професію, Оксана вирішила стати вчителькою та віддавати свою любов маленьким дітям.\nАле доля зробила круте піке, і в спекотний червневий день Оксана опинилася в центрі міста біля величної будівлі колишньої Міської Думи. За порадою мами вона вирішила спробувати вступити на бібліотечну спеціальність до Дніпропетровського училища культури. Будучи за натурою фаталісткою, вона сміливо зробила свій перший доленосний крок у професію. Альма-матір дала дівчині не тільки теоретичні та практичні знання з бібліотечної справи, вона подарувала їй романтичне кохання та справжніх друзів. На випускних екзаменах ерудовану відмінницю помітила директорка Дніпропетровської обласної універсальної наукової бібліотеки Надія Миколаївна Тітова та запросила працювати до свого колективу. Це була несподівана пропозиція для випускниці, вона мала твердий намір працювати в шкільній бібліотеці, де на неї вже чекали. Але добра усмішка Надії Миколаївни та авторитет головної книгозбірні краю переважили всі інші доводи на користь нових перспектив. І ось молода фахівчиня робить перші кроки сходинками Дніпропетровської обласної універсальної наукової бібліотеки...\nСпівробітники відділу наукової інформації та бібліографії по-родинному зустріли дівчину і навчили основам довідково-бібліографічного обслуговування. Кожен день – нові пошукові завдання, нові знання та нові читачі. Важливого значення у роботі набувала зосередженість, уміння відбирати необхідну інформацію, здатність швидко приймати правильні рішення при дефіциті часу й інформації та мобільність. Оксані не вистачало професійних знань, тож за першої нагоди вона вступає вчитися до Харківської державної академії культури та закінчує її з відзнакою. У двохтисячних роках виникла нагальна необхідність штатних змін, викликана новими задачами, у результаті цього Оксана почала працювати у відділі періодичних видань над створенням електронної картотеки статей. Це роки справжніх інноваційних рішень, нових викликів і випробувань. Аналітичний розпис тематичних журналів, чергування біля СКС та постійний шквал не найпростіших запитів від численних читачів відділу вимагав постійної зосередженості й адекватної реакції.\nЗгуртованість та єдність колективу відділу дали поштовх до нових професійних звершень – піднявши на ще одну сходинку в кар’єрі. Очоливши профспілковий комітет, пані Оксана занурилась у вир різноманітних питань, які стосувалися не лише професійних, але й соціальних питань, а інколи необхідно було просто вислухати людину і поспівчувати. Це була унікальна можливість почути проблеми кожного члена профспілки та спробувати вирішити їх. У цій ролі разом зі своїми колегами вона намагалася зберегти багаторічні традиції та створити нові. Наприклад, в День здоров’я колектив залюбки мандрував мальовничими куточками ріднокраю та вивчав історію і культуру Придніпров’я. Весело та яскраво для дітей бібліотекарів організовувався День захисту дітей. Гарною традицією стало вітати молодят із днем весілля та поздоровляти молодих співробітників із їхніми ювілеями. Неодноразово виступаючи на мітингах, профспілкових з’їздах голова профспілки палко відстоювала інтереси бібліотечних працівників, їхнє право на гідну зарплатню.\nОтримавши пропозицію від керівництва обіймати посаду вченого секретаря, пані Оксана ретельно зважувала свої можливості та сили, побоювалася не впоратися з поставленими завданнями, але одне слово маленького синочка «Не зволікай!» влучило у саме серце. Вона погодилася та почала сумлінно вивчати документи бібліотеки, брати участь в організаційній роботі атестаційної комісії, протоколювати виробничі наради та реалізовувати соціологічні дослідження. Пані Оксана підтримала й активно впроваджувала в бібліотечне життя проєкт щодо професійних компетенцій завідувачів відділів. Ґрунтовний аналіз бібліотечної преси та швидка електронна доставка матеріалів із цікавими інноваціями прямо на стіл керівників структурних підрозділів, значно економила їхній робочий час і мотивувала до позитивних змін.\nЦінним досвідом для неї стала участь у програмі «Бібліоміст», яка перетворювала бібліотеки на сучасні громадські центри та підвищувала їхню роль в українському суспільстві. З любов’ю пані Оксана згадує перші кроки як тренера та перших своїх курсантів. Вона дуже вдячна керівництву бібліотеки, яке довірило їй стати координаторкою проєкту і взяти відповідальність за організаційні та фінансові сторони програми. За чотири роки 83 бібліотеки Дніпропетровщини були комп'ютеризовані та підключені до мережі «Інтернет». Понад 200 бібліотечних працівників набули нових знань і навичок з комп’ютерних технологій та роботи в Мережі. І саме координатор мав якісно організувати розміщення та проживання бібліотекарів з інших міст, налагодити роботу тренерів і заручитися підтримкою менторів. Низка нескінченних планів і звітів, перевірок та виснажливих відряджень. Але, водночас, цей проєкт виховав управлінські та комунікативні навички, дав досвід ведення успішних переговорів, виявив критичне та аналітичне мислення, вміння врегулювати конфліктні ситуації та працювати в команді.\nПосада заступника з внутрішньої бібліотечної роботи – стала логічним кроком далі, в свою чергу, це надихнуло на отримання другої вищої освіти. Щоб підвищити свою кваліфікацію в управлінських питаннях пані Оксана закінчила Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України. Інколи під час робити виникає необхідність обирати між «подобається це робити» і «необхідно це робити», і тут пані Оксана дотримується принципу – головне не сидіти, склавши руки, віднайти саме ту маленьку іскорку, якою можна загорітися і роздмухати справжнє полум’я творчих ідей, яке надихне весь колектив і завдяки чому будь-яка робота подобатиметься. Вона впевнена, що управлінська діяльність — це, певною мірою, мистецтво, яке вимагає і знань, і досвіду, й інтуїції. Але управління це не тільки прийняття рішень, але й творчий процес, що був яскраво реалізований пані Оксаною під час організації різноманітних регіональних проєктів, наприклад, конкурс професійної майстерності «Бібліопані», Презентація-бенефіс «Бібліотеки Дніпропетровщини запрошують на побачення», «Читаємо разом».\nСпонукати працівників до корпоративної діяльності та надати спільним зусиллям ефективності допомогли тренінги з тімбілдінгу. Пані Оксана постійно розробляла інтерактивні заняття, проводила тестування та організовувала флешмоби, які стимулювали персонал до взаємодії та створювали сприятливий мікроклімат в колективі. Як позитивний результат можна назвати декілька великих корпоративних проєктів: «Бібліотека як центр неформальної освіти», «Плекаймо патріотів», «Я маю право!», «Академічна доброчесність», «Бібліотечна альтанка» та інші.\nКожен день пані Оксана намагається швидко реагувати на виклики часу, налагоджувати соціальне партнерство, приймати своєчасні рішення, прогнозувати можливі перешкоди, а в критичних ситуаціях завжди бере на себе відповідальність за результат діяльності. На питання: «Що зробить бібліотеку ще більш доступною та потрібною?», вона впевнено перераховує: поліпшення послуг для онлайн-користувачів, створення унікальних колекцій, переосмислення бібліотечних просторів і вміння бібліотекарів швидко адаптуватися до цифрових досягнень суспільства та соціальних змін.\nНа особисте запитання: «Чого вам сьогодні не вистачає для щастя», пані Оксана з посмішкою відповідає: «У період карантину мені особливо не вистачає подорожей, бо саме там я отримую перезавантаження та справжню насолоду від нових вражень. Поїздка в іншу країну для мене – найцікавіший спосіб змінити себе в кращий бік, розширити кругозір і збагатитися позитивом. Перебуваючи в новому місті, я завжди відвідую бібліотеку, бо вважаю, що саме там живе його душа».


Бучаччанин ходив до лікарень красти – Провсе\n12.09.2012, 00:33 1.8k перегляди\nЗловмисник на деякий час своїм місцем перебування обрав Бучацький район нашої області. Але й там числився хіба що на папері, бо майже весь свій вік змарнував у колоніях. За 36 прожитих років п’ять разів був судимий. Переважно за майнові злочини. Останній «етап» проходив не тільки за вчинення крадіжки, а й за злочини, пов’язані з наркотиками. Наприкінці минулого року знову отримав шанс виправити своє життя – був звільнений з в’язниці – та не скористався ним. Сьогодні він «герой» п’яти нових кримінальних справ, порушених слідчими міської міліції за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу.\nЗі слів начальника Тернопільського міського відділу внутрішніх справ Олександра Хілюка, 36-річного чоловіка міліціонери підозрюють у вчиненні крадіжок з медичних закладів. За попередніми даними, зловмисник час від часу приїжджав до Тернополя з Івано-Франківська, де мешкав, винаймаючи готельний номер. Звісно, за можливість мати дах над головою та ще й у готелі, треба було платити, а де взяти кошти, якщо працювати бажання не було. Вихід зловмисник знайшов – красти.\nЯк вдалося встановити оперативникам карного розшуку, першу вилазку лиходій здійснив у березні цього року. З палати клінічної обласної лікарні у важко хворого пацієнта поцупив гаманець з грошима та документами, мобільний телефон. Без докорів сумління та краплі співчуття до пенсіонера, якого обікрав, він на власний розсуд розпорядився його майном. Наступною жертвою зловмисника стала пацієнтка дитячої обласної лікарні. У неї зловмисник теж поцупив мобільний, який збув на ринку.\nПереважно саме пацієнти обласної дитячої та клінічної обласної лікарні для дорослих були жертвами лиходія. Заходив до медичних закладів в обідню пору і, користаючись тим, що усі йшли на обід, безперешкодно проникав до палат. Таким чином вдалося поцупити ще два ноутбуки і майже три тисячі гривень у хворих людей.\nРозкошувати й далі за чужий кошт гастролеру завадили тернопільські правоохоронці. Сьогодні підозрюваний перебуває під арештом. Міліціонери також з’ясовують, чи, бува, не наслідив «герой» в інших містах.\nПопередня “Дні українського кіно” в Тернополі, Кременці та Збаражі проведе благодійний Фонд “Галичина-Волинь” Володимира Клименка\nНаступна Як міністр культури України у Бучачі хотів святиню до Лувру відправити і чому піймав облизня (відео)\nЯк міністр культури України у Бучачі хотів святиню до Лувру відправити і чому піймав облизня (відео)


Кравчук пропонує підписати лише політичну частину УА з ЄС - 112 Україна\nКравчук пропонує підписати лише політичну частину УА з ЄС\nЕкс-президент України Леонід Кравчук запропонував відокремити політичну частину Угоди про асоціацію з Євросоюзом від економічної і підписати тільки її\nЕкс-президент України Леонід Кравчук запропонував відокремити політичну частину Угоди про асоціацію з Євросоюзом від економічної і підписати тільки її. Про це екс-президент заявив під час зустрічі чотирьох глав української держави, яка транслюється в ефірі каналу "112 Україна".\nЗа його словами, проблема зараз ділиться на дві частини - політичну і економічну.\n"Тому у нас є пропозиція. Розділити цю проблему на дві частини: політичну і економічну. Політичну частину підписуємо, а економічну вирішуємо вже в рамках асоціації", - заявив Кравчук.\nНа його думку, економічна частина "підтягнеться", в Україну підуть інвестиції, як країну, яка є асоційованим членом ЄС.\n"А поки що на нас дивляться як на чужих", - резюмував Кравчук.\nЦю ідею також прокоментував Віктор Ющенко. Він зазначив, що головним курсом української держави має залишатися курс на євроінтеграцію, альтернативні варіанти розглядатися не повинні. Якщо ж доведеться розділити частини СА і підписати лише політичну частину, то це слід зробити.\nОбидва президента підсумували, що сподіваються обговорити цю проблему з громадськістю під час круглого столу.


Родичів полонених та безвісти зниклих військових попереджають про шахраїв — ПроЗахід новини\nОпубліковано: 10:01, 25.05.2022\nРодичам військовослужбовців Збройних Сил України почали надходити підозрілі телефонні дзвінки та повідомлення.\nКористуючись емоційним станом рідних та близьких, зловмисники телефонують з прихованих номерів та пропонують за грошову винагороду “надати інформацію” про військового та “сприяти визволенню з полону”. Також шахраї намагаються, нібито з метою уточнення, дізнатися особисті дані українських захисників.\n“Офіційно повідомляємо, що представники Збройних Сил України або інших органів військового управління чи державних установ НЕ ЗБИРАЮТЬ КОШТІВ та не вирішують питання звільнення з полону шляхом викупу. Питання звільнення військовополонених перебувають у виключній компетенції органів державної влади. Жодного збору коштів з членів сімей та близьких не відбувається. Будьте уважні, не станьте жертвами шахраїв!”, – повідомляють у Генштабі ЗС України.\nновини прозахід родичі військових шахраї попередження шахраї родичі військових шахраї родичі попередження


Шукайте індекс Укрпошти за адресою Озерище - Канівський район - Черкаська область - Україна. Ми регулярно оновлюємо дані з надійних джерел і працюємо над поліпшенням якості наданої інформації.\nДодавайте індекс Озерище у вибрані. Просто клікніть по знайденому індексу Озерище і він буде показаний на головній сторінці сайту!\nОзерище індекс Укрпошти 19021\nДізнатися свій поштовий індекс, або знайти свій будинок на карті. Озерище і поштові індекси до ваших послуг.\nВи переглядаєте: Поштові індекси України. Поштові індекси міст і індекс за адресою Озерище.\nДаний сайт містить не тільки поштовий індекс Озерище - він заповнений іншими речами, втому числі і складніших.\nПотрібно уточнити свій вибір, щоб отримати індекс Озерище, Канівський район, Черкаська область, адреси поштових відділень, вулиці на карті.


Сімейний психолог Львів — Ігор Федоришин — Кращий у Львові\nСімейний психолог у Львові: професійна психологічна допомога\nСімейне щастя і повноцінні відносини між чоловіком і дружиною – це щоденна робота обох членів подружжя. Проте ніхто з нас не проходить спеціалізованого навчання, після якого ми б володіли відповідними навиками і знання побудови щасливих відносин у сім’ї. Як правило, ми будуємо подружнє життя так, як вміємо і знаємо. Проте з нашого боку можуть бути помилки, неправильні дії та вчинки, які ставлять під загрозу існування сім’ї в цілому.\nКонсультація сімейного психолога у Львові – найкращий варіант скористатися можливістю врятувати свої відносини чи спасти сім’ю загалом. І якщо двоє партнерів прагнуть цього, обов’язково варто прийти на консультації до фахівця у сфері сімейної психології. В такий спосіб Ви отримаєте об’єктивну картину щодо причини міжособистісних негараздів і спільно із сімейним психологом, побудуєте певну стратегію виходу із подружньої кризи.\nСімейна консультація відбувається одночасно з двома партнерами і має вигляд звичайної бесіди між трьома людьми. При цьому, сімейний психолог має на меті створити умови для самоусвідомлення власних прорахунків і вияснення першопричин виникнення проблем у стосунках.\nОсобливості сімейної консультації\nЗазвичай найбільш поширена тривалість сімейної консультації – 50-60 хв. Опираючись на свій багаторічний досвід роботи, вважаю, що цього часу недостатньо, щоб подружжя отримало перший відчутний результат, навіть після одного візиту до психолога. Тому тривалість прийому було збільшено аж до 1,5-2 годин. Таким чином подружня пара, яка має намір потрапити на сімейну консультацію, вже за один сеанс отримує глибше пропрацювання своїх проблем і хороший результат після відвідин сімейного психолога.\nНа початковому етапі проведення консультаційної бесіди, акцентується увага на чинниках, котрі з боку обох партнерів стали причинами проблем у сімейних відносинах. Далі у трьохсторонньому форматі (психолог + члени подружжя), відбувається обговорення цих чинників. І на завершальному етапі, вибудовується певна стратегія, про що згадувалося вище, яка допоможе зміцнити Ваші сімейні взаємини в цілому.\nВ деяких випадках може виникати необхідність індивідуальної роботи із членами подружжя, у формі особистих консультацій. Особливо, коли негативний досвід минулого або наявні психологічні травми, суттєво заважають в побудові нових стосунків. Така індивідуальна допомога психолога має рекомендаційний характер і відбувається за умови свідомої згоди клієнта.\nСімейні консультації: умови для отримання позитивного результату\nСімейний психолог, його професійний досвід і методи роботи – це всього лише інструменти, які можуть допомогти подружжю покращити загальну атмосферу у стосунках. Проте кінцевий результат багато в чому залежиться від готовності і чоловіка, і жінки до особистісних змін, а також від перезавантажень відносин в цілому. Якщо подібні чинники присутні, працюючи з сімейним психологом, Ви неодмінно доб’єтеся найкращого результату.


See Claud-session: basis of Google Cloud Platform at Google Developer Student Clubs National Technical University of Ukraine Kyiv Polytechnic Institute / Національний технічний університет України Київський політехнічний інститут\nРаді анонсувати першу лекцію з серії Cloud-технології!\nСьогодні важко знайти тих, хто не чув про хмарні сервіси. Хочете нарешті грунтовно розібратися з ними? Тоді запрошуємо на зустріч з Дмитром Міночкіним, ментором SoftServe IT Academy.\nПриєднуйтесь до трансляції у середу, 13 жовтня о 18:00.\nБудемо говорити про базові речі щодо Google Cloud Platform , а також спробуємо імплементувати приклад на власному сайті разом з вами.\nментор SoftServe IT Academy\nДмитро справжній професіонал cloud технологій, експерт у сферах DevOps, Java & Kotlin Development. Він говорить, що почав працювати з цими технологіями ще до того як, це стало мейнстримом. Адже більше 8 років Дмитро присвячує себе світові ІТ. Його навички підтверджені сертифікацією Professional Cloud Architect & Data Engineer.Дмитро має закінчений Ph.D. за напрямком телекомунікацій і має …\nДмитро справжній професіонал cloud технологій, експерт у сферах DevOps, Java & Kotlin Development. Він говорить, що почав працювати з цими технологіями ще до того як, це стало мейнстримом. Адже більше 8 років Дмитро присвячує себе світові ІТ. Його навички підтверджені сертифікацією Professional Cloud Architect & Data Engineer.Дмитро має закінчений Ph.D. за напрямком телекомунікацій і має великий досвід викладання.\nGenesis – це компанія-співзасновник, що будує глобальні технологічні бізнеси разом із найкращими підприємцями Центральної та Східної Європи


ЖК SENATOR, Чернівці - Нерухомість від забудовника\nАдреса: Чернівці, вул. Руська, 236Б\nОпис ЖК SENATOR\nВласна інфраструктура повністю задовільнить навіть найвимогливіших жителів. А це - безліч необхідних магазинів, аптек, спортивних і розважальних закладів на території самого комплексу.\nНеймовірно висока вежа на 16 поверхів, де Ви зможете відвідати ресторан з відкритою терасою на даху! Насолодитися вишуканою кухнею, неймовірним краєвидом на місто та чистим повітрям. Гарний район міста, развинена інфраструктура, поруч все необхідне для комфортного життя, чудова транспортна розв'язка.\n2-рівневий підземний паркінг з ліфтовим сполученням до житлової частини будинку, 314 індивидуальних паркомісць повністю забезпечать потреби жителів комплексу - це необхідний комфорт в наш час. Також ми подбали про 100% доступність всього комплексу для маломобільних груп населення.\nДитячий майданчик розрахований на дітей різного віку і різних можливостей. Це дає змогу дітям розвиватися як фізично, так і інтелектуально. При цьому всьому дитина має вчитися самостійності, а також командній грі. Майданчики і спортивні тренажери для активного відпочинку маленьких жителів комплексу та їх батьків.\nЖК SENATOR на карті\nВсі новини ЖК SENATOR\nКаталог новобудов Чернівців\nКаталог забудовників Чернівецька


На що звертати увагу при виборі сортів сої — КУРКУЛЬ\nНа що звертати увагу при виборі сортів сої\n23 листопада 2018 1346 0\nДо вибору сортів сої важливо підійти так само серйозно, як і до вибору гібридів кукурудзи. Якщо обрати тільки один чи два сорти, не взявши до уваги особливості ведення господарства та природні умови вашого регіону, швидше за все, отримаєте гірший урожай.\nБільшість із порад щодо вибору гібриду кукурудзи можна застосувати і до вибору сортів сої. Треба обирати високоврожайні різновиди, оскільки марно чекати високих врожаїв від сорту з генетикою низької врожайності. Шукайте ті сорти, які щорічно дають хороші результати в різних умовах. Зважайте на особливості ваших с/г методів та природні умови полів, щоб вибрати найкращий сорт, якій підійде вашому господарюванню. Вивчайте існуючу інформацію перш ніж прийняти рішення. Познайомтеся з результатами університетських тестувань, тестувань, проведених насіннєвими компаніями, клубами Форуму за майбутнє сільського господарства (FFA) та кооперативами. Зауважте власний досвід.\nВідбір за терміном дозрівання\nОбираючи сорт сої, зважайте на такий параметр як термін дозрівання. Посадивши сорти з різними термінами дозрівання, можна мінімізувати ризики втрати урожаю через непогоду. Зазвичай сорти з пізнішим терміном визрівання дають кращу врожайність. Визначити тип дозрівання за інформацією насіннєвих компаній може бути складно, оскільки насправді цей параметр може варіюватися залежно від умов навколишнього середовища. Рекомендують обирати сорти з групи стиглості від 0,5 до 1,0.\nХвороби та гербіцидні властивості\n(Вирощування трансгенних сортів в Україні офіційно заборонене, але ж реалії ринку змушують говорити про них - прим. ред.)\nТрансгенні можливості сортів сої обмежені різним набором гербіцидних властивостей. Обирайте гербіцидні характеристики й технології, актуальні для боротьби з бур’янами, що ростуть на ваших полях. Удосконалені сорти можуть боротися з соєвою нематодою, синдромом раптової загибелі (SDS), бурою гниллю, хлорозом у результаті залізодефіциту, білою гниллю та фітофторою.\nВ Айові найбільш популярними є сорти, які протидіють нематоді, оскільки нематоди скорочують врожайність на 30%. Окрім того, відомо, що ураження соєвою нематодою пов’язане з SDS та хлорозом. Боротьба з нематодою і залізодефіцитом може бути особливо ефективною, якщо користуватися генними властивостями самої рослини. Однак, вже розробили і більш передову пестицидну технологію боротьби з SDS. Критерієм для оцінки сортів часто виступає їх здатність протидіяти фітофторі та білій гнилі, тому ці параметри варто враховувати, обираючи свої сорти сої. Проте не варто , поступатися генетичною здатністю до високого врожаю на користь стійкості до хвороб і шкідників. Треба виважено визначити, які з цих параметрів хочете отримати генетично, а які здобудете за рахунок методів контролю.\nМіцність стебла та стійкість до деформації бобів\nСлід також зважати на міцність стебла та деформацію бобів. Соя, посаджена з високою нормою висіву або на дуже родючій землі, має більшу схильність до вилягання через висоту, якої сягають стебла. Якщо злам стебла – проблема вашого поля, це може призвести до гіршої врожайності та сповільнення достигання врожаю. Деформація бобів зазвичай виникає в результаті затримки дозрівання, коли вологість насіння опускається нижче 13% і потім проходять цикли регідрації та висихання. Втрати від деформації можна мінімізувати, якщо обирати декілька сортів, зокрема з групи оптимального дозрівання.\nКрім названих факторів, варто брати до уваги вартість насіння. Сорти з найвищою врожайністю не обов’язково є найбільш прибутковими. Вартість посівного матеріалу треба оцінювати, виходячи з їх потенційної врожайності та коштів, які будуть необхідні для догляду за посівами. Сорти, генетично удосконалені для боротьби з бур’янами, шкідниками та хворобами, можуть виявитися більш економічно вигідними, оскільки допоможуть скоротити витрати на гербіциди і пестициди, чи, принаймні, стануть альтернативним джерелом управління ризиками.\nDr. Mark Licht is an assistant professor and extension cropping systems specialist with Iowa State University Extension and Outreach.\nЗа матеріалами сайту iastate.edu, Kurkul.com, 2018 р.\nВчора 2 442\nНа Вінниччині посіють більше кукурудзи та сої\n2019-08-05 09:00:362019-03-03 13:14:312018-09-11 09:00:562018-08-22 08:00:432018-06-28 11:00:07


1. Ресторан «Веселка»\nValentine Razvozzhaev / homo-creativus.info\nЯкщо ви задавали собі питання, який ресторан української кухні можна вважати найзнаменитішим в світі, то відповідь на нього більш ніж очевидна – це легендарна нью-йоркська «Веселка» (Veselka Restaurant), що користується величезною популярністю як серед мешканців міста, так і його гостей.\nРодзинка «Веселки» в тому, що меню закладу суміщає страви української національної кухні з традиційними американськими смаколиками. Так, поряд з борщем, варениками, голубцями, дерунами та млинцями тут можна скуштувати гамбургери, сендвічі та брауні. А ще різноманітні овочі, омлети, гарніри (каші, макарони, картопляне пюре), супи, картоплю фрі, м’ясні вироби (ковбасу, шніцель, гуляш), салати, зокрема, з квашеної капусти, бігос, напої, широкий асортимент десертів (домашню випічку, морозиво) та багато іншого – всього понад 120 найменувань, на догоду найвибагливішим гурманам. Проте, як зізнаються у «Веселці», саме традиційні українські страви користуються найбільшою популярністю та приносять закладу основну частинку прибутку.\nБажаючим втамувати спрагу ресторан запропонує каву, чай, какао, капучино, молоко, соки, компоти, узвар, лимонад, а також сезонні напої ‒ чай з кавуном і льодом, чай з імбирем, медом, м’ятою і льодом та малиновий лимонад. А взимку перед Різдвом тут подають Святу вечерю з дванадцяти пісних страв, і саме в цей період тут можна скуштувати кутю та «вушка» з цибулею і грибами.\nJames and Karla Murray Photography / Untapped Cities\nЗагальні обсяги приготовлених страв просто вражають – кухарі «Веселки» щодня ліплять 3 тисячі вареників (і це все вручну), за тиждень смажать 2,5 тисячі дерунів, а за рік варять 20 тисяч літрів борщу! При цьому, ціни тут за мірками Нью-Йорка відносно невисокі – деруни чи борщ коштують від трьох з половиною доларів, а порція вареників обійдеться в близько сім доларів.\nПрацює «Веселка» без вихідних та ще й цілодобово, тож поласувати апетитними українськими стравами тут можна навіть серед ночі. А для любителів обідати на свіжому повітрі у теплу пору року вздовж фасаду ресторану виставляють вуличні столики.\nЗаснував «Веселку» в 1954 році західноукраїнський емігрант Володимир Дармохвал зі своєю дружиною Ольгою. Хоча тоді це був зовсім не ресторан, а невелика кондитерська крамниця або, як значилось на її вивісці, цукерня. Продавали там, крім солодощів, ще й газовані напої, каву, сигарети, декілька перекусів з українських страв, лотерейні квитки, канцелярське приладдя для школярів та українські газети.\nОбравши місцем для відкриття свого закладу манхеттенський район Іст-Віллидж, на той час густо заселений мігрантами з України, Володимир придбав невелике приміщення розміром з кіоск на розі 2-ї авеню та Східної 9-ї вулиці. За задумом Дармохвала, «Веселка» мала орієнтуватись переважно на українських діаспорян Нью-Йорку, нагадуючи їм про Батьківщину та даруючи відчуття дому.\nЧому Володимир Дармохвал назвав свій заклад «Веселка»? Одна легенда розповідає, що на кінці веселки знаходиться горщик із золотом, а для Володимира переїзд до США – це було наче знайти те золото! І не дивно, адже після закінчення Другої світової війни Дармовал, агроном за професією, опинився в таборі для переміщених осіб міста Байройт, Німеччина, де разом з своєю дружиною та дітьми Миколою і Мартою був змушений провести два роки. Через загрозу переслідувань від радянської влади про повернення на Батьківщину не могло бути і мови. Тож в кінці 1940-х років сім’я Дармохвалів, як і тисячі інших українських мігрантів, вирішує перебратись до США та оселяється у штаті Нью-Джерсі. На початках, щоб прогодувати сім’ю, Володимир брався за різну роботу, аж поки не наважився відкриту власну справу. Так з’явилась «Веселка».\nНа початках свого існування «Веселка» займала всього десяту частину площі, порівняно з тією, яку має зараз. Проте з часом невеличка цукерня поступово розросталася. Дармохвал, коли з’явилась нагода, викупив приміщення суміжного ресторану та приєднав його до свого закладу. Це дало змогу доставити прилавок та столики, так що клієнтам тепер було зручно обідати прямо на місці. Відтак розширилося і меню «Веселки» – на додачу до перекусів Дармохвал почав частувати гостей повноцінними сніданками, ланчами та обідами.\nВолодимир Дармохвал відзначався особливою патріотичністю, всіляко підтримуючи ідею незалежності власної Батьківщини, через що він користувався великою повагою серед своїх співвітчизників з діаспорянської громади Нью-Йорка. Ще проживаючи в Україні, Дармохвал входив до лав тамошнього «Пласту», а після еміграції до США він вирішив сприяти розвитку цієї організації вже на новому місці. Як наслідок, Володимир долучається до заснування американського «Пласту» в Нью-Йорку та в подальшому всіляко підтримує його діяльність. Так, Дармохвал любив частувати у «Веселці» українських пластунів, зголоднілих після занять в станиці. Для них далеко іти було не потрібно, адже заклад знаходиться в тій же будівлі, що й нью-йоркський «Пласт» – на 2-й авеню, 144 (144 2nd Avenue). Крім того, Володимир зробив «Веселку» не лише місцем, де можна смачно пообідати, а й важливою складовою суспільного життя для членів української громади, забезпечивши їм можливість проводити тут свої зібрання.\nВ 1965 році на студентській вечірці Марта Дармохвал познайомилась з Томом Бірчардом, скромним американцем з штату Нью-Джерсі, який вивчав ділове адміністрування в Ратгерському університеті. Молоді люди почали зустрічатись, а вже наступного року пара одружилась. У 1967 році Том починає працювати офіціантом на свого тестя у «Веселці», спочатку на неповний робочий день, поєднуючи трудову діяльність з навчанням.\nВ 1974 році життя Володимира Дармохвала, який тільки розміняв восьмий десяток, несподівано обірвалось, і наступного року управління «Веселкою» довірили його зятю Тому Бірчарду. Бірчард вважав, що це лише тимчасово, поки родина Дармохвала не визначиться з майбутнім свого бізнесу. Проте в цей же час добіг кінця нетривалий шлюб Тома і Марти, яка перебралась на Гаваї. Право власності на «Веселку» після розлучення перейшло до Тома, і він одноособово володіє нею по сьогоднішній день.\nLiz Clayman / New York Magazine\nСьогодні в це важко повірити, але наприкінці 1970-х років «Веселка» опинилась на межі банкрутства. Виною всьому несприятливі міграційні процеси – українська громада району Іст-Віллидж стрімко ріділа, а так як Веселка сконцентрувалась фактично лише на обслуговуванні українців (навіть не було меню англійською мовою), то, відповідно, до ресторану вже не було кому ходити. Перед Бірчардом постав складний вибір. Якщо залишити все як є, заклад неодмінно розориться. Якщо ж переорієнтуватися зі східно-європейської на американську кухню, то хоча в ресторані знов стане людно, проте він втратить свою автентичність, і від оригінальної «Веселки» залишиться хіба що назва.\nПроте в цій ситуації Бірчард знайшов блискуче рішення, продемонструвавши, що не дарма він здобував бізнес-освіту. Том вирішив не обирати, а поєднати – зберегти колорит «Веселки», і в той же час підлаштуватися під нові реалії ринку.\nЗдійснюючи модернізацію закладу, Бірчард найняв професійних кухарів, розширив асортимент, додавши звичні для США страви, як-от гамбургери, панкейки, смажену картоплю, яйця, салати та вафлі, а традиційні українські страви дещо наблизив до смаків американців – так меню поповнили ще й вегетаріанський борщ та вареники з такими екзотичним начинками, як козячий сир, яловичі реберця і батат. На додачу, «Веселка» облишила торгівлю газетами, лотерейними квитками та цукерками, і ось так вчорашня крамничка перетворилась в повноцінний ресторан. А в 1996 році після масштабної реконструкції площа «Веселки» в черговий раз розширилась, та ще й в два рази, і досягла теперішніх розмірів.\nПроте душа закладу залишилась незмінною, а Бірчард – вірний традиціям. Сьогодні основу меню «Веселки» складають все ті ж українські національні страви, що подавались тут ще за часів Володимира Дармохвала, та приготовані за його рецептами.\nЗовсім непроста також історія земельної ділянки, на якій розташований будинок «Веселки». В 17 столітті вона належала самому Пітеру Стайвесанту, генерал-губернатору голландської колонії в Північній Америці «Нові Нідерланди», до складу якої входив і Нью-Йорк, що тоді носив свою попередню назву Новий Амстердам. Далі земля перейшла в спадщину до нащадків Пітера і залишалася у власності його знаменитої родини до середини 19 століття.\nТеперішня триповерхова будівля була зведена в 1914 році, і в різні часи тут працювали магазини, кафе, офіси, більярдний зал та навіть 600-місний кінотеатр, аж поки в 1954 році Володимир Дармохвал не придбав тут приміщення та відкрив свій бізнес.\nЯкщо вам здається, що до «Веселки» ходять лише українські мігранти і туристи, то ви помиляєтесь. Таких гостей тут лише 10%, а решта – це американці та представники інших національностей. Щодня (а точніше, щодоби) «Веселку» відвідують в середньому 800-1000 чоловік, а по суботах і неділях ще більше – близько 1200! Серед них велика кількість американських знаменитостей – актори Роберт де Ніро, Деніел Крейг з дружиною Рейчел Вайс, Кріс Нот, Джуліанна Мур, Кевін Спейсі, Дебра Мессінг, Джастін Лонг та Паркер Поузі, кінорежисер Барт Фрейндліх, музикант Раян Адамс, телеведучий Джон Стюарт, художниця Саллі Девіс, і це далеко не повний перелік. Особливо облюбували «Веселку» також студенти славнозвісного Нью-Йоркського університету, кампус якого знаходяться по сусідству з Іст-Віллидж.\nХоча на початках свого існування «Веселка» була знайома переважно населенню довколишніх кварталів, проте з часом слава ресторану починає ширитись по всьому місту. З ростом популярності серед відвідувачів заклад починає привертати увагу також і ЗМІ. Так, у 1980-му році стаття про «Веселку» з’являється у престижній нью-йоркській газеті «Віллидж войс» (The Village Voice).\nНадалі про «Веселку» починають регулярно писати у відомих газетах, журналах та гастрономічних путівниках, серед яких знамениті «Нью-Йорк таймс» (The New York Times) і лондонська газета «Таймс» (The Times), популярний новинний сайт «БаззФід» (BuzzFeed), а також сайт для гурманів «Сіріес ітс» (Serious Eats). Так, у 2010-му році «Нью-Йорк таймс» публікує присвячену «Веселці» статтю «Український маяк в Іст-Віллидж» (A Ukrainian Beacon in the East Village), яка стала для ресторану апогеєм слави в пресі.\nОдночасно, стрімко поповнюється різноманітними відзнаками своєрідна трофейна скарбничка «Веселки». Ресторан здобуває нагороди від відомого журналу «Тайм аут» (Time Out), міського путівника американського медіагіганта «Ей-Оу-Ел» (AOL City Guide), журналу «Нью-Йорк мегезін» (New York Magazine), тижневика «Нью-Йорк прес» (New York Press), Нью-Йоркського альянсу гостинності (New York City Hospitality Alliance), популярного інтернет-ресурсу для туристів «Тріп едвайзер» (TripAdvisor) та ресторанного гіду «Зегет» (Zagat).\nYahoo, Veselka / Facebook\n«Веселка» в кінці 1960-х. Bedford + Bowery / Veselka\nЯких тільки нью-йоркських почестей не удостоювалась «Веселка» – і «найкращий борщ», «найкращий український ресторан», «найкращий ресторан Іст-Віллидж», «найкращий нічний ресторан», «найкращий перловий суп з грибами», «найкращий салат до 10 доларів», «найкраща їжа для підняття настрою», а також «справній смак Нью-Йорку». Заклад навіть здобув відзнаку Центру з проблем старіння Колумбійського університету за недискримінаційний підхід до працевлаштування вікових співробітників.\n«Веселку» було включено до списку найкращих цілодобових ресторанів США за версією відомого гастрономічного сайту «Дейлі міл» (The Daily Meal), а також списку найкращих закладів, рекомендованих відомим ресторанним критиком Джо Ворвіком у його книзі-бестселері «Де їдять шеф-кухарі» (Where Chefs Eat). Вареники закладу увійшли до тридцятки найкультовіших страв Нью-Йорку за версією популярного ресторанного вебсайту-путівника «Ітер» (Eater), а також в список найважливіших страв в історії міста за версією відомого сайту, присвяченому їжі та напоям «Трілліст» (Thrillist).\nПопулярність «Веселки» зросла настільки, що в останні 15 років ресторан виступає ще й в ролі майже голлівудського кіномайданчика. Саме у «Веселці» проходили зйомки відомих американських фільмів «Вісім подруг Оушена» (2008 р.) за участю Сандри Буллок та Кейт Бланшетт, які в одному з епізодів смакували тут українськими стравами, «Будь моїм хлопцем на 5 хвилин» (2008 р.), «Дівчина без комплексів» (2015), «Довірся чоловікові» (2006), а також серіалів «Пліткарка» (2007-2012 р.р.) та «Мільярди» (з 2016 р. дотепер).\nКрім того, знаменитий шеф-кухар Ентоні Бурден зняв тут одну з серій своєї телепередачі «Незвідані краї», що була показана на каналі «Сі-Ен-Ен» (CNN) в 2018 році. І це не все! «Веселці» також були присвячені пісня і альбом «Veselka’s Diner» відомого британського ді-джея Доктора Рокіта, а також композиція «Veselka» нью-йоркської співачки Грети Гертлер, яка стала піснею дня на Національному громадському радіо США 24 січня 2008 року.\nТом Бірчард на кухні «Веселки». James and Karla Murray Photography / Untapped Cities\nКадр епізоду з фільму «Вісім подруг Оушена» за участю Сандри Буллок і Кейт Бланшетт в ресторані «Веселка». Product Placement Blog / Warner Bros. Entertainment\nКоли Бірчард тільки познайомився з Мартою Дармохвал, він практично нічого не знав про Україну чи її культуру. Проте зараз Том, якому вже близько 75 років, вільно розмовляє українською мовою та став активним учасником громадського життя українських діаспорян. Управляє ж «Веселкою» син Тома і Марти Джейсон Бірчард, наполовину американець та наполовину українець. Всього від шлюбу Тома з Мартою народилось двоє дітей. Крім Джейсона це ще один син Том-молодший.\nДжейсон Бірчард почав працювати у Веселці ще з підліткового віку і з того часу виконував найрізноманітнішу роботу – від миття посуду та приготування їжі до обслуговування відвідувачів в якості офіціанта і вирішення фінансових питань ресторану. Як справжній українець, хоч і в другому поколінні, Джейсон не забуває про свою історичну Батьківщину. З початку Євромайдану та війни на Донбасі він активно пересилає кошти до України на потреби постраждалих, а пораненим українським солдатам, які приїздять до США за медичною допомогою, Бірчард-молодший оплачує лікування та протезування, а також забезпечує їх безкоштовним харчуванням у своєму ресторані. Під його керівництвом «Веселка», крім того, виступає спонсором українського фестивалю святого Юра, допомагає різноманітним екологічним і мистецьким проектам та навіть підтримує нью-йоркські театри, за що удостоїлась почесних нагород.\nВ той час як чимало відомих нью-йоркських ресторанів були змушені закритись, «Веселці» вдається успішно працювати вже понад 65 років. Заклад забезпечує роботою близько 85 чоловік, при чому різних національностей – це і українці (зокрема шеф-кухар), і американці, і поляки. Якщо вам цікаво, де ж готується вся веселківська смакота, то розкриємо таємницю – кухня ресторану знаходиться в підвальному приміщенні, безпосередньо під залом для відвідувачів.\n«Веселка» періодично проводить майстер-класи для бажаючих навчитись ліпити вареники, у 2009 році ресторан видав кулінарну книгу, на сторінках якої поділився з читачем рецептами більш як 120 власних страв. Дану книгу рецептів, а ще брендовану сувенірну продукції «Веселки» – кепки, футболки, шкарпетки, тарілки, склянки – та багато іншого можна придбати в онлайн-магазині на сайті ресторану veselka.com.\n«Веселка» на карті Нью-Йорку. Google Maps\n2. Іст-Віллиджський м’ясний магазин\nStacie Joy / EV Grieve\nУ 1949 році до США прибув український емігрант Юліан Бачинський, якому судилося залишити вагомий слід в житті діаспорянської громади. Його попередній життєвий шлях був нелегким. Так, під час Другої світової війни нацисти, окупувавши територію УРСР, поневолили Юліана та вивези до Німеччини для примусових робіт. Як і багато інших вихідців з України, Бачинський оселився в районі Іст-Віллидж, де в 1970 році відкрив власну крамницю традиційних українських продуктів – Іст-Віллиджський м’ясний магазин (East Village Meat Market).\nТут продається м’ясо, копчена шинка, ковбаси, сосиски, кров’янка, сири, бекон, сало, паштет, а також вареники, салати, голубці, млинці та випічка. М’ясні продукти виготовляються безпосередньо в магазині на кухні, що знаходиться позаду торгового залу, згідно традиційних українських рецептів. Тут є все для цього необхідне - від м’ясорубки і змішувача до ковбасного пресу і коптильного обладнання. На свята, такі як Великдень, коли клієнтський попит на м’ясну продукцію значно зростає, виробництво працює цілодобово. Також цікаво, що в м’ясному магазині є традиція проведення щорічного дня вареників, коли всім клієнтам дають покуштувати цю страву абсолютно безкоштовно.\nHideaway Report / editrixie / Flickr\nEast Village Meat Market / Facebook\nСеред клієнтів крамниці не лише община Іст-Віллидж. Сюди приїжджають на закупівлі навіть з інших штатів, таких як Коннектикут та Пенсильванія. Крім того, Іст-Віллиджський м’ясний магазин тісно співпрацює з рестораном «Веселка», через дорогу від якого і знаходиться. Саме тут заклад Тома Бірчарда закуповує ковбаси (цілих 100 кілограмів щотижня!), шинку, фарш, а також широкий асортимент інших м’ясних продуктів.\nЗнаковим також є те, що про колоритний м’ясний магазин свого часу писали знаменитий «Нью-Йорк таймс» та інше нью-йоркське видання «Віллидж войс». Керувати крамницею і дотепер продовжує невтомний Юліан Бачинський, який вже встиг відсвяткувати своє 90-річчя. Адреса Іст-Віллиджського м’ясного магазину: Друга авеню, буд. 139 (139 2nd Avenue), сайт: eastvillagemeatmarket.com.\nВиробництво ковбаси на кухні Іст-Віллиджського м’ясного магазину. Village Preservation\nЮліан Бачинський в своєму магазині. East Village Meat Market\n3. Український Іст-Віллиджський ресторан\nПерший поверх будинку Українського народного дому, що на 2-й авеню, 140-142 (140-142 2nd Avenue), займає ще один відомий заклад української кухні – Український Іст-Віллиджський ресторан (Ukrainian East Village Restaurant).\nAgorafy, Nate F. / Foursquare\nРесторан, відкритий у 1960-х роках новоприбулими мігрантами з України, пропонує відвідувачам такі страви як борщ, вареники, котлети по-київськи, шніцель, курка, ковбаса, деруни, риба, картопляне пюре, гречана каша, голубці, млинці, бігос, галушки, гуляш, яблучний пиріг, салати, домашній хліб та пиріжки з вишнями.\nЗсередини приміщення закладу оздоблене деревом та додатково прикрашене традиційним українським вбранням і посудом. Сторінка ресторану в соцмережі «Фейсбук»: facebook.com/ukrainianeastvillage.\nKate S. / Yelp\n4. Паб «Карпати»\nВ підвальному приміщенні будинку Українського народного дому знаходиться паб «Карпати» (Karpaty Pub), більше відомий під назвою «Лис Микита» (Sly Fox або Lys Mykyta), що походить він популярного персонажу казок Івана Франка. Тут можна скуштувати українського пива та інших напоїв за дуже помірними, як для Нью-Йорка, цінами. Адреса: 2-га авеню, буд. 140 (140 Second Avenue).\nJeffrey Neira / Facebook\nErik Ernshtayn / Facebook\n5. Українська національна федеральна кредитна спілка\nГоловний офіс Спілки на 2-й авеню, буд. 215. Kathy Willens / NPR / AP\nУкраїнська національна федеральна кредитна спілка (Ukrainian National Federal Credit Union) – це сучасна фінансова установа, що надає своїм членам широкий спектр послуг на ексклюзивних умовах.\nСюди входять, зокрема, мобільний та онлайн-банкінг, міжнародні та внутрішні грошові перекази, депозити та кредити (в тому числі на купівлю житла, авто, споживчі та підприємницькі кредити), платіжні картки, особові пенсійні рахунки, оформлення чеків, оренда сейфів для зберігання цінностей, а також страхування життя. Сайт УНФКС, на якому можна отримати повну інформацію щодо послуг установи: ukrnatfcu.org.\nСпілка нараховує більше 7 тисяч членів, володіє активами на понад 146 мільйонів доларів США та генерує чистий прибуток в сумі близько 600 тисяч доларів на рік. Для порівняння: на момент свого заснування Кредитівка налічувала всього дев’ять членів та мала в своєму розпорядженні лише 3,5 тис. доларів активів.\nЩо важливо, установа демонструє стабільне зростання, незважаючи на різноманітні кризи, які періодично настигають американську та світову економіку. Зразковість діяльності Спілки на предмет дотримання всіх вимог федерального законодавства США підтвердили численні аудиторські перевірки. Крім того, всі грошові вклади клієнтів УНФКС гарантовані на суму в чверть мільйона доларів спеціальною агенцією уряду США – Національною адміністрацією кредитних спілок.\nРічні загальні збори. Свобода\nЧленство в Кредитівці є ексклюзивним та недоступним для широкого загалу. Вступити до неї можуть лише прихожани та духовенство Українського православного собору Святої Трійці, Українського православного катедрального собору святого Володимира (місто Нью-Йорк), та церкви-пам'ятника святого Андрія (містечко Саут-Баунд-Брук, штат Нью-Джерсі), а також близькі члени їх сімей.\nУНФКС за структурою власності є кооперативом та повністю належить своїм членам, які здійснюють безпосереднє управління через Загальні збори, що проводяться з певною періодичністю. При цьому, виходячи з рангу учасників (а серед них чимало запрошених гостей, які не є членами Спілки), такі збори нічим не поступаються впливовим симпозіумам. Це і Постійний представник України при ООН, Генеральний консул України в Нью-Йорку, настоятелі найбільших українських нью-йоркських храмів, зокрема згаданих вище соборів св. Трійці та св. Володимира, а також Української католицької церкви святого Юра та Української православної церкви всіх Святих, керівництво Централі українських кооперативів Америки, Союзу українок Америки, Фундації Українського вільного університету, Організації оборони чотирьох свобід України, радіо «Домівка», кредитної спілки «Нова» (Кліфтон, штат Нью-Джерсі), Федеральної кредитної спілки «СУМА», а також інші високопоставлені особи.\nТак як Спілка за своїм юридичним статусом є неприбутковою організацію, то дивіденди її членам не виплачуються. Натомість, прибуток установи зараховується їм в якості знижок у вартості послуг та ставок за кредитами, а також у вигляді підвищених відсотків за депозитами.\nСпілка була заснована у 1965 році при Українському православному соборі Святої Трійці, що в Південному Манхеттені, членами православної громади Нью-Йорка з мігрантів-українців. Спочатку вона діяла при храмі, а пізніше переїхала в окрему будівлю на Східній 9-й вулиці, де приймала відвідувачів тричі на тиждень. У 1993 році Спілка перебралася в новопридбане приміщення за адресою 2-га авеню, буд. 215 (215 Second Avenue), що на розі з Східною 13-ю вулицею, де тепер і розташовується її головний офіс.\nНа початку свого існування Кредитівка називалась Українською православною федеральною кредитною спілкою. Під такою вивіскою вона пропрацювала більше 40 років, після цього чого змінила свою назву на поточну, хоча в народі її і до цих пір продовжують іменувати «православною».\nКрім головного офісу, УНФКС має також чотири відділення – одне нью-йоркське, що знаходиться в Брукліні на Східній 17-й вулиці, буд. 1678 (1678 East 17th Street) неподалік знаменитого району Брайтон-Біч, а інші три в містах Перт-Амбой та Картерет, а також містечку Саут-Баунд-Брук (всі – штат Нью-Джерсі). Найстаріше з відділень – у Саут-Баунд-Бруку, яке з’явилось в 1994 році. Відділення в Картереті було відкрито у 1998 році, в Брукліні – в 2002 році, а в Перт-Амбої – у 2013 році.\nГоловний офіс Спілки на карті Нью-Йорку. Google Maps\nУНФКС важливу увагу приділяє фінансовій підтримці українського уряду, різноманітних українських громадських організацій, церков, освітніх закладів, друкованих засобів масової інформації, а також соціальних та культурних заходів, що проводяться українською діаспорою в США. При цьому, щорічна сума пожертв Спілки на благодійні проекти може сягати цілих 150 тисяч доларів.\nТак, спонсорську підтримку від УНФКС отримують, зокрема, Український конгресовий комітет Америки, Організація оборони чотирьох свобід України, Союз українок Америки, Спілка української молоді, «Пласт», Спілка українських студентських товариств Америки, громадська організація «Нова українська хвиля» та школа українознавства «Нова хвилька», що діє при ній, та українське консульство.\nУ 2011 році Спілка додала до асортименту своїх послуг новий цікавий продукт – кредитну картку «Віза Голодомор». Особливість картки в тому, що 1% від суми витрат за нею спрямовується на фінансування діяльності Крайового комітету США з визнання Голодомору геноцидом, пов’язаної з поширенням правдивої інформації про те, що Голодомор 1932-1933 років був штучним голодом, організованим сталінською владою саме з метою винищення українців як народу. При цьому, власники карт не несуть жодних додаткових витрат, а благодійні внески до Крайового комітету Спілка сплачує за власний рахунок як своєрідний кешбек.\nЗ початком військових дій на Донбасі УНФКС не залишилась осторонь, а натомість активно долучилась до надання як матеріальої, так і політичної підтримки нашій державі. Спілка також докладає значних зусиль для відродження кредитного руху в Україні, який був фактично знищений з приходом радянської влади, а також для підвищення фінансової грамотності громадян, щоб сформувати в них вміння розумно розпоряджатися коштами. Крім того, УНКФС всіляко підтримує розвиток демократії, позитивні політичні зрушення та побудову громадянського суспільства в нашій країні, адже від цього напряму залежить добробут населення.\nТож не дивно, що у 2017 році голова Ради директорів Спілки Степан Качурак під час свого візиту до України був нагороджений з рук спікера українського парламенту медаллю та почесною грамотою Верховної Ради «За особливі заслуги перед Українським народом», ставши першим іноземцем, удостоєним цієї почесної відзнаки.\nБруклінське відділення. Maksym Stetsyuk / Foursquare\nБруклінське відділення на карті Нью-Йорку. Google Maps\nUaModna:П'ять українських бізнесів Нью-Йорку, які варто відвідати


Американські міномети оснастили GPS-навігаторами - Наука та IT - TCH.ua\nАмериканські міномети оснастили GPS-навігаторами\nНаука та IT 29 вересня 2009, 16:58\nАрмія США збирається за допомогою високих технологій вивести переозброєння військ на новий рівень.\nАрмія США спільно з підрозділом фірми General Dynamics розпочала тестові випробування новими боєзарядами для 120-мм міномета, оснащеними GPS-датчиком.\nУстаткування складається з двох частин. Перша - GPS-приймач і передавач – встановлюються на снаряд (міну) підвищеної потужності M934A1. Друга частина – приймач і мікрокомп'ютер - кріпляться до стандартного армійського 120−мм міномету.\nСистема дозволяє значно підвищити точність стрілянини на всіх дистанціях, від 200 м до 7,2 км. включно. Важливо, що запровадження системи не потребує переозброєння підрозділів, досить вдосконалити старі міномети невеликим пристроєм і доправити нові снаряди.\nНова розробка дозволить командиру підрозділу вести більш точний вогонь, що у більшості випадків позбавить його від необхідності викликати вогонь великокаліберної артилерії або вдаватися до допомоги авіації.\nРаніше мінометні снаряди в основному були призначені для поразки живої сили на великій площі, оскільки невисока точність попадання компенсувалася великим радіусом розльоту осколків.\nВикористання високих технологій надасть можливість впевнено і швидко вражати точкові цілі, такі як укриття, легкоброньовані транспортні засоби тощо.\n"Ми працювали над цією системою п'ять років. Результатом нашої роботи став невеликий прилад, який простий у використанні, але надає високу точність", - розповів менеджер проекту Джо Баззет.\nЗа його словами, тестові випробування демонструють не лише високу точність, але і високу стабільність результатів.\nМікрокомп'ютер отримує дані з GPS-датчика на всій протяжності траєкторії, аж до зіткнення з ціллю. Перед пострілом система отримує координати вогняної позиції, на якій перебуває міномет.