Адам - Віктор Близнець хлопчик І тінь повісті рицар совісті передмова В. О. Базилевського\nНа нашому кутку, в Шатрищах, хлопців нема. Вважай, ми з матір’ю тут самі, бо що то за сусіди — під ярком Глипина хата (а Глипа цілими днями спить), далі забута й обшарпана оселя старої Сірохи, у котрої, кажуть, після війни два хлопчики підірвались на міні. Від Шатрищів до села далеко, і мати не пускає мене туди. Я один блукаю в саду, сам один купаюсь на річці… А втім, чого це один? Коли я схиляюсь над річкою і довго-довго дивлюсь у воду, із тремтливого дна, із живої сутені випливають до мене двоє облич. То мої друзі — Адам і Ніна. У мого друга товсте ім’я — Адам. От Ніна — тонке, прозоре ім’я. Попробуйте на язик: Ні-і-ін-на… Правда, бринить, як звук павутинки на вітрі? А тепер: Ад-ддам… Уявляєш собі величезний, немов козацька могила, дзвін і його стомлений вечірній голос: ддам!..\nНе було в березі кращого місця, ніж на броду. Тиха маленька річка, де-не-де ковбані, корчі, холодна тінь од верби, аж ось і кам’яний брід. Його видно здалеку. Берег зелений, кушир, осока, латаття, і серед густої трави — неначе слонова спина. Горбом виступає камінь-валун. Це починається брід. На броду мати пере білизну. Бува, як розвішає по кущах та по вербах білі покривала й наволочки, глянеш — наче спустились на луг парашути. Я помагаю мамі: бовтаюсь у воді — до зелених «сиріт» на тілі. Якщо не купаюсь, то повзаю на колінах, вивчаю скелі-пороги, водоспади, протоки, острови й печери. Так от, про скелі-пороги. Це не якісь там могутні скелі. Це дві кам’яні плахи, рівні й гладенькі, по яких протікає річка. Одна плаха під водою, друга виступає з води, між ними глибока щілина. Щілина — то моя протока. Вона трохи вузька, туди ледь ноги мої пролазять, зате ні в кого іншого такої протоки нема. Річка тут широко розливається по кам’яному ложу, плюскотить, перекочує хвильки, відсяває живим сріблом. Погравшись на сонці, вода падає в протоку і сварливо булькоче десь під камінням. Цілий день можна слухать, як дзюрчить вода. Сядеш на камінь (а він гарячий!.. І крізь штанці пече), спустиш ноги в щілину і замреш. Там, у глибині, клекоче тугий пронизливий струмінь, випихає тебе з тісної печерки. І вода насподі темна, студена, зразу ломить в кістках, ноги аж заклякають. Виставиш п’яти на сонце, а сам заглядаєш в розколину. Зверху камінь чистий, гладенько відполірований, та чим далі вниз — темніший, слизький, бурий від моху. І в глибині розвіваються густі вовнисті бороди, такі бородиська, як у Чорномора; повзають там стоногі рачки, водяні блохи і хтось сердито дмухає із дна. Аж моторошно стає… Зате на мілководді, на сірій кам’яній підошві, течія світла, весела і тепла-тепла, як купіль у ночвах. Сюди припливають мальки; вони табунцями ходять попід берегом, шукають поживу. Я сидів над своєю протокою. І саме пускав на воду щавлеві листки — швидкі каравели — й проводив їх поміж скелями, коли раптом упала на мене тінь. Наче птах став за спиною. Я прищулився й ждав: хто це? — Що ви робите, сер капітан? — пролунав голос. Голос людський. Це могло б заспокоїти, але гримнув він так несподівано, що мене кольнуло під бік. Я пригнувся і щось замугикав собі під ніс (хай не думає той, що я злякався або дуже цікавий до зайшлої людини; у мене свій клопіт — вивести каравели з бурхливої протоки). — Сер! Зустрівшись у морі, капітани вітають один одного… Здрастуйте! Гм, у нашому селі ніхто не говорить, як на острові Скарбів. Я повернувся. На березі стояв тонкий цибатий чоловік, одягнений не по-тутешньому: у світло-сірих штанях, у білій нейлоновій тенісці, на голові небесно-легкий капелюх. Одяг на сонці просвічувався, і чоловік здавався безтілесним. — Добридень, — сказав я, зручно всідаючись (тобто обхопивши коліна руками). — Я знаю, хто ви такий. Ви той дядько, що приїхав до баби Сірохи. — Абсолютно точно! — мовив цибатий, спустився на камінь, зняв черевики, виставив на сонце кістляві, синювато-білі ноги. — Мм, як тепло! — прижмурився він. — Тут ми погріємо кісточки. Він зняв капелюха, поклав його поруч, рукою пригладив чуба. І тут я загледів, що в нього не наше обличчя, ну не таке, як у Глипи, у баби Сірохи, у мене. Ми за літо підсмаглявимось, як горщик на вогні. А в нього… Не те що біле, а блідо-прозоре лице, гострий ніс, гостре підборіддя, де-не-де синюваті щетинки. Здавалось, він ніколи не виходив на сонце. — Сер! — сказав чоловік. — Не називайте мене дядьком, я не заслужив цього почесного звання. Звертайтесь просто: Адам. Так мене хлопці кликали в інституті. — Адам? — прикахикнув я недовірливо. — Ви не той… не дурите? — Ані грама. Моє прізвище Адаменко. Для зручності — Адам. Був такий перший чоловік на землі. Це ж непогано — десь і в чомусь бути першим… А вас як звати? — Льонька. — Не годиться. Льонька — щось бідненько. Будеш Лендом. Капітан третього рангу Ленд. Звучить? — Ну вас… Смієтесь з мене. — Грім на мою голову, якщо я сміюсь! Ви ж капітан цієї флотилії? — І він показав на щавлеві листки, що випливли на тиху воду і низкою, як справжні каравели, приставали до берега. «Диви, — подумав я. — А таки догадався, що це флотилія. Бо в старших так: бачить листок і каже — листок. І не знає, що той листок може бути чим завгодно: на воді — човном, у повітрі — птахом, а на грудях — орденом… Мабуть, не дурний чоловік, цей Адам», — подумав я. Адам закасав штани (і литки в нього були синьо-білі), закасав штани по коліна й сказав: — Давай побродимо. Он там, — кивнув на чистий підводний камінь. Як чапля, він задер і поставив у воду одну довжелезну ногу, голосно ухнув (чого? вода ж тепла), поставив другу ногу, знов примружив очі — хороше!.. І я за ним побрів на мілководдя. Течія тут світла, прудка, дзюрчить, гомонить скоромовкою. Вода бистро-бистро обтікає ноги, лоскоче між пальцями, студить розпашіле тіло. Ми трошки постояли на камені; Адам перегнувся, наче переламався в попереку, і довгим носом націлився у воду. — Ленд, що то таке? Край берега стирчала трухлява гілка, чорнильно-чорна, і ту гілку обліпили такі ж чорні буруб’яшки. Обліпили густо-густо, цілими купами. — Що то воно? — спитав Адам. — Черепашки, — сказав я. — Присмокталися до гілки й сплять. От якби цю гілку та кинуть туди на глибоке, то всі черепашки відлипнуть, бо їм насподі холодно. І виповзуть всі на мілке, на літню воду. — А то що? — знов, як чапля, зігнувся Адам, позираючи на дно. — Жуки-плавунці. Гляньте, не пливуть, а наче стрибають. Видно, у них моторчики є. — А то? — показав Адам на листок лопуха, що звисав над водою. — То жаб’яча хата. Пригляньтесь: листок не простий, з нього жаби капшук зробили. Ось так удвоє склали і добре склеїли. Зараз там ікра. А як тільки вилупляться пуголовки, кожен прорве собі дірочку і — плюсь у воду. Стрибає! — Диви, чудасія! Нас такого і не вчили в інституті. — А чого ж вас учили? — Як зробити штучне сонце. Щоб світило сильніше за справжнє. — О! — пришморгнув я носом. — Сонце!.. Більше за наше! — А хіба тобі мало одного? І так підгорів, як папуасик. — Але ж… два сонця. Одне вдень, друге вночі. Гуляй собі, скільки хочеш. Скажіть, скоро таке сонце зроблять? — Розумієш, Ленд, — спохмурнів Адам, прищурив світло-сірі холодні очі. — Вчені робили сонце; думали, воно світитиме людям. А сонце вийшло неживуче; воно, як сірник, спалахне вогнем і тут же погасне. Тільки сірник той страшенно величезний… Землю може спалить. Скелі, ріки, небо — все згорить… Я хотів уявити собі той страшецький вогонь. Що то за сірник, скажіть, і яка у нього головка, що може підпалити землю, небо і цілі моря?.. Проте думки мої обірвав Адам. — Ет! — махнув він рукою. — Не морщ свого лоба. Тут, над річкою, просто рай, а ми з тобою завелись про пекло. Та й лікарі заборонили мені думати й говорити про це. Давай краще, знаєш, що зробимо? — Адам хазяйським оком оглянув кущі осоки, замулений берег нижче броду і сказав: — Давай краще зробимо греблю. І водяний млинок. Ми вийшли на камінь. Адам звелів роздягатись. І перший скинув теніску, штани з гострими складками, зостався в самих трусах. Леле моя! Який же він білий, який незграбний! Худий, драбинчастий, під синьою шкірою видно увесь кістяк — можна ребра щитать. Такої білої людини з такими довгими руками не було ще у нас на березі. Я теж роздягнувся, склав на камінці одежу, поруч з Адамовою. Прикинув собі в думці: що було б, якби я надів його штани? Ого, мабуть, пірнув би з головою, і ще хватило б штанів, щоб зав’язати їх на два вузли. Зростом я програвав, це точно. Але можу ось чим помірятись — загаром. Будь ласка, у мене, як мати каже, спина в шоколаді (може, трохи й з лепом), а в нього? Гусяче тіло… Та не біда, поживе, підсмаглявіє у нас. Отож ми склали одежу і нижче броду спустились до річки. Тільки до води — і назад: берег тут грузький, мул, як чорна кваша, станеш ногою — буль-буль! — пішли пузирі, глибше грузнеш — більше болотних пузирів, лоскочуть тобі коліна. Тут не те що гребельки, поганої гатки не зробиш. Знайшли місце сухіше, Адам сказав: — Почнемо! Замішуй круту грязюку і подавай. Мул попався тужавий, з глиною. Я ліплю пампушки, приплескую їх, подаю Адамові. Річка тут вузенька, а в Адама ходулі довженні, він стоїть над водою, як підйомний кран. Він хитро ліпить греблю: кладе загату з одного і з другого берега, а посередині лишає протоку. Росте гребелька, і піднімається вода, затоплює кущ осоки; вже ціле озерце зібралося перед нашою стіною. Вода не ліньки тече, а каламутним бурчаком біжить з горловини. — Давай, давай більше глини! — підганяє мене Адам. Він саме загачує протоку, річка сичить, підмиває нашу споруду. Захапався Адам. Він, мабуть, і не здогадується, як підфарбувало його: став рябий. Від ніг до голови рябий, в темно-бурих латках. Як зебра! Та це не заважає йому: кістлявими руками, наче кочергами, вихоплює у мене з-під носа кавалки глини, укладає, втрамбовує в греблю, і дивись — вгамувалася річка. — О! — каже Адам. — Де ж нам узяти лоток? — А що це таке, — питаю, — лоток? _ — Ну проста штукенція, труба чи коритце, по якому стікатиме вода. Умгу, штукенція… Хутенько (в думках, звичайно) оббіг я свій двір, заскочив у сіни, у сарай, у погріб — не знайшов нічого підхожого. А ринва за хатою? Залізна труба, іржою побита, я з неї будував дальнобійну гармату. — Ринва годиться? — питаю. — Кращого й не треба. Тягни! Тільки швиденько. Думаю, поки збігаю туди й назад — і греблю рознесе. Я так припустив до хати, що мене наче вітром винесло на гору. А біг до річки — аж лопотіло за вухами. За мною стрибала й деренчала труба, така ж руда й вогниста, як Рекс; вона вимазала мені всі ребра цегляною фарбою. Примчав у берег. Ні, стоїть ще наша загата. І вода піднялася високо, де був кущ — стирчать лиш зелені вершки. Тут вода розлилась, а за греблею зовсім спала, видно голе дно, драглистий мул, і повзають у калюжах водяні блохи, жуки, в’юнці. Адам підхвалив мене, взяв ринву і вмурував її в греблю; зверху ще наклав товстенько глини. І ось по трубі, спочатку несмілою цівкою, потім сильніше, потекла вода. Сколочена, вона світлішала, набирала сили, струменем падала вниз і під греблею вибивала вирву, схожу на слід копита. Вода неслась, бурмотіла в трубі, з шумом розкидала бризки. І здавалось: заграв під вербами весняний ручай. — Ну як? — спитав Адам. — Як вам подобається музика? Він стояв, палка з поперечкою, замурзано всміхаючись. Видно, був задоволений, прилизував чубчик — рідке волоссячко, таке, що геть просвічувалось. — Завтра, шановний Ленд, — виголосив Адам, — завтра ми зробимо дерев’яний млинок (сьогодні вже пізно) і поставимо його під лотком. Побачиш, як працює вода на людину. Про це, пам’ятаєш, сказав Маршак: Щоб, скакаючи з вершини,\nце ми зробимо завтра. А зараз… Зараз ми щось придумаєм. З таємничим виглядом Адам пішов у кущі; він ступав, як білий шукач серед джунглів, — тихо і обережно; назбирав паличок, з молодої верби зняв смугу кори, вирвав цупку лопушину. З нехитрою здобиччю повернувся назад. Довго мудрував: круг лотка втикав палички, на ці стирчаки настромив лопушину і корою прив’язав листок. Він ще лаштував свою премудрацію, як вода часто, лунко, зухвало затарабанила по листочку. — Ла-та-та-та!.. — залопотів листок. Струмінь бив по краю лопушини, і вона дрижала, швидко-швидко лопочучи. Вже вечоріло; була тиха година, коли тіні виповзають із-під верб. І в цей час на весь берег заговорила ріка. Я дивився на Адама, як на майстра-чарівника. А він, схиливши голову набік, світив білими зубами, і на білому обличчі його застигла безкровна усмішка. — Як зветься ваша річка? — спитав Адам. — Ніяк не зветься. Річка, та й годі. Хлопці дражнять — Жаб’яча. — Погано, — сказав Адам. — Подумай: аби не було річок, ані джерельця, ані жодного струмка, що б робили люди? Вони вимерли б, як риби на піску. Річка дає нам життя. А ми лінимося дати їй навіть ім’я… Послухай зараз: як можна назвати річку? Я нашорошив вуха: тиша, спокій на лузі, у саду туркоче горлиця, а за нашою греблею по-лелечому, невгамовно лопотить річка. — Лопотиха, — вимовив я. — Може, так назвати? — Лопотиха, — повторив Адам. — Добре ім’я. Завтра ж нанесемо на карту нашу річку. Щоб знали по всіх світах: є на землі тихе й тепле водоймище, яке відкрили для людства два капітани, Ленд і Адам. У мене виникла підозра: а може, цей надзвичайно довгов’язий чоловік справді прибув з острова Скарбів, де живуть матроси і продавці лимонаду? Бо в нас у Шатрищах таких сухоребрих людей нема, це раз. А друге, ніхто не балакає тут, як славетні капітани в книжках. Словом, я мав таємну надію, що ми з Адамом ще помандруємо кудись невідомо куди. А поки що ми подались до броду і на мілководді заходились відмивати бруд собачим милом (це така трава, схожа на лишайник). З-під кущів, з потемнілого прибережжя потягло прохолодою, гостро запахла м’ята, а вечірня вода стала ще тепліша. М’яка, добра вода, стоїш на глибокому і виходить не хочеться. «Цікаво, — міркую собі, — який-то млинок зробить він завтра?» — Адаме, — починаю розпитувати здалеку, — ви надовго до нас приїхали? Мовчить. Одвернувся, дивиться на верхів’я дерев, підзолочені сонцем. Розсердився на мене, так чого? Може, не дочув? Я голосніше: — Ви на врем’я, кажу, приїхали чи будете жить у баби? — Ні, — голос у нього з льодком. — Я приїхав сюди… помирать. Він сказав це спокійно, так спокійно, що я відчув: із води побігли дрижні й холодними змійками поповзли мені по спині… Жартує Адам? А голос? Таким голосом не жартують. Адам повернувся до мене. Плечі в нього були опущені; висохлі руки, як неживі, висіли вздовж тулуба. Я тільки зараз помітив: Адам світився. Сонце кидало на нього низьке проміння, і в Адама світилось прозоре обличчя, світились хрящуваті вуха, світилось немічне тіло. Я зрозумів: Адам не жартує. Його поїдає мертвий огонь. — Розумієш, Ленд, — прищулив холодні очі Адам, — є така невесела штука, називається білокрів’я… Ти бачив, як догоряє свічка? Потроху, поволі полум’я злизує віск, аж до остатку. Так і хвороба — спалює кров, краплю за краплею, до останньої кровинки. Лікарі дивуються з того, що я ще й досі живу… Та, мабуть, недовго вже… Він махнув рукою — ет, мовляв, к бісу журливі балачки! — і звелів хутенько одягатись. Поспішали додому. Адам ривками дерся на гору, високо підкидаючи ноги. Я дріботів за ним, і мене гойдало хтозна-чого. А між вербами, які вкутались теплим присмерком, сонно лопотіла річка.\nНі завтра, ні післязавтра Адам не прийшов до греблі. …То була сумна руїна. За ніч Лопотиха розмила загату, розкидала увалки глини по течії. Від греблі зостались тільки горбочки землі при самій воді. Ніби стояла фортеця, і якась орда зруйнувала її, стіни звалила в річку. Я поплівся вздовж берега. Під корчем виглядав із мулу краєчок труби, і коли я смикнув її, з труби вискочила зелена жаба-ропуха. Мулом затягло і лопушиний листок; він був негодящий — подертий на клапті… Озерця нема, річка більш не лопоче, біжить смирненько старим своїм руслом. І скільки б я не старався, сам не зроблю ні греблі, ні співучого лотка. Сумно стало. Я пішов додому. Минув після того і день, і другий, і от настав лункий сонячний ранок з перегуком півнів по селах. Закортіло мені поблукати над річкою. У нас коло річки росте лугова трава-гусятниця. Вона шовковиста, густа, як вата. Глянеш — зелений килимок простелено між вербами. На сіно ця трава не годиться: її не вскубнеш косою, збивається в клубки. А зате, як випаде роса, наче морозцем прихопить траву — сива-сива шубка. А сонце зійде — горить, іскриться весь луг. Забредеш в росу, і хочеться тобі, як лошаті, повибрикувати, похвицати п’ятами, навіть пустити берегом лунке, відчайдушне: і-го-го! Я побіг до верби й назад, повернув до річки, а за мною — темна доріжка по траві. Роса холодна, з димком, пече, заходить у зашпори. Я припускаю чимдуж, збиваю ногами росу, і вона розсипає намисто — вишневі, райдужні бризки. Став коло броду, глядь: і-і-іх, штани мої сині, а ще одні в скрині! Мокрі-мокренні, аж хлющать, прилипли до тіла. Ясно, мати не погладить по голівці. Стою, розмишляю, як далі жить. Міркую собі, а воно не міркується. Щось мені заважає, ніби гедзь дзижчить над вухом. Що воно? Я не можу второпать, а проте відчуваю: у березі щось змінилося. О!.. Чуєте? Не так гомонить річка. Я вже знаю, як річка міняє свій голос. Вранці — чиста, світла вода, і дзюрчить вона срібним потічком; в обідню пору, в спеку вода розмліває, хлюпоче ліниво, приглушено; а під вечір — тихо шумить, заспокійливо, і шум цей чути далеко… Так було завжди. А зараз, а в цю хвилину? Чуєте? Буянить вода. З плескотом, з присвистом туркоче під вербами. Щось воно є! Поміж кущами, пригинці спускаюсь до річки. Ба, знов піднялась течія, залило вже камінь, що стояв над водою. Я бігом туди, на старе місце, де ми ліпили загату. Так і знав — нова гребелька! Ще вища. І озерко ще більше. І хурчить млинок. Звідки воно взялось? Як воно виросло? Коли?.. Я боюсь ворухнутись, щоб не зникло чудо. Стою, прикипів до землі, тільки очима лупаю. Справжній млинок… Ну як вам розказати про нього? Ось так, під лотком, стоять ноги-опори, дві грубенькі палиці. Вони з ріжками вгорі, і на тих ріжках лежить поперечка. А на поперечці — дерев’яний млинок. У нього лопаті, як долоньки, підставлені до лотка. Падає струмінь води, б’є по крилах-долоньках, і хурчить, крутиться млинок, розсіває пил водяний, і світиться під греблею маленьке сонечко. Слухав і ще хотілося слухати, як плескотить вода, як приляскують лопаті, як гудуть опори. Слухав би ще, але ж треба підійти, роздивитися зблизька, руками попробувати, Що воно там і до чого. Я обмацав кожну паличку, і тугенькі вузли з вербового лика, і лопаті — все від сучка до задирки; а тоді зупиняв і пускав млинок, ловив язиком краплі, які зриваються з лопатей, і навіть пальцем видавив канавку в греблі, щоб перевірити, чи міцно зліплена стіна. Але стривайте… Виходить, Адам ще раз побував на річці. І зробив млинок. Але як — таємно? І коли — вночі? І хто дозволив йому з гарячкою, з такою температурою вставати? Я слухав млинок до самого вечора, нібито знав, що недовго йому хурчати, що скоїться нове лихо. Так воно й сталося. Обідня спека. Задуха. Ліниво хлюпоче вода. Я лежу на камені, як заснула рибина. Плечі й руки обм’якли, важка-важка голова, не можу кліпнути оком. Тут, на камені, лежить і млинок. Висмикнутий з мулу, розчахнутий, сушиться він на сонці. Річка знов рознесла гребельку. І знов уночі Все злодійське, мабуть, робиться вночі. Рекса вбили натемну. І млинок… Неначе лиходії підкралися смерком, звалили його в багнюку і чобітьми втоптали. Сухо в роті й гірко. Адам не прийде. А що я сам? Що я можу сам? Коли мати штурхне в потилицю, тоді краще одному: забився в куток, похлипав трошки — і все пройшло. А от як зараз: ніхто й не штурхав у спину, і все-таки гірко… Розчахнутий млинок — і кому ти скажеш про це? Кому розповіси? Треба, щоб хтось та був. Щоб лежав поруч, грівся на сонці, слухав тебе, а ти почав би так: «Прибіг я вранці, глядь — греблі нема…» Я хочу друга. Хочу, щоб хтось до мене прийшов. Спираюсь на лікті, кидаю погляд на річку, аж туди, де вона вибігає з-за пагорба, напружено дивлюсь і бачу: пливе… пливе човник. Тихо прямує під вербами, поминає острівці водяних лілей, безшумно виходить на плесо, ані хлюпне, ані бовтне веслом. Сонце всипало річку блискітками, і човник пливе, як місяць між зорями, і хтось підгрібає веслом, править до нашого берега. Вже недалеко — ось він! Повертає до броду, і видно блакитний човник і блакитне весло, і сидить у човнику — хто б ви думали? — дівчинка. Вона теж блакитна, очі великі й здивовані, у косах — біла стрічка. Я й не стямився, як човник заплив у протоку і став. Став під скелею, на швидкій течії. Дівчина витягла мокре весельце й поклала на дно човна. І звела на мене голубі очі. — Ти мене кликав? — спитала вона. — Та ні, не кликав… Просто хотів, щоб ти приїхала. — Ну добре. Прив’яжи, будь ласка, човен, а то понесе за водою. Вона кинула мені ланцюжок, і я прив’язав його до старого кореня, що ліктем виступав із землі. — Слухай, — сказав я. — Протока вузенька, моя нога ледь пролазить між скелями, а як ти запливла сюди? Тінь пробігла по її обличчі. Вона пригнулась, зняла білу туфельку, постукала нею об борт човна, буцімто вибиває пісок. Мабуть, не любила, щоб її дуже розпитували. Взувши туфельку, дівчина глянула на камінь, де я лежав, і спитала: — Що то коло тебе? — Млинок. Вночі потрощило його. — Це Адам тобі зробив, правда ж? — Адам. А звідки ти знаєш? І знов вона промовчала. Схилила голову, пальцем підперла щоку й спитала журливим голосом: — Скажи, чи ходить зараз Адам у капелюсі? — Ні, — відказав я. — Не ходить у капелюсі. І взагалі не ходить. Лежить у хаті в Сірохи. Баба кутає Адама й голосить, синів своїх згадує… А Сіроха, щоб ти знала, це мати його матері, або ж баба. І каже Адам, що втік сюди від лікарів, бо ганялись вони з уколами; втік, та бач — застудився. Такий слабий, встати не годен. — Я знаю, — спохмурніла дівчина й сумно глянула на потік води, що падав із каменя в розколину. — Він безпорадний, як дитя, йому й близько не можна підходити до річки, а він цілий день пробовтався… а вночі задихався, був гарячий мов жар… І потім, ще зовсім хворий, нишком подався на річку, щоб збудувати млинок. Хвилі гойдали човник, і дівчинка гойдалася чи, може, печально хитала головою. — Передай привіт йому, — мовила вона строго, — і ще передай: я на нього сердита. Хай береже себе. — Від кого ж передати? — Скажи, від Ніни. Він знає мене. — A-а! Так це ти Ніна! — підвівсь я, здивований. — Ти якось приснилась була мені. Сниться, наче бринить павутинка на вітрі і тоненько-тоненько виводить: Ні-і-іна… — Мені час, — промовила Ніна. — Одв’яжи човен. Коли я подав їй прив’язь, вона відштовхнулась веслом і швидко понеслась з протоки. В блакитному платті, з білою стьожкою в косі, вона стояла в човні, освітлена сонцем, і здавалось — пливе по воді свічка з трепетним вогником. — Прощай! — здаля махнула рукою. — Прощай! — гукнув їй услід. — Ще приїжджай! Човник поплив униз по течії, тінню промайнув між деревами, зник за крутим поворотом. І свічка, здавалось, погасла. Вдруге вона припливла надвечір. Вже сутінь залягла між берегами, кумкало десь жабеня, вода була спокійна, з глянсом. І тоді показався її човник. Як і першого разу, він ішов згори, з тих країв, де заходить сонце і де починається річка. Ще здалеку видно було, що човник у Ніни інший, не голубий, а білий з темними рисками, наче зроблений з березових лубків. Човник березово-білий, і Ніна у білому сарафанчику, з чорною стрічкою в косі. І сьогодні вона смутна; може, навіть смутніша, ніж була вчора. Вона причалила до берега, привіталася, склала руки на колінцях і, зажурена, дивилася з човна у воду. — Ніно, — почав я розмову. — Це багато, коли тридцять дев’ять і п’ять? — Тридцять дев’ять — багато, — зітхнула вона, — а якщо і п’ять — ще більше. — Така в нього температура. Кажуть, помре… Ніна, схиливши голову, мовчала. Щось тихо булькнуло — може, впала сльозина у воду. — Ти був у нього? — кліпнула на мене мокрими віями. — Був. Його перенесли у двір під яблуню. Він лежить білий як сніг. І, здається, не дише. Очі заплющені, такі сині-сині, а в куточках білі росинки… Він мене спершу не признав. Я підійшов, поторсав за плечі: «Адам, Адам», — кажу. Як неживий. Тоді я ще поторсав — він ніби очнувся, рукою лап-лап… до мене потягся. «А-а-а, — каже. — Це ти, Ленд, — прошепотів губами. — Нічого, нічого, капітане. Ми ще з тобою змайструємо греблю, справжню, з цегли…» І втішає, рукою мене погладжує. Пальці в нього безсилі, тільки гарячі, з дрожем… Я хотів сказати, ну багато сказати йому, так мене відправили. Годі, мовляв, не треба, не можна його тривожити… Там, у Сірохи, якась жінка чужа, пухленька вся, в білому халаті… — Я знаю її, — обізвалась Ніна. — То найстарша лікарка. Аж із Києва привезена. «Ого! — подумав я. — З Києва! А хто ж її викликав? Хто привіз?» — Я потайки зиркнув на Ніну, бо згадав, як учора вона спішно кудись попливла. Тінню промайнула між вербами й зникла… Може, вона?.. Може, Ніна привезла швидку допомогу, щоб рятувати Адама? Ніч. Шумить очерет, крякає щось під кручею. Вона пливе сама-самісінька, а за нею вовки… Правда, які ж вовки на воді? Ну тигри, ну крокодили женуться за нею, човен хитає, заносить у ями, а вона дивиться в темряву і шепоче: «Допомогу!.. Швидку допомогу!» Так чи не так мандрувала Ніна вночі, я не питав її. Не наважився. Бо зрозумів: не любить вона бабських розпитів. Очевидно, сталося з нею щось сумне, і вона не хоче про це говорити. Не змовляючись, ми сиділи мовчки: я на березі, Ніна у своєму човні. Сонце майже скотилось за гору; небо на заході було червоне, і червонясті відблиски падали на річку. Край берега, на стишеній воді, стояв білий човник, у ньому гойдалась дівчинка, і очі в неї були зажурені. — Ніно, — сказав я неголосно. — Я хочу померти. Тільки ненадовго. Хочу подивитися, що робиться там, під землею. Ну, зберуться люди, поплачуть, поголосять, засиплять могилу і підуть. А далі? А що тоді? Лежиш у домовині. Тихо. Чорно. І ось… відчиняються двері, залізні, скрипучі, і ти встаєш і спускаєшся вниз, начебто в погріб, а там, серед мороку — густо людей, тих, що померли колись… — Не треба! — здригнулася Ніна, й обличчя в неї стемніло. — Звідти ніхто не повертається… Я знала багатьох, я з ними дружила, вони повиростали, і кого вбило, кого хвороба задавила, — ніхто не повернувся. Не смій помирати, чуєш! — пристукнула вона кулачком і строго глянула на мене. — І Адамові скажи: хто помре, той більше не житиме. Я сидів ошелешений. «Як же так? — думав я. — Куди ж я подінусь? Ось у мене руки, ноги, голова, на голові чуб і вуха — хіба воно все пропаде? А я, крім того, бігаю, кричу, купаюсь, — хіба й це зникне? І нічого від мене не залишиться на землі? Е, ні! Тут щось вона, ця дівчина, переборщила». Я так і сказав їй: не вірю, щоб люди вмирали зовсім. Ніна замислилась. І сказала повагом: — Так, люди не вмирають зовсім. Коли вони лягають у землю і самі стають землею, то з них виростає трава чи дерева. З добрих людей виростає щось добре — яблуні, бузок, маргаритки. А хто злий, завидющий, то буде реп’яхом, кропивою, лишаєм повзучим. Я тупнув п’ятою в землю й викрутив ямку: мені це дуже сподобалось! «А що виросте на місці Глипи?» — спало чомусь на думку.


Текст в російській версії Lost Ark переведений на 60% – Minecraft community\nТекст в російській версії Lost Ark переведений на 60%\n20:05 / Травень 25 / 2019\nПісля численних питань у дусі «Коли ЗБТ?» видавці MMORPG Lost Ark опублікували офіційну інфографіку. Вона розділена на декілька частин і показує, на якій стадії знаходиться процес перекладу, а також доопрацювання технічної складової, анти-чита і сайту. Крім того, по ній ми можемо побачити, наскільки буде готовий клієнт під час альфи, ЗБТ і ОБТ.\nТак, на даний момент у грі перекладено 60% тексту, але редактуру пройшло тільки 20%. До озвучування діалогів локалізатори поки ще не приступили, а під час альфа-тестування більша частина голосів буде на корейському.\nЗагалом, робота чекає ще довга, тому чекати найближчим часом виходу російської версії Lost Ark поки не варто. Але ви можете заздалегідь підготуватися до цієї події, подавши заявку або купивши один з наборів засновника на офіційному сайті.\nУ що пограти на PC і сучасних консолях в червні


У Львівській області під час пожежі загинув чоловік - Новини Львова та України| VARTA1\n6 Січня 2020 о 11:00\nПричина пожежі з’ясовується. Про це повідомляє департамент з питань цивільного захисту Львівської ОДА.\n5 січня, о 12:18 год., надійшло повідомлення про пожежу в с. Хильчиці, Золочівського району, по вул. Головна (цегляна господарська будівля крита шифером, розміром 6х4 м).\nНа місці пожежі виявлено тіло власника будівлі, 1951 року народження. Вогнем знищено дах на площі 24 м кв. та речі домашнього вжитку на площі 20 м кв.


Гренландія проводить вибори з прицілом на проголошення незалежності | Новинарня\nHome / Світ / Європа / Гренландія проводить вибори з прицілом на проголошення незалежності\nУ Гренландії у вівторок, 24 квітня, проходять вибори до місцевого парламенту, і ключовим питанням є політичне відокремлення острова від Данії.\nЯк відомо, Гренландія здобула автономію в 1979 році, а у 2009-му – самоуправління. Копенгаген зберігає контроль лише над зовнішньою політикою та обороною Гренландії.\nПри цьому найбільший у світі острів із населенням лише 55 тисяч осіб, переважно вкритий льодовиками, щороку отримує від данського уряду майже 500 мільйонів євро субсидій. Вони становлять 60% річного бюджету острова.\nХоча конституція Данії визнає право острова на самовизначення, але якщо Гренландія стане незалежною державою, вона втратить субсидії.\nТому головним питанням для партій, які виступають за незалежність Гренландії і беруть участь у виборах, є питання, як проголосити суверенітет без зубожіння острова, повідомляє Agence France Press. Адже незалежна Гренландія може стати найбіднішою – поряд із Сан-Марино – країною Європи за розміром ВНП.\nІз семи політичних партій, які беруть участь у виборах, шість виступають за незалежність.\nОкремі з них хочуть проголосити незалежність до 2021 року, на який припадає 300-та річниця окупації острова Данією.\nСоціологічні опитування віддають перевагу ліво-націоналістичній партії Inuit Ataqatigiit (“Народна громада”), яка може розраховувати на 31% голосів.\nСоціал-демократична партія Siumut (“Вперед”), що домінувала в Гренландії з 1979 року і зараз перебуває при владі, отримує 27,4%.\nУкраїнські ВПС завершують операцію “Північний сокіл” у Гренландії


Домашня сторінка › Новини › Чому Fantom (FTM) втратив більше ніж 17%?\nОпубліковано: 7 Березня, 2022\nОновлено: March 07, 2022\nFantom (FTM) зазнає серйозних збитків через падіння на загальному криптовалютному ринку.\nЗараз Fantom торгується на рівні 1,36 долара, тобто за останні 24 години він знизився на 17,45%. Обсяги торгів становлять 2 459 245 631 долар, ринкова капіталізація складає 3 480 367 098 доларів, а циркуляційна пропозиція налічує 2 545 006 273 монет FTM.\nДавайте розглянемо причини, через які ціна Fantom (FTM) зараз падає.\nЧому Fantom (FTM) різко падає?\nПерш ніж ми розглянемо, що спричиняє різке падіння ціни FTM, хочемо спочатку пояснити, що ж таке токен Fantom (FTM).\nFantom (FTM) є нативним токеном блокчейн-мережі Fantom, яка є децентралізованою платформою смарт-контрактів з відкритим вихідним кодом, і яку створили як альтернативу Ethereum для dApps і цифрових активів.\nЯкщо розглядати фактори, що спричинили поточне падіння ціни, основними з них є відмова Андре Кроньє (творець Fantom DeFi) підтримувати спільноту Fantom, а також зниження загальної заблокованої вартості (TVL) Fantom.\nАндре Кроньє відмовився підтримувати спільноту\nОдним із факторів, що спричинив сильний удар по спільноті Fantom, стало нещодавнє повідомлення Андре Кроньє (творець Fantom DeFi) та його бізнес-партнера Антона про те, що вони припиняють свою підтримку спільноти Fantom.\nАнтон підтвердив це і повідомив:\n«Ми з Андре вирішили, що більше не будемо робити внесок у простір DeFi та криптовалют. 3 квітня 2022 року ми зупинимо роботу близько 25 додатків та служб, які».\nАндре заявив у Telegram, що вони завершать передачу, а також гарантують, що Fantom та його екосистемний проєкт зможуть працювати самостійно.\nTVL у Fantom знизився на 21%\nFantom і більшість його екосистемних проєктів зазнали великих збитків через новину про те, що Андре Кроньє відходить від роботи. Окрім того, загальна заблокована вартість Fantom (TVL) впала на 21%.\nХоча ринок негативно відреагував на повідомлення Андре та Антона, фонд Fantom висвітлив цю ситуацію у позитивному світлі і зазначив у своєму останньому оголошенні:\n«Ми надзвичайно вдячні Андре за все, що він зробив для криптопростору на загал. Однак Fantom ніколи не був і не є одноосібною командою. Рішення Андре не вплине на розвиток Fantom. Ми будемо здійснювати важливі кроки, як і було заплановано. У короткостроковій перспективі ми хочемо надавати швидку синхронізацію та оновлення БД, а також випускати оновлення проміжного програмного забезпечення, зокрема лінійна пам’ять і fvm.\nМожливо, спільноті Fantom знадобиться час, щоб відновитися, якщо вони не знайдуть когось, хто настільки ж талановитий, як Андре і зможе вивести екосистему Fantom на новий рівень.


Сенцов написав листа Європарламенту |\nСенцов написав листа Європарламенту\nУкраїнський режисер і політв’язень Олег Сенцов написав листа, якого зачитали на церемонії вручення премії імені Сахарова в Страсбурзі, пише «Громадське».\nЄвропарламент нагородив Олега Сенцова премією «За свободу думки» імені Сахарова. Звернення від режисера зачитала його сестра Наталя Каплан, бо Сенцов приїхати до Страсбурга не зміг.\nЄ люди, чиї слова можуть багато. Є люди, наділені владою і можливостями, але вони використовують силу своїх слів по-різному. Можна закликати змиритися і здатися, а можна навпаки, закликати чинити опір і боротися, навіть коли немає шансів вижити, а є шанс лише загинути. Та не так важливо, скільки ти прожив, важливо як. Неважливо, коли ти помреш, важливіше як і за що.\nМожна до 18 років бути простою селянкою, а потім своїми словами підняти на опір цілу країну, прийняти приниження і мученицьку смерть, а потім залишитися жити вічно в історії під ім’ям Жанна. А можна до глибокої старості прожити сите життя кривавого правителя, невтомно промовляючи потік брехливих слів, якими нібито захоплюватиметься твій народ, і тобі навіть подаватимуть руки світові лідери, не бажаючи з тобою сваритися, але після смерті твоє ім’я буде прокляте і слово «Бокасса» стане загальним, і не воно одне.\nСучасність часто несправедлива, історія справедлива завжди — з часом все завжди стає на свої місця і називається своїми іменами. І хтось падає вниз, на купу сміття, під прокляття звільненого народу, разом з уламками пам’ятників самому собі, а хтось, кого раніше переслідували і майже всі зневажали, навпаки, після смерті посідає гідне місце в світовій історії, і його ім’ям починають називати вулиці, кораблі, премії.\nНаприклад, як Андрій Сахаров – це людина, на яку варто рівнятися, і ставати навіть десь трохи поруч із ним – це занадто велика честь для мене: він дуже високо підняв планку освіченості й таланту, інтелігентності та вихованості, гідності і гуманізму. Але я сподіваюся, що я ще зможу, встигну щось зробити для того, щоб відчути, що я заслужив цю винагороду. Дякую», – пише Олег Сенцов.\n25 жовтня в Європейському парламенті у Страсбурзі оголосили, що премію «За свободу думки» імені Андрія Сахарова у 2018 році отримає Олег Сенцов.\nПремію заснував Європарламент у 1988 році. Її вручають особам та організаціям, які займаються захистом прав людини та основних свобод. Розмір премії становить 50 тисяч євро.\nTags: Європарламент, сенцов\nPrevious Google назвав найпопулярніші в Україні запити в 2018 році\nNext В Україні хочуть заборонити тестування косметики на тваринах


Комплекти домофонів. Купити, ціни в інтернет-магазині\nМаксимальна кількість підключаються викличних панелей\nКомплект аудіодомофона Slinex RD-20\n1,8 ГГц технологія DECT з GAP, до 5 трубок на одну базу, конференції до 3-х учасників, внутрішні виклики, автовідповідач, будильник, РК-підсвічування.\nвбудована на 20 фото\nсенсорні кнопки управління, магнітне кріплення до корпусу трубки\nКомплект відеодомофона Atis AD-430W\nКомплект відеодомофона Atis AD-430B\nдзеркальна поверхня екрану, сенсорні кнопки управління\nКомплект відеодомофона Atis AD-430W Kit box\nдозвіл дисплея: 480х272 рх.\nВідеодомофон Myers M-43 White + виклична панель D-100C\nПідтримка двох викличних панелей\nАудіодомофони ARNY AAD-R41HS\nКомплект відеодомофона Atis Eva 4.3" + Stich Black\nкомплект відеодомофона Myers M-43 White + D-100C\nВирішили купити комплект відеодомофона для квартири, приватного будинку або офісу? Ви робите правильний вибір - адже покупка відеодомофона в комплекті з викличної панеллю, це можливість суттєво заощадити і купити комплект домофона недорого. Нам є що запропонувати навіть самому вимогливому покупцеві. Інтернет магазин систем безпеки Chime Security пропонує великий вибір кольорових комплектів відеодомофонів. Ви можете ознайомитися з докладним описом, цінами і відгуками на представлені моделі і звичайно ж купити комплект відеодомофона з доставкою в Київ, Одесу, Харків, Дніпропетровськ і в будь-яку частину України.\nАсортимент комплектів домофонів\nМодельний ряд комплектів представлений топовими виробниками відеодомофонів, такими як Commax, Slinex, Tantos, PoliceCam. Всі виробники пропоновані для купівлі комплектом, добре зарекомендували себе на ринку домофонів України, володіють приємною ціною і серйозними характеристиками для подібного роду пристроїв. Ви можете самостійно підібрати комплект або звернутися до фахівців інтернет магазину систем безпеки за консультацією, озвучивши свої потреби Вам підберуть ідеальну комплектацію Вашого майбутнього домофона.\nКомплекти домофонів включають в себе викличну панель і монітор домофона. Купуючи відеодомофон комплектом - Ви можете значно економити. Крім того, купувати комплект відеодомофона легше, тому що не потрібно підбирати відповідне обладнання - ми вже зробили це за Вас.\nВикличні панелі і монітори домофонів у комплектах підібрані відповідно один одному по кольоровості, дозволом і іншими характеристиками.\nЯк купити комплект відеодомофона?\nНаш інтернет-магазин Chime Security пропонує широкий асортимент комплектів аудіодомофонів, кольорових і чорно-білих відеодомофонів в Запоріжжі за найкращими цінами. Наші інженери надають послуги по встановленню домофонів у приватні будинки і квартири, так і в магазини, офіси Києва, Харкова, Дніпропетровська, Одеси, Запоріжжя і в інших містах України.


Патріотична гра для молоді » Новинний портал "Північ" Огляд військових новин, військово-політичних подій в Україні та світі, новини озброєння та технологій, оснащення та екіпірування\nНовинний портал "Північ" Огляд військових новин, військово-політичних подій в Україні та світі, новини озброєння та технологій, оснащення та екіпірування » Дозвілля » Патріотична гра для молоді\nПатріотичний квест «ДоброволецьFEST», в організації та проведенні якого взяли участь і офіцери відділу цивільно-військового співробітництва оперативного командування «Північ», сьогодні пройшов у Чернігівському обласному молодіжному центрі.\nНаціонально-патріотична гра була присвячена Дню українського добровольця і об’єднала 10 команд старшокласників із різних шкіл міста. Кожну з 10 локацій координували військові структури, громадські організації та співробітники молодіжного центру, що займаються національно-патріотичним вихованням. Кожна локація мала свою тематику: тактична медицина, тактика бою, військова історія, зброя, засоби захисту та ін. За правильні відповіді команди отримували бали. Відповідно переможець той, у кого їх найбільше.\nЗахід у такому форматі у Чернігові провели вдруге.\nПо закінченню квесту учасники відвідали гарячої солдатської вечері з польової кухні.


309]. У цьому тендітному і прекрасному світі диваків і баламутів усі його мешканці народилися зі свинячими хвостиками. Усі вони, кожен по-своєму, вивалялися в бруді, хто слави, як Ауреліано, хто неприступності, як Амаранта, хто жорстокості, як Аркадіо, хто ненажерливості і марнотратства, як Ауреліано Другий, хто зніженої перекрученості, як Хосе Аркадіо.\nКолообіг у родині Буендіа, безглузде топтання на місці при невблаганному просуванні до трагічного фіналу і навіть постійна повторюваність тих самих імен при всіх нових їхніх комбінаціях усе це повертає нас до загального закону «шаруватості міфів», їхньої схильності до повторень. Він розкритий у словах Пілар Тернери: «карти і власний досвід відкрили їй, що історія цієї родини являє собою ланцюг неминучих повторень, що колесо обертається, що воно продовжувало б крутитися до нескінченності, якби не зносилася вісь». З іншого боку Атлантики приблизно в той же час той же закон сформулював Клод Леві-Строс: міф буде розвиватися ніби за спіраллю, доки не виснажиться інтелектуальний імпульс, що породив цей міф.\nУ повісті «Ніоба» О.Кобилянської мотив гріха також знаходить своє втілення. Гріхом називає Зоня свою любов до чужинця, свій потяг до його тонкої душі, віри, мистецтва. Вона бачить себе «упавшим ангелом». «Небеса йому зачинені, земля замало небесна, і ціле його щастя то його ангельські крила» [10; 89]. У цьому полягає найстрашніша розплата людей, що не спроможні примиритись з «кінським копитом прози».\nСтарший син у родині Яхновичів Осип без дозволу батьків одружився з дівчиною іншої віри. Свідомо й несвідомо він пішов назустріч своїй моральній загибелі, не в змозі подолати чарів «семиголової змії», і він «сам свою долю покалічив». Таким чином, здійснюється процес самоалієнації, відчуження від божественного («я релігійний атеїст», говорить він), відмова від родинних традицій і водночас розуміння того, що «бурі в душі бувають іноді для нас тисячу раз тяжчі і грізніші, як море..., вони бувають усе-таки тими, що творять нашу долю, не раз і гіршу, ніж море...».\nЯк кожен із Буендіа, діти Анни і вона сама, приречені жити на самоті і народжувати на світ дітей з уявними поросячими хвостами. Нащадків, що так і не зможуть реалізувати себе до кінця. Проблема духовного каліцтва одна з головних і в романі Г.Маркеса, і в повісті Ольги Кобилянської. У «Ніобі» вона підкреслюється образом сліпого онука. Він найближчий до старої Анни Яхнович, глибше від усіх розуміє її слова: «Я благословляю ваше смутне, нікому не знане щастя... благословляю його тисячу раз. Але візьміть і кров мого серця до того...». Незважаючи на фізичну ваду, його очі є видючими, а серце найчутливішим: «душа сліпого не є для вашої такою сліпою, як душі тих, що окружають вас і бачать ваше прекрасне лице й ваші білі ніжні руки». Особливо це помітно в порівнянні з образом його матері, яка зовсім не є тою «прекрасною, бездоганною, побожною Рут з Біблії», а лише осліплює своєю гарною поверховістю.\nБачити невидиме здатні обидві матері-Ніоби Анна і Урсула. Осліпнувши, Урсула Ігуаран почала «бачити» свою родину краще. Приховуючи свою сліпоту, як фізичну слабкість, вона опинилася на самоті зі своєю темнотою, і у цих сутінках змогла роздивитись причини трагедії своїх дітей: «Вона зрозуміла, що полковник Ауреліано Буендіа втратив привязаність до родини не через те, що війна зробила його жорстоким, просто він ніколи нікого не любив. Вона здогадалась, що він розвязав стільки війн не через ідеалізм, як усі вважали, а лише через гріховне марнославство. Амаранта, чия твердість лякала Урсулу, тепер здалася матері втіленням жіночої ніжності. Урсула зрозуміла, що несправедливі страждання, які вона спричинила Петро Креспі, пояснюються зовсім не жаданою помстою, а непереборним страхом».\nТак і Урсула змогла передбачити повернення свого сина полковника: «Не знаю, яким дивом він урятувався, але він живий і ми скоро його побачимо. Урсула була впевнена, що так і буде». А пізніше, відчула його майже смертельний постріл у груди: «У той самий час у Макондо Урсула підняла кришку горщика з молоком, дивуючись, що молоко так довго не закипає, і побачила у ньому безліч червяків. Ауреліано вбили! крикнула вона». Усі діти Ніоби-Анни і Урсули були перед їх духовним зором.\nВідсутність взаєморозуміння і підтримки спостерігаємо і в романі, і в повісті. Стосунки дочок Анни Яхнович ми без перебільшення окреслили як «драму сестер». Лідка ця «необмежено добра» дівчина, що «мала для всіх любов і час» не може порозумітися з егоїстичною Оленою. У взаєминах сестер виникає, навіть, ще один екзистенційний стан страх. «Я боюся її (Олени, говорить Ліда), і коли молюся вечорами, то прошу все Господа Бога, щоб відвернув від неї всяке горе, бо тоді мусила б одна його часть і на мене впасти...» [10; 69]. Внутрішня логіка всього діалогу Ліди і матері свідчить не тільки про авторське трактування загальної детермінованості подій, але й виокремлює глибинний гено- і космічний взаємозв'язок усіх членів родини. Мати бачить у Ліді її акцентовану душевну вразливість: «Несказанно чутливе, глибоко чутливе дитя» [10; 70], «незвичайно вразлива вдача». Ліда плаче, говорить напружено про Олену і стає «чимраз спокійніша» [10; 71]. Психологічна потреба спілкуватися, вилити біль душі перед матір'ю супроводжує як «драму сестер», так і братів.\nУ романі ми теж зустрічаємо любовний трикутник, що призводить до ненависті двох сестер (хоч і не кровних) Амаранти і Ребеки. Вони обидві покохали одного чоловіка і жодна не хотіла поступатись своїм щастям. Конфлікт загострюється, коли Ребека починає готуватися до весілля. Амаранта дала собі слово, що «Ребека вийде заміж тільки через її труп». Ця ситуація також породжує взаємний страх сестер: «Нещасною почувала себе одна Ребека, вона не могла забути погрозу сестри. Ребека знала характер Амаранти і боялась злобної помсти». «Довгими місяцями тремтіла Амаранта від страху в очікуванні цього часу, тому що твердо знала: якщо їй не вдасться придумати будь-якої остаточної перепони для весілля, то вона знайде у собі мужність отруїти Ребеку».\nФатальні нещастя що переслідують майже всіх героїв Гарсіа Маркеса у них самих. Це їхня нездатність до любові. Виходить, що в чудесному світі Макондо одна лише любов не здатна творити дива. Любов у Гарсіа Маркеса, якщо і приходить, то або запізно, або нерозділена, або нічого не здатна спокутувати. Ольга Кобилянська також послідовно розкриває передусім психологічні причини, «недосконалості» дітей Анни-Ніоби. Нездатність до праці, душевний розлад від браку міцної світоглядної опори, невміння стати вище буденщини, протистояти «кінському копиту прози» таке джерело трагічної долі дітей Яхновичів, та вивести їх з цього стану мати не може, і тому сама є постаттю трагічною. «Пропасть твого щастя криється в твоїм власнім нутрі», подумки «говорить» вона Зоні. «Нещасна вразливість», відсутність позитивної програми, відірваність від свого народу призводять до відчуженості, почуття приреченості до хвороби душі, до «покаліченої долі».\nЕлемент трагічного помічений у психіці усіх героїв повісті. «Дар калічити свою власну долю власними руками» ось що є причиною багатьох трагічних ситуацій на їх життєвому шляху. Авторка звертається до теми конфлікту вразливої особистості з ворожими обставинами (соціальними, морально-етичними, психологічними), на які герої не можуть вплинути. У цьому теж один із аспектів трагічного мучитися і не вміти, не буди в змозі діяти.\nУ Макондо, на цій землі, де все можливо, також невідступне постійне почуття поразки і катастрофи, сум, що пронизує вчинки і мрії. На землі чудес усе підкоряється секретним, невидимим, невблаганним законам, що непідвладні жителям Макондо. Навіть у вакханаліях, коли вони п'ють і їдять по-пантагрюелівськи, вони не насолоджуються насправді, а лише виконують ритуальну церемонію, глибинний зміст якої від них прихований. Задушлива атмосфера білого дому з бегоніями просякнута чумою самотності і повсякденною суєтою, яка не здатна стати зцілюючим свіжим повітрям для душі. Намагаючись заповнити своє життя чимось значущим, кожен з Буендіа починає займатися розшифровкою пергаментів Мелькіадеса. Вони це той внутрішній світ, що відкривається тільки людям, що нарешті перестали шукати любові у світі зовнішньому. Коли вони починають «різьбити себе» і намагаються відмовитись від «кінського копита прози». Але завжди марно. Утім,


Волкер проти рішення Зеленського про люстрацію - Korrespondent.net\nКорреспондент.net, 18 липня 2019, 01:49\nСпецпредставник США впевнений, що "політична відплата" відволікає від справи просування України вперед.\nСША не підтримують рішення президента України Володимира Зеленського про люстрацію вищих чиновників, які обіймали посади із 2014 по 2019 рік. Про це в середу, 17 липня, заявив спецпредставник США по Україні Курт Волкер, відповідаючи на питання журналістів в Атлантичній раді у Вашингтоні, повідомляє ТАСС.\nНагадаємо, 11 липня Володимир Зеленський заявив про намір розширити закон про люстрацію, поширивши його дію на чиновників часів президентства Петра Порошенка.\nПізніше був оприлюднений текст законопроекту з переліком посад, які пропонується люструвати.\nТЕГИ: Украина, США, люстрация, Владимир Зеленский


Український та російські народи протягом багатьох віків єднали щирі та дружні відносини. Ця дружба не раз допомагала перемогти спільного ворога. Але російський народ та російська влада це, як кажуть у Одесі, дві великі різниці. Згадаймо історію, чи не царат підступно порушив переяславські угоди і знищив українську державність ще в ХVІІ столітті. А чи не вважало радянське партійне керівництво будь який прояв національної самобутності за націоналізм і за це жорстоко карало. Розпалася імперія, що звалася Радянським Союзом. На її місці виникли нові держави, але імперське мислення Кремля так і не змінилося. За більш ніж двадцять років новітньої історії нажаль так і не вдалося налагодити рівноправних партнерських стосунків з Росією. А Україну як і раніше тут вважали лише меншим братом. Коли ж стало зрозуміло, що український народ почав здобувати справжню, а не декларовану незалежність, північний сусід вдався до відкритої агресії.\nПроте спробуємо проаналізувати. Чи лише Росії винна у тих процесах, що зараз відбуваються? Можливо є в тому частка і нашої провини. Згадаймо 1991 рік. Тоді український народ був як ніколи єдиний, а переважна більшість громадян навіть в Криму та Севастополі підтримала українську незалежність. Проте українські політики чи то свідомо, чи не свідомо своїми амбіціями розкололи українське суспільство на схід та захід. А коли немає єдності, то такий народ легше перемогти.\nІнше питання армія. Багато хто говорить, що українське військо було знищене за останні чотири роки. Але на цю проблему треба дивитися значно глибше. Якби двадцять років тому Україна змогла втримати ядерний статус, то сьогодні б з нею рахувалася і Росія. З перших днів незалежності постійно велася мова про модернізацію збройних сил, а по суті йшло їх знищення та розкрадання військового майна. У бюджет з кожним роком на Міністерство оборони закладалося все менше коштів. При цьому забувалася прописна істина, той народ, в якого немає коштів утримувати свою армію, буде утримувати армію чужу. Як результат Україні вже немає чим захищатися.\nЩо ж робити сьогодні? У цей досить складний період в історії України нам як ніколи потрібна єдність. Треба забути, що ми живемо в різних регіонах, ходимо в різні церкви, розмовляємо різними мовами, є представниками різних національностей. Адже сьогодні найважливіше, що ми український народ. А слово „опозиція” на найближчий період взагалі повинно зникнути з лексикону. Якщо доведемо, що ми не просто населення, а єдиний народ, то ніхто нас не здолає.\nБагато що залежить і від позиції Європи та всього цивілізованого світу. Якщо всі європейські країни, не на словах, а на ділі покажуть свою підтримку Україні, то Росії доведеться зменшити свої імперські амбіції. У тридцяті роки минулого століття Європа проспала Німеччину, дуже важливо, аби на початку нового тисячоліття вона не проспала Росію. А Україні важливо не втратити шанс стати дійсно самодостатньою незалежною державою. Адже такий шанс історія можливо дає востаннє.


ЧКЕПК :: 25 жовтня – День маркетолога в Україні — Чернівецький кооперативний економіко-правовий коледж\nЧКЕПК :: 25 жовтня – День маркетолога в Україні\nПрестижна й варта того, щоб пишатися нею, професія. Справа тих, без кого в наш час не може працювати жодна серйозна компанія. Звичайно ж, мова йде про маркетологів.\nУ 1975 році 25 жовтня було створене Управління з маркетингу та реклами при Міністерстві зовнішньої торгівлі СРСР. Тоді працівники цієї сфери були малозатребувані, оскільки професія вважалася майже екзотичною. А сьогодні маркетологи обов’язково входять до штату будь-якої компанії, що намагається досягнути успіху на ринку. За даними різноманітних рейтингів (зокрема, журналів «Форбс», «Фокус» та цілої низки інтернет-порталів) маркетологи входять до першої п’ятірки найбільш перспективних професій майбутнього десятиліття.\n25 жовтня студенти – учасники креативного гуртка «Маркетолог» (керівник – Мартинюк Н.А.) взяли участь у багатьох цікавих заходах: олімпіадах та вікторинах з маркетингової тематики, конкурсах реклами коледжу, соціальної реклами, презентації слоганів. Члени гуртка провели маркетингове дослідження «Наш навчальний заклад очима …», під час якого знайомилися з враженнями та вивчали побажання своїх рідних та друзів щодо умов навчання у коледжі. Результати дослідження були обговорені на черговому засіданні гуртка.\nОкремо слід відзначити результати проведеного конкурсу реклами коледжу – його безумовним переможцем став майбутній фахівець ІТ-технологій Джоголик Андрій (491 група), який показав себе справжнім майстром Photoshop з хорошим почуттям стилю.\nРобота Максима Бєлова (491 група) також отримала багато позитивних відгуків від студентів.\nЦей день залишив у всіх незабутні спогади, а також дав позитивний заряд для подальших досягнень гуртківців.


З цією метою у вересні 2009 року була проведена науково-практична конференція «Стратегія подальшого розвитку і становлення Університету\nУ 2009/2010 навчальному році зусилля колективу Університету «Україна» спрямовувались на послідовну реалізацію програми відкритості й доступності вищої освіти, створення можливостей здобуття якісної освіти кожною людиною незалежно від її економічного становища, віку, статі та місця проживання.\nЗ цією метою у вересні 2009 року була проведена науково-практична конференція «Стратегія подальшого розвитку і становлення Університету «Україна». За результатами конференції було сформовано 9 пріоритетних проектів стратегічного розвитку та становлення університету. Розроблені заходи щодо реалізації передбачених в проектах завдань.\nСвоєчасно були підготовлені, затверджені і здійснені в повному обсязі плани роботи Вченої ради та Виробничих нарад за участю керівників територіально відокремлених структурних підрозділів. Крім того, систематично складались плани виробничих нарад і ректоратів базової структури університету.\nУ минулому навчальному році проведено 5 засідань Вченої ради, 39 виробничих нарад і ректоратів з них 7 – за участю керівників ТВСП. На них обговорювались питання формування контингенту студентів, забезпечення якості підготовки фахівців, організації навчально-виховного процесу у відповідності до вимог ліцензування та акредитації, впровадження новітніх технологій, виховання студентів, зміцнення навчально-матеріальної бази.\nУ звітному періоді продовжувалась робота щодо удосконалення структури університету, особливо його навчально-наукових підрозділів. Введена посада проректора з формування контингенту, створено Департамент з формування контингенту, кафедру менеджменту туризму, Клініку відновлюваної інноваційної медицини, Відкриту вищу школу політичного лідера, Оздоровчий комплекс «Петрівська слобода», сектор з формування та обліку особових справ студентів відділу кадрів. Ліквідовано Сумський інститут і Львівську філію, Запорізьку філію реорганізовано в коледж. Затверджено нову структуру і штатний розпис Видавничо-друкарського комплексу та Аудіовідеостудії «Талан – Студіо».\nВ університеті нині діє 8 департаментів управлінських підрозділів, 6 інститутів, один факультет і коледж у базовій структурі та 24 територіально відокремлені структурні підрозділи (13 інститутів, 3 філії, 5 коледжів, 3 РЦДН). Станом на 1 червня цього року в них навчалося 34360 студентів, у тому числі на денній формі навчання - 13809 (40,2%), заочній – 20551 (59,8%) студент.\nУпродовж звітного періоду постійна увага приділялась формуванню науково-педагогічного корпусу, здатного реалізувати в нових умовах освітні завдання у відповідності з вимогами ліцензування та акредитації. Питання кадрової політики обговорювались на Вченій раді. Створено резерв керівників ТВСП. Активно впроваджується комплектування директорів інститутів, деканів факультетів і завідуючих кафедрами, науково-педагогічних працівників на конкурсній основі. Для підвищення професійного рівня науково-педагогічних кадрів широко використовується аспірантура як власна, так і інших ВНЗ, та наукових установ корпус здобувачів. Навчально-виховний процес в університеті здійснювало 2579 науково-педагогічних працівників, з них докторів наук, професорів – 289 (11%); кандидатів наук, доцентів – 1063 (41%) особи.\nУ навчально-виховному процесі університету уперше в Україні практично впроваджується і постійно вдосконалюється вітчизняна система супроводу навчання людей з інвалідністю. З цією метою опрацьовується та адаптується до українських реалій міжнародний досвід інклюзивної освіти провідних ВНЗ Росії, Великої Британії, Німеччини, США, Канади, Польщі.\nУ процесі підготовки фахівців серйозна увага приділяється інтеграції освіти, науки та виробництва. З цією метою укладено угоди низки кафедр з НДІ НАН України. Зокрема, з Інститутом надтвердих матеріалів; Інститутом загальної та неорганічної хімії; Інститутом матеріалознавства. В університеті створено Цент високих технологій, до складу якого входять 4 НДІ та Клініка відновлювальної інноваційної медицини. До розробки сучасних технологій у Центрі залучаються студенти-магістри і аспіранти. Провідні вчені НАН України запрошуються до читання лекцій, керівництва магістерськими, дипломними роботами (проектами), дисертаційними дослідженнями аспірантів.\nУ 2009/2010 навчальному році університетом підготовлено і випущено 15540 фахівців, у тому числі магістрів – 1286 (8,3%), спеціалістів – 3181 (20,5%), бакалаврів – 7606 (48,9%), молодших спеціалістів – 2138 (13,8%) осіб.\nПродовжувалась робота і по розвитку матеріально-технічної бази Університету. Загальна площа приміщень разом з ТВСП станом на 1 серпня 2010 р. становить 220442 кв.м, у тому числі у базовій структурі – 13998 кв.м. Власні площі ТВСП складають 42283 кв.м а базової структури – 10036 кв.м.\nНа сьогодні матеріально-технічна база в основному відповідає вимогам державних стандартів і дозволяє на належному рівні здійснювати навчально-виховний процес.\nЗа звітній період у базовій структурі університету здана в експлуатацію студентська їдальня на 100 місць. У смт Міжгір’я Закарпатської області, вступила в дію І черга Оздоровчого комплексу «Петрівська слобода», у Карпатському інституті підприємництва введено в експлуатацію стадіон.\nЗначна робота щодо зміцнення матеріально-технічної бази проведена Луцьким інститутом розвитку людини, Хмельницьким інститутом соціальних технологій, Дубенською філією.\nУпродовж 2009/2010 навчального року проводилась значна рекламно-інформаційна діяльність, спрямована на залучення споживачів освітніх послуг.\nІнформація про університет розміщувалася в 4 іміджевих виданнях («Мистецький олімп», «Освіта – майбутнє України», «Діловий імідж України», «Україна наукова»); у 9 довідниках («Навчальні заклади. Київ та регіони України від А до Я», «Довідник для вступників ВНЗ 2010-2011», «Всі ВНЗ України», «Жовті сторінки України» та ін.); у 12 газетах та журналах, серед яких профільні – «Сучасна освіта», «Помічник абітурієнта», «Куди піти навчатись», «Місто. Робота. Навчання» та загальні рекламно-інформаційні – «Все краще тут», «Інфо-Модуль», «На допомогу вам» та ін.\nЖурналістські сюжети, а також відео- та аудіо матеріали власного виробництва університету (АВС «Талан-Студіо») були розміщені в ефірі 2-х телеканалів та 2-х радіостанцій (Перший національний, ТРК «Київ», «Європа+», радіо «Промінь»).\nВиготовлені та розміщені рекламні банери та плакати, а також наліпки з інформацією про університет, які протягом липня розміщувалися в усіх вагонах столичного метрополітену.\nВиготовлено та оформлено стенди для приймальної комісії в адміністративному та навчальному корпусах, розроблено та виготовлено плакати та запрошення для загальноуніверситетських заходів «Університетське літо», «Посвята у студенти», «Сяйво надій» тощо.\nУ межах рекламної кампанії Університету «Україна» було створено низку відео- та аудіоматеріалів, які транслювалися в телерадіоефірі, а також на моніторах в університетських корпусах і на освітянських виставках під час профорієнтаційної роботи. Створені фільми «Університет Україна. Майбутнє сьогодні», «Спартакіада-2010», «Козацькими шляхами-2010», «День здоров’я-2010», рекламні ролики університету різного формату та тривалості, рекламний ролик «Петрівська слобода» та ін. Розроблені і виготовлені відеопрезентації інститутів Університету «Україна», які активно транслювалися на внутрішніх моніторах з метою інформування та зацікавлення абітурієнтів.\nДля забезпечення рекламно-інформаційної та профорієнтаційної роботи було виготовлено: 15 банерів для зовнішньої реклами; 1500 плакатів; 20000 буклетів загальноуніверситетських; 7000 буклетів із дисциплінами тестових випробувань; 221000 флаєрів по спеціальностях; 3500 буклетів коледжу «Освіта»; 400 візитки для приймальної комісії; 5000 візиток для агітаторів.\nАктивно проводилась реклама університету в мережі Інтернет. Інформація про Університет розміщена на сайтах www.gotostudy.com.ua, www.osvita.com.ua та ін.\nПостійно здійснювалося наповнення інформаційними матеріалами офіційного сайту Університету «Україна», які висвітлювали усі напрями діяльності Університету «Україна» в цілому та його структурних підрозділів зокрема. Посилена увага приділялася зміцненню іміджу територіально відокремлених підрозділів університету шляхом виготовлення і розміщення інформаційних матеріалів. Здійснено низку заходів щодо просування сайту в мережі Інтернет.\nСтаном на 20 березня 2010 року на сайті розміщено близько 10 тисяч матеріалів про університет (тільки статей з періодичної преси біля 800), постійно поповнюється відеотека і фотогалерея, найважливіші здобутки увічнюються у галереї слави.\nСтворено бази даних електронних адрес, необхідних для користувачів університеського сайту vmurol.com.ua - електронні бібліотеки: для студента, біографічні довідники, освітні, нормативні, світова класична та сучасна літератури, словники, перекладачі та енциклопедії; державні електронні бібліотеки, Інтернет-ресурси з громадянської освіти, країни Світу, цікаве дозвілля тощо.\nІнформаційно-аналітичне видання «Трибуна України» з моменту створення у червні 2009 року випустило 265 статей, із них понад 100 статей про нагальні проблеми, що хвилюють Університет «Україна», написаних співробітниками університету або у вигляді інтерв’ю з ними. Вийшов перший друкований номер-дайджест.\nРозроблено та виготовлено інформаційні матеріали для оздоровчого комплексу «Петровська слобода»: рекламний ролик, 6000 буклетів, 800 візитівок для комплексу, 4 бігборди, папки-меню, папки гостя, гаманці, екскурсійна карта Закарпаття, екскурсійні маршрути, порадник для гостя, путівник по Закарпаттю.\nУпродовж року здійснювався моніторинг цінової політики ВНЗ м. Києва. Було впорядковано базу даних ВНЗ-конкурентів Університету «Україна», інформація про які розміщувалася в інформаційно-пошуковій системі «Конкурс» МОН України, побудовані таблиці рейтингів спеціальностей Університету «Україна» в м. Києві, усіх спеціальностей по м. Києву, та всіх областей України, де розташовані ТВСП (за інформацією: ліцензований обсяг прийому, обсяг державного замовлення, вартість навчання за рік, кількість абітурієнтів та пільговиків, сумарного середнього балу сертифікатів, виконання ліцензованого обсягу (%), виконання ліцензованого обсягу за рахунок контрактників). Побудовані бази даних ВНЗ України, які брали участь в інформаційному конкурсі 2008-2009 н.р. та 2009-2010 н.р., здійснено аналіз динаміки змін вартостей навчання.\nПід час вступної кампанії проводиться анкетування вступників 2010 року щодо мотиваційних факторів вибору ВНЗ і спеціальності з метою визначення особливостей вступної кампанії 2011-2012 н.р.\nУ 2009/2010 н. р. освітня діяльність Університету здійснювалась у відповідності з ліцензією Міністерства освіти і науки України № 443623 від 24.04.2009 року за 44 спеціальностями різних освітньо-кваліфікаційних рівнів.\nЗагальний ліцензований обсяг прийому студентів складав 24327 осіб, у тому числі на денну форму навчання – 11941 особа, заочну – 12386 осіб.\nВпродовж останніх чотирьох років зберігається тенденція до зменшення виконання ліцензованого обсягу прийому студентів на І курс як денної, так і заочної форм навчання. Особливо чітко вона прослідковується після введення обов’язкового зовнішнього незалежного оцінювання знань у 2009 і 2010 роках.\nУ 2009 році прийом студентів до університету проводився у базовій структурі (м. Києві) та 20 його територіально відокремлених структурних підрозділах. Всього на І курс Університету «Україна» було зараховано 3025 студентів, що становить 19,3 % ліцензованого обсягу (у 2006 році –83,7 %, у 2007 році – 77,1 %, 2008 році – 68,3 %). З них на денну форму навчання – 1769 осіб.\nНа денну форму навчання у базовій структурі було зараховано 344 абітурієнти ( у 2008 році – 737 осіб (45 %)), що становить 21 % ліцензованого обсягу. На заочну – відповідно: 160 та 10 %.\nНа старші курси базової структури було зараховано 704 особи (у 2006 році – 1338 особи, у 2007 році – 1538 особи, у 2008 році - 1812).\nДля здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліста в базовій структурі було зараховано 1047 осіб (47 %) , а магістра – 749 осіб (83 %).\nВиконання ліцензованого обсягу прийому студентів за всіма освітньо-кваліфікаційними рівнями та формами навчання у 2009 році становило 33 %. Зокрема, за денною формою – 33 %, заочною – 33 %.\nВиконання ліцензованого обсягу на освітньо-кваліфікаційний рівень «магістр» становив 83 %; «спеціаліст» - 52 %; «бакалавр» - 19 %; «молодший спеціаліст» - 38 %.\nЗначну роботу щодо виконання ліцензованого обсягу на денну форму навчання здійснили кафедри базової структури: маркетингу – 60 %; психології – 58 %; журналістики – 47 %.\nНайнижчий відсоток виконання ліцензованого обсягу спостерігався на кафедрах: політології – 0 %; хімічної технології – 0 %; побутової електронної апаратури - 1 %.\nВ процесі співпраці базової структури та територіально відокремлених структурних підрозділів, своєю роботою відзначився Білоцерківський інститут економіки та управління (ректор Юхименко П.І.), який виконав ліцензований обсяг на 69 %. Зокрема, на всі спеціальності ОКР магістр виконання ліцензованого обсягу становило 100 %.\nВисоких показників виконання ліцензованого обсягу на старших освітньо-кваліфікаційних рівнях досягли також Новокаховський гуманітарний інститут (ректор Севрюков Г.І.) та Хмельницький інститут соціальних технологій (ректор Чайковський М.Є).\nНизькі показники виконання ліцензованого обсягу показали Горлівський регіональний інститут, Кіровоградський інститут розвитку людини.\nРетельний аналіз вступної кампанії 2009 року дозволив розробити і здійснити Комплексну програму «Абітурієнт – 2010».\nЗ метою реалізації даної програми в базовій структурі проводилась профорієнтаційна робота у загальноосвітніх навчальних закладах та ВНЗ І-ІІ рівня акредитації м. Києва і прилеглих районів. Уповноважені координатори організовували співпрацю з завідуючими районними відділами освіти, директорами шкіл та педагогічними колективами.\nАктивізації роботи з абітурієнтами сприяла організація курсів доуніверситетської підготовки по підготовці вступників до проходження зовнішнього незалежного оцінювання знань.\nНа базі Приймальної комісії Університету був створений пункт реєстрації осіб для участі в зовнішньому незалежному оцінюванні знань. Це дало можливість проводити не лише реєстрацію, а й влаштувати для майбутніх вступників екскурсію по університету з наданням вичерпної інформації про ВНЗ, напрями підготовки, Правила прийому, студентське життя, цінову політику тощо.\nОсвітня діяльність Університету у 2010 році здійснювалась згідно з ліцензією Міністерства освіти і науки України № 506552 від 09.02.2010 р. Загальний ліцензійний обсяг становить 24637 (12151 - денна форма навчання, 12486 – заочна форма), за 45 спеціальностями різних освітньо-кваліфікаційних рівнів.\nПриймальна комісія у своїй роботі з абітурієнтами враховувала розроблені Міністерством освіти і науки України Зміни до Умов прийому до вищих навчальних закладів України, якими передбачалось прийом сертифікатів Українського центру оцінювання якості освіти, виданих у 2008 або 2009 році; регламентована кількість вищих навчальних закладів і напрямів підготовки (спеціальностей), куди вступник може подати заяву (не більш ніж до п’яти вищих навчальних закладів України та не більш ніж на три напрями підготовки (спеціальності); право вищому навчальному закладу допускати до участі у конкурсі абітурієнтів із сертифікатом, кількість балів якого з непрофільних предметів нижче 124 балів, за умови, якщо кількість балів з профільних предметів становить не нижче 170 балів з кожного предмету; врахування середнього бала атестата з округленням до десятих частин бала (за 200-бальною шкалою); право особам, які не атестовані з української мови та літератури, складати вступний екзамен з тієї мови, оцінки з якої виставлені в атестаті; право абітурієнтам, які отримали повну загальну середню освіту у 2007 році і раніше, брати участь у конкурсі за результатами ЗНО або за результатами вступних випробувань з конкурсних предметів у вищому навчальному закладі при вступі на навчання без відриву від виробництва.\nУ 2010 році на 1 курс денної форми навчання зараховано 331 особа, що становить 21 % від виконання ліцензованого обсягу.\nНайкращі показники виконання ліцензованого обсягу спостерігаються за такими напрямами підготовки: психологія – 100 %; журналістика – 67 %; біологія – 50 %.\nПроаналізувавши результати прийому на денну форму навчання, можна зробити висновок, що в цілому зростає попит на гуманітарні напрями підготовки, а зменшується на інженерно-технічні.\nЗа період вступної кампанії 2010 року на перший курс коледжу «Освіта» зараховано 224 особи, що становить 86 % ліцензованого обсягу. У порівнянні з минулим роком кількість зарахованих збільшилась на 58 %.\nВраховуючи тенденцію до збільшення кількості випускників 9-х класів, які бажають продовжувати навчання в університеті, необхідно спрямувати діяльність колективу на забезпечення якісного навчально-виховного процесу та подальше підвищення рівня підготовки студентів коледжу.\nВ лютому 2010 року було отримано нову ліцензію Серія АВ № 506552 від 09.02.2010 року (наказ МОН України від 31.12.2009 р. № 3101-Л, рішення про видачу ліцензії ДАК від 17.12.2009., протокол № 80), та сертифікат про акредитацію Серія РІ-ІV № 114876 від 09.02.2010 року.\nЗгідно нової ліцензії, серед територіально-відокремлених структурних підрозділів університету: 13 інститутів (Білоцерківський інститут економіки та управління, Вінницький соціально-економічний інститут, Горлівський регіональний інститут, Житомирський економіко-гуманітарний інститут, Карпатський інститут підприємництва, Кіровоградський інститут розвитку людини, Луцький інститут розвитку людини, Мелітопольсткий інститут екології та соціальних технологій, Миколаївський міжрегіональний інститут розвитку людини, Новокаховський гуманітарний інститут, Полтавський інститут економіки і права, Рівненський інститут, Хмельницький інститут соціальних технологій), 3 філії (Дубенська філія, Дніпропетровська філія, Івано-франківська філія), 3 коледжи (Придніпровський гуманітарно-економічний коледж (м.Нікополь), Сторожинецький коледж, Тернопільський коледж).\nВідповідно до рішень Державної акредитаційної комісії було змінено ліцензійний обсяг прийому вищим навчальним закладам на провадження освітньої діяльності з підготовки бакалаврів спеціальностей 6.050100 «Комерційна діяльність» та 6.050100 «Облік і аудит», спеціалістів зі спеціальностей 7.050201 «Менеджмент організацій», 7.050206 «Менеджмент зовнішньоекономічної діяльності» Карпатському інституту підприємництва.\nГорлівський регіональний інститут отримав ліцензію на провадження освітньої діяльності на підвищення кваліфікації фахівців зі спеціальності «Бухгалтерський облік», та підвищення кваліфікації фахівців на курсах цільового призначення з «Основ малого та середнього бізнесу».\nБазовою структурою Університету за 2009/2010 навчальний рік було акредитовано 2 спеціальності за освітньо-кваліфікаційними рівнями: «бакалавр» - 6.040300 «Політологія»; «спеціаліст» - 7.030203 «Видавнича справа та редагування».\nУ ТВСП акредитовано 9 спеціальностей, у тому числі за освітньо-кваліфікаційними рівнями:\n«бакалавр» - 4 (6.040200 «Соціальна робота» - Горлівським регіональним інститутом, 6.050100 «Комерційна діяльність» та 6.050100 «Облік і аудит» - Карпатським інститутом підприємництва, 6.060100 (6.030402) «Правознавство» - Хмельницьким інститутом соціальних технологій);\n«спеціаліст» - 5 (7.040101 «Психологія» - Вінницьким соціально-економічним інститутом, 7.091501 «Комп’ютерні системи та мережі» - Горлівським регіональним інститутом, 7.050201 «Менеджмент організацій», 7.050206 «Менеджмент зовнішньоекономічної діяльності», 7.040202 «Соціальна робота» - Карпатським інститутом підприємництвом).\nДиректорам інститутів, завідувачам кафедр як базової структури, так і ТВСП при проведенні акредитації та ліцензування нових спеціальностей необхідно мати навчальні плани, розроблені і затверджені відповідно вимог МОН за новими стандартами світи ОКХ, ОПП та їх варіативні частини, якісний склад професорсько-викладацького складу, що працює на постійній основі, відповідну матеріально-технічну базу для здійснення навчального процесу та повного обсягу документації щодо матеріально-технічного забезпечення (висновків органів санітарно-технічного, пожежного нагляду, органів охорони праці, довідок від органів держмайна); високу виконавчу дисципліну, своєчасно і на належному рівні здійснення підготовки ліцензійних та акредитаційних справ.\nВ наступному навчальному році у базовій структурі виходять на повторну акредитацію 30 спеціальностей: освітньо-кваліфікаційний рівень «бакалавр» 4 спеціальності; освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» 15 спеціальностей; освітньо-кваліфікаційного рівня «магістр» 11 спеціальностей.\nНа повторну акредитацію у ТВСП виходять: ОКР «молодший спеціаліст» - 6 спеціальностей; ОКР «спеціаліст» - 24 спеціальності; ОКР «магістр» - 7 спеціальностей.\nДо ліцензування в базовій структурі (м.Київ) у 2010/2011 навчальному році готуються нові спеціальності різних освітньо-кваліфікаційних рівнів: «магістр» - 5, «спеціаліст» - 1, «бакалавр» - 13.\nНа ліцензування в ТВСП у 2010/2011 навчальному році будуть виходити такі спеціальності різних освітньо-кваліфікаційних рівнів: «молодший спеціаліст» - 6 спеціальностей у Миколаївському міжрегіональному інституті розвитку людини; 2 у Івано-Франківській філії; 1 у Сторожинецькому коледжі; 1 у Карпатському інституті підприємництва; 5 у Васильківському коледжі; «бакалавр» - 2 спеціальності у Миколаївському міжрегіональному інституті розвитку людини; 1 у Полтавському інституті економіки і права; 1 у Рівненському інституті; 1 у Хмельницькому інституті соціальних технологій; 1 у Васильківському коледжі.\nРобота департаменту з навчально-виховної роботи, куди входять: управління навчально-виховної роботи (відділ організації навчального процесу, відділ контролю за формуванням та виконанням педагогічного навантаження, відділ з ліцензування та акредитації, відділ підготовки документів до державної атестації та видачі дипломів, відділ навчально-методичної роботи, відділ розвитку кар’єри , практики та працевлаштування, відділ виховної роботи, студентське самоврядування, спортивний клуб, центр художньої творчості), музей університету, центр програмно-апаратного забезпечення, аудіовідеостудія «ТАЛАН-СТУДІО» (TALAN-Studio), видавничо-друкарський комплекс, бібліотека - у 2009/2010 навчальному році спрямовувалася на ефективну організацію навчально-виховного процесу та забезпечення його якісним навчально-методичними та інформаційним ресурсом, функціонування, сприяння професійній, методичній підготовці професорсько-викладацького складу.\nОсвітня діяльність департаменту організована згідно вимог Конституції України, Закону України “Про освіту”, Закону України «Про вищу освіту», наказів та розпоряджень Міністерства освіти і науки України, Програми “Освіта — ХХІ століття” з урахуванням особливостей нашого навчального закладу.\nУ 2009 році наказом президента університету від 24.07.2009р № 79 була проведена реорганізація навчально-наукових підрозділів базової структури університету з метою вдосконалення системи управління та підвищення ефективності організаційної, навчально-виховної та навчально-методичної роботи. Відповідно до цього наказу з 01.08.2009р. ряд факультетів реорганізовані в інститути:\nІнститут комп’ютерних технологій;\nІнститут соціальних технологій;\nІнститут філології та масових комунікацій.\nТаким чином базова структура університету з 01.08.09 має 6 інститутів та 1 факультет.\nНа початок 2009/2010 навчального року в університеті разом з його територіально-відокремленими підрозділами було 34 384 студенти, у тому числі на денній формі навчання –13 754 (40,0 %), заочній – 20 630 (60,0 %). Кількість студентів, які навчаються в університеті постійно, зменшується.


судівництво | Новый Формат\nСообщения с тегами: ‘судівництво’\n04. 12. 2021 12:00\nНарешті сформовано склад ключового органу в очищенні Вищої ради правосуддя — Етичної ради. 9 листопада вона набула повноважень та найближчим часом розпочне роботу. В українських судах триває кадрова криза. Для її вирішення до Президента України Володимира Зеленського звернулися Вища рада правосуддя спільно з суддівськими та адвокатськими організаціями, а також Рада суддів України з проханням призначити суддів. Однак більшість із суддів, поданих […]\nРубрики Реформи, Соціум Теги: UPLAN, добірка, судівництво, судова реформа\n05. 11. 2021 18:00\nВ Україні з 5 жовтня почали офіційно функціонувати три підсистеми ЄСІТС: «Електронний кабінет», «Електронний суд» та підсистема відеоконференцзв’язку. Однак кошти на ЄСІТС вичерпані й судова влада вже заявила, що нових модулів програми чекати не варто. У жовтні обрали нового Голову Верховного суду — ним став Всеволод Князєв, суддя Касаційного адміністративного суду у складі ВС і […]


Як і де краще зберігати духи, щоб продовжити їх аромат | Bonic\nГоловна » Інші поради » Як і де краще зберігати духи, щоб продовжити їх аромат\nІнші поради\tTagged Духи, Парфуми\t|\nДухи надають неповторну родзинку жінці. Напевно тому, парфумерія вважається одним і з кращих подарунків. Стійкість аромату, звичайно, залежить від концентрації і букета. Більш стійку композицію становлять деревні і сандалові запахи.\nАле духи, так само як і туалетна і парфумована вода, вимагають належного зберігання, інакше вони досить швидко зіпсуються. Максимальний термін зберігання запечатаної парфумерії 3 роки, відкритою – від шести місяців до півтора років. Але і цей термін можна вкоротити, якщо не створити правильні умови для їх зберігання.\nПерша умова – уникати яскравого світла. Неважливо сонячний це світло або електричний. Під впливом світла аромат змінює свою структуру. Для зберігання краще всього використовувати фабричну упаковку і кожен раз після використання прибирати духи назад у коробку. Не зберігайте парфуми на підвіконні чи інших постійно освітлених місцях.\nДругий ворог парфумерії – тепло. Під його впливом духи випаровуються. Це рідко помітно на око, але верхні ноти аромату випаровуються, і запах втрачає свою первісну привабливість. Не варто розташовувати духи в безпосередній близькості від джерел тепла – батарей, обігрівачів, електричних приладів, що випромінюють тепло. Аромат краще зберігається в прохолоді. Хтось сприймає таку пораду буквально і зберігає флакон в холодильнику. Такий варіант допустимий, якщо температура в холодильнику не дуже низька. Крім того, в холодильнику багато різних запахів, які можуть зіпсувати букет парфумованої води. Оптимальна температура зберігання – 20-25 градусів. Досить помістити флакон з духами в коробку і прибрати в шифоньєр або ящик комода.\nІ нарешті, духи не люблять вологу. Ні в якому разі не зберігайте їх у ванній кімнаті. При такій підвищеної вологості вони зіпсуються дуже швидко.\nЩоб аромат не вивітрювався і не розсіювався, стежте за тим, щоб кришка завжди була щільно закрита. Ще менше духи будуть піддані випаровуванню, якщо ви оберете флакон у формі спрею. Такий флакон хороший ще й тим, що запобігає потраплянню в духи сторонніх речовин. Це загрожує тим, що ваші духи «прокиснути». Адже навіть попадання органічних часток з шкіри може сприяти цьому.\nЯкщо ваш парфум загус, змінив колір або запах, з’явився осад на дні флакона, це перші ознаки того, що він зіпсований.\nЯкщо це все-таки сталося через давності чи зберігання або під впливом шкідливих факторів не варто їх використовувати – це поганий тон. Але й викидати не поспішайте. Їх можна потроху додавати в гелі для душу або лосьйони для тіла. А можна використовувати наступним чином. Скачайте з вати невеликі кульки і просочіть їх духами, потім розкладіть по поличках у своїй шафі. Це додасть вашим речам приємний запах, злегка вловимий аромат буде чутися в кімнаті, та й міль не буде поїдати ваші речі.\nІ наостанок, ще один, мабуть, кращий спосіб запобігти псуванню духів – користуйтеся ними частіше, нехай їх аромат радує вас і ваших коханих.


Датагруп-Volia підключила 50 бомбосховищ до інтернету на Дніпропетровщині - PC Week/UE\nІз початку війни компанія Датагруп-Volia однією із перших впровадила програму по підключенню цивільних прихистків та бомбосховищ до безкоштовного інтернету. Через два місяці у компанії звітують, що до високошвидкісного зв’язку підключено вже більше 400 бомбосховищ по всій країні та вже 50 прихистків у Дніпропетровській області.\n«Дніпропетровська область знаходиться дуже близько до епіцентру бойових дій. До того ж Дніпро та Кривий Ріг є великими економічними та промисловими центрами країни та часто саме вони стають цілями для підступних ворожих ударів. Тож, у цей тяжкий момент наша компанія поставила перед собою завдання забезпечити якісним зв’язком мешканців Дніпропетровщини, що вимушені ховатись від ворожих обстрілів у найближчих укриттях. На сьогодні ми підключили у Дніпропетровській області вже 50 таких об’єктів та не збираємось на цьому зупинятись. Сподіваємось, що цей внесок, разом із іншими справами, що робить наша компанія наблизить нашу перемогу. У яку ми безумовно віримо» - заявили у компанії.\nЯкщо ви знаходитесь у Дніпрі чи області і не маєте доступу до інтернету у вашому сховищі. Вам потрібно звернутись за електронною поштою ukrytia@volia.com. Спеціалісти компанії приїдуть до вас, як тільки це дозволить ситуація у вашому районі.


"Дорожній контроль" закликає водіїв створити економічну кризу для ДАЇ | OPENLVIV.NET\nЯк ми пам’ятаємо, в листопаді 2008 року, Верховна рада збільшила штрафи для водіїв у десять разів. З того моменту для працівників ДАІ почалася золота доба. Якщо раніше ДАІшник міг “поиметь” з водія максимум 10-20 гривень, то за один день ставки збільшилися до 100-200 гривень, тобто, неофіційна зарплата інспектора збільшилася в десять разів!\nСуть в тому, що саме в листопаді 2008 року, в Україні почалася економічна криза, долар стрибнув в два рази і сотні тисяч українців, які мали доларовий кредит, просто зубожіли. Більш того, на всіх без винятку підприємствах почалися масові скорочення, людей викидали на вулицю. Але, все це не стосувалося ДАІ. Саме тоді, прості працівники ДАІ, сержанти, не кажучи вже про капітанів і майорів, стали купувати шикарні іномарки, будувати дачі, відпочивати на курортах.\nДАІшники, захворівши золотою лихоманкою, зажрались і втратили почуття міри. Нові повноваження, які депутати-ідіоти дали напівграмотним інспекторам, давали можливість інспектор Петренко карати водія на місці, тобто робити те, що раніше було виключно в компетенції судів. Шляхом шантажу і явних фальсифікацій, ДАІшники відбирали у водіїв останні гроші, погрожуючи непомірними штрафами.\nПриродно, зросли апетити керівництва ДАІ та МВС. Інспекторам виставили нові ставки, які вони повинні сплачувати за підсумком зміни. І наступні кілька років, ця схема працювала бездоганно озолотити десятки тисяч працівників міліції. Але, згідно із законами фізики – сила дії дорівнює силі протидії.\nТоді ж, у листопаді 2008 року, виникла ідея створення “Дорожнього контролю” – проекту, по боротьбі з ДАІ. За первісним задумом, проект повинен був поставити ДАІшників на коліна і дестабілізувати нову багатомільйонну корупційну схему. “Дорожній контроль” заробив в грудні 2008 року і спочатку ДАІшники не розуміли, що крок за кроком у них під носом росте троянський кінь через якого вони позбавлятимуться всіх свої благ і в кінцевому підсумку будуть ліквідовані.\nСпочатку, завданням № 1 було створення інформаційного ресурсу який буде плодити вірусні програми і заражати ДАІ по всій Україні. Унікальність “Дорожнього контролю” полягає в тому, що ми розносимо шкідливий для ДАІ код за допомогою десятків і сотень інших ресурсів, включаючи центральні телеканали. Вийшли на “ДК” статті, десятки разів передруковувалися топовими виданнями та каналами України, завдаючи Державтоінспекції дуже серйозний економічний шкоди.\nНалагодивши систему розповсюдження вірусів і троянських програм, “Дорожній контроль” тепер може спокійно атакувати ДАІ для реалізації остаточної мети – знищення корупційної схеми по висмоктування коштів у населення України. Для цього, потрібно зробити так, щоб для працівників ДАІ настав локальний, внутрішньовідомчий економічна криза, з за якого вся їхня служба накриється мідним тазом.\nСуть вірусів і троянських програм “Дорожнього контролю” полягає у впровадженні в суспільну свідомість населення, що ДАІшникам можна не платити гроші, а всі їхні безглузді претензії можна з легкістю відбивати за допомогою закону. Тобто, якщо раніше людина, не володіючи знаннями, платив по 100-200 гривень, то тепер, трохи вивчивши закон, він може спокійно посилати інспектора на три букви.\nГоловне завдання, заразити ідей “не платити хабара” як можна більше число народу, показуючи на власному прикладі, як легко можна укладати ДАІшників на лопатки керуючись виключно статтями Законів України. Щоб людина засвоїв це, інформацію про це потрібно систематично втовкмачувати в мозок на протязі декількох років, тому “Дорожній контроль” і робить такий наголос на телебачення та ЗМІ охоплюючи якомога більшу аудиторію.\nДалі, необхідно залучати активних водіїв, які не тільки не будуть платити хабарі, але і заважатимуть ДАІшникам збирати гроші з інших. Такі автомобілісти об’єднуються під прапором “Дорожнього контролю” і в своїх регіонах починають масові облави на інспекторів заважаючи їм нишком займатися хабарництвом. Саме з цього, побачивши активістів “ДК”, ДАІшники відразу ж виїжджають, оскільки абсолютно немає ніякого сенсу працювати безкоштовно.\nКоли цей процес стає масовим, рядові ДАІшники терплять серйозні економічні збитки. Вони вже не тільки не можуть заробити собі на кишеню, але і не в змозі платити вищестоящому керівництву. І як зізналися самі ДАІшники Львова, високих чинів МВС абсолютно не колише, що “Дорожній контроль” заважає збирати хабарі. І вже зараз, інспектори виявилися між молотом і ковадлом – з одного боку насідает “ДК”, а з іншого насідает пряме керівництва вимагаючи грошей.\nМожна з упевненістю сказати, що 2013 рік стане для ДАІ переломним моментом. Золота епоха очманілих грошей закінчилося, величезна армія автомобілістів вже не тільки не платить гроші, але й жадає помсти за всі попередні роки знущань і поборів. ДАІшникам доведеться пережити абсолютно те, що пережили прості люди в 2008-2009 роках – позбавлення заробітку і втрата роботи, купа боргів і зруйновані сім’ї.\nПриродно, що все це запустить ланцюговий механізм знищення. Якщо рядові ДАІшники перестануть отримувати гроші, то їх не будуть отримувати і вищі міліцейські чини. Більш того, якщо раніше ДАІшники спокійно відкуповувалися від прокуратури і судів хабарами, то тепер на відкуп не вистачатиме коштів. У цей момент дуже важливо завалити прокуратуру і суди скаргами на Державтоінспекцію. Прокурори, за звичкою, зажадають від ДАІшників “за отмаз”, а у відповідь отримають дулю з маком, що їх дуже озлобить.\nГолодні і озвірілі прокурори почнуть карати ДАІшників за те, що вони більше не несуть. А “Дорожньому контролю” це тільки і треба – щоб павуки в банці почали жерти один одного, а ми спокійно почекаємо поки вони всі поздихають від виснажливих внутрішньовідомчих боїв і голодухи. Головне не зупинятися і Торба ДАІ, поки вони не розтратять всі свої золоті запаси зібрані за попередні роки.\nЯкщо прокуратура не карає ДАІ, значить у ДАІшників є ще кошти відкупитися. Значить потрібно Торба інспекторів до того моменту, коли у них не закінчаться гроші. І найголовніше – не давати заробляти нові. Самий чудовий спосіб – стояти над душею інспектора цілий день або знімати його на камеру з боку, а потім публікувати відео, впроваджуючи в свідомість всіх інспекторів, що в будь-який момент їх може знімати прихована камера.\nТому, кожен хто серйозно має намір ліквідувати корупцію в ДАІ, повинен серйозно вивчати принципи і методи штучного створення економічних криз і інтерпретувати їх на нашу сферу. Так чи інакше все впирається в гроші. І завдання “Дорожнього контролю” – зробити так, щоб у ДАІшників ці гроші якомога швидше закінчилися, а нових вони не змогли заробити. Дійте.\nКерівник Дорожнього контролю, Ростислав Шапошников.


Суд відмовив Мустафі Дегерменджі допомагати родині після арешту батька | QHA Агентство Кримські Новини\n28 листопада 2017 14:36\nСуд відмовив Мустафі Дегерменджі допомагати родині після арешту батька\nЦентральний районний "суд" Сімферополя проігнорував прохання кримськотатарського активіста\nУ Центральному районному "суді" Сімферополя продовжили домашній арешт Алі Асанову і Мустафі Дегерменджі, фігурантам так званої справи "26 лютого".\nПри розгляді питання про продовження запобіжного заходу Мустафа Дегерменджі попросив суд дозволити йому виходити з дому в денний час, щоб допомагати родині після арешту батька.\n— Я б міг хоча б маму возити до Сімферополя: передачі носити, на суди, — зазначив Мустафа Дегерменджі.\nАлі Асанов, у якого четверо дітей, теж попросив змінити обмеження домашнього арешту і дати йому можливість хоча б возити дітей до школи і трохи заробляти, щоб утримувати свою велику сім'ю. Цю думку підтримали всі підсудні та адвокати.\n— Ваша честь, куди вони з Криму подінуться? У одного четверо дітей, у другого таке горе в сім'ї. Всі ж розуміють, що нічого не зміниться, якщо відпустити їх під підписку про невиїзд або поруку, — звернувся до судді один із адвокатів.\nОднак суддя Сергій Деменок прохання підсудних повністю проігнорував і залишив обох під домашнім арештом з утриманням у житловому приміщенні до 7 лютого 2018 року.\nПідтримати Асанова і Дегерменджі під будівлю суду зібралися понад сорок осіб, включно з головою ЦВК Курултаю Заїром Смедляєвим, першим заступником голови Меджлісу кримськотатарського народу Наріманом Джеляловим, керівниками кількох районних меджлісів.\nНагадаємо, 23 жовтня відбулося чергове засідання у справі «26 лютого», в ході якого «суд» заслухав нових свідків.\nРаніше, 12 жовтня, «Верховний суд» окупованого Криму відхилив апеляційну скаргу на рішення про продовження терміну домашнього арешту Мустафи Дегерменджі та Алі Асанова.\nМустафа Дегерменджі та Алі Асанов є фігурантами так званого «справи 26 лютого» у Криму. Їх судять за участь у мітингу 26 лютого 2014 року під стінами Верховної Ради Криму на підтримку територіальної цілісності України і надання опору російській окупаційній армії.\nпорушення прав людини в Криму суд арешт Мустафа Дегерменджі Алі Асанов


Будівництво Гаївського мосту на завершальному етапі - Тернопільська газета\nБудівництво Гаївського мосту на завершальному етапі\nУ Тернополі на вулицях Об’їздна – Протасевича продовжуються роботи з влаштування нового Гаївського шляхопроводу.\nЯк розповідає директор підрядної організації ТОВ «Тернопіль Мостобуд» Юрій Левкович, важливим етапом у будівництві нового шляхопроводу є влаштування під’їзної частини на шляхопровід.\nКонструкція нової транспортної розв‘язки передбачає будівництво двох прогонних будов – шляхопроводів. Одна, найважливіша, над залізничною колією – і ії будівництво вже закінчується. І друга – над вулицею Гайовою та дорогою в сторону села Великі Гаї.\nНа даний час завершено влаштування підпірної стінки відкрилків мосту, де згодом встановлять бар’єрне огородження. Отож, бетонні роботи тут поетапно завершуються, ще залишилося влаштувати асфальтобетонне покриття. На новому мості буде облаштовано шість смуг для руху транспорту, які будуть розміщені на одному рівні з під’їзними шляхами.\nПрацівники підрядної організації приступили також до фарбування нижньої частини мосту. Це проводиться з метою захисту бетону від атмосферних впливів, зокрема, вологи.\nНагадаємо, усі роботи з побудови нового шляхопроводу фінансуються виключно з бюджету Тернопільської громади.


Пригоди баби Галі в Америці. Все почалося з сала – Особлива\nНашого цвіту – по всьому світу. Певно, в кожній українській сім’ї є свій емігрант, який виїхав за кордон шукати кращої долі – чи то матеріальних благ, чи то особистого щастя. Часто наших за кордоном чекають різноманітні пригоди. Для багатьох з них це, мабуть, як висадитися на Місяць.\nТак сталося і з бабою Галею Василя Кучернюка, яка потрапила у Америку – наче в іншу цивілізацію За матеріалами Шляхта не працює Америка бабі Галі не сподобалася з перших хвилин. З моменту коли митники конфіскували з її валізи чималий шмат сала. Звичайно ж донька її попереджала і наказувала в жодному разі нічого не везти з їжі, але звідки ж бабі було знати що її дбайливо замотаний в целофанові пакети, заклеєний скотчем і знову замотаний в товсту льняну скатертину скарб знайде здоровенний пес, який кинувся на бабину картату валізу так наче все своє собаче життя марив тим бабиним салом.\nЛише сльози і вмовляння врятували бабу Галю від безглуздо великого штрафу. Виснажена довгим перельотом баба Галя не помітила як десь загубила лівий босоніжок. Отаку перелякану, заплакану і в одному мешті її й зустріли донька, зять і онуки. Пізніше онуки дражнитимуть її: Баба Галя привезла сала, а як від пса тікала загубила сандаля. З зятем Василем в Галини також не склалося з самого початку, з моменту коли сівши в авто і зачинивши двері вона почула від нього:\n-Та шо ви так бахкаєте, ви вже не в своєму селі і це вам не жигулі.\nЧитайте також: Анекдот. Про подругу свекруху та білизну\nЗять взагалі був хлопець наче і непоганий – працьовитий і сім’янин порядний. Працював водієм далекобійником але чомусь сказав Галині що працює трокістом. Чому трокістом а не водієм Галина так і не второпала але вирішила що мабуть щоб виглядати солідніше в очах оточуючих. Приготувавши вечерю Галина казала дочці: йди клич свого танкіста їсти.\nВасиль якийсь час нервувався але згодом змирився що теща кличе його танкістом. При будь якій нагоді він дорікав тещі: “Ви гадаєте що тут так легко? Ви знаєте скільки я плачу за моргідж, іншуренс, есесмент? Я валю стрейтами від делівері до делівері, ще й за тікети лоєрам плачу щоб рекорд не зафакапати”. Інтуїтивно Галина усвідомлювала що зять говорить українською але нічого не розуміла, тому не могла запропонувати жодного аргументу на свою користь.\nГалина нудьгувала і сумувала за селом, за лісом, за козою, курми і навіть за дурнуватою скаженою сусідкою Валькою. Вночі їй снилося як вона повертається в своє село, сідає на лавку біля черешні і махає рукою Вальці яка їй тицяє дулю і каже: “чого ти сюди приперлася, американка вссяна”.\nАле, на жаль, Галину в тому селі вже ніхто не чекав а її хату купив Вальчин племінник. Щоб хоч якось розвіятися Галина багато ходила містом пішки. Спочатку вулиці Чикаго діяли на неї гнітюче але згодом в тих, здавалося б, сірих і одноманітних будинках вона почала бачити якусь невідому раніше красу. Непомітно для самої себе вона могла зупинитися і довго розглядати графіті або старий металевий міст. Щоразу вона заходила все далі і все менше хотіла повертатися додому. Одного вечора підкорюючись невідомому їй імпульсу вона зайшла в двері закладу який виглядав як ворота в пекло і навіть музика звідти лунала пекельна.\nЦе був бар переповнений грізного вигляду чоловіками і жінками одягненими в шкіряний одяг. Галина підійшла до стійки бару і сказала одне з небагатьох слів яке вона встигла вивчити англійською: дрінк! Додому Галина їхала надзвичайно гучним мотоциклом тримаючись за спину Дона Хорхе, чорноокого красеня що весь вечір їй щось жваво розповідав підкручуючи сиві вуса. На спині шкіряної жилетки він мав напис “BANDIDOS” а обличчя прикрашали шрами і татуювання під правим оком в вигляді краплинок сліз.\nЗ того вечора Галина майже не ходила на прогулянки пішки бо за нею заїзжав Дон Хорхе на своєму Harley FXSTB Night Train, чий звук двигуна Галина могла легко відрізнити від будь якої іншої моделі. Цей звук будив танкіста Василя і бентежив сусідів які подейкували що Дон Хорхе був сташним чоловіком, бувшим тілоохоронцем самого Пабло Ескобара і що його розшукує ФБР. Василь тиснув на доньку Галини щоб вона поговорила з мамою і переконала її взятись за розум. Донька ж робила вигляд що лиха на Галину, хоча на справді, знаючи важке життя і раннє вдівство матері раділа за неї і навіть заздрила такому бунтарству.\nОдного вечора Галина зібрала свої речі в валізу і сказала що їде жити до Дона Хорхе. Донька плакала а Василь емоційно розказував Галині щось про совість, сором, і про те що ж скажуть сусіди. Розумієш, Вася, сказала Галина, суб’єктивна думка оточуючих це не що інше як відображення наших же комплексів, недоліків і низької самооцінки. Якщо ти не перестанеш перейматися думкою сусідів і всі твої вчинки і рішення обмежуватимуться стандартами встановленими певною соціальною групою, рано чи пізно твої нездійснені мрії і нереалізований потенціал можуть сублімувати в насuлля, проблеми в сім’ї, хвороби і алкoгoлізм. Виглянь за межі своєї коробочки, Вася.\nІнтуїтивно Василь усвідомлював що Галина говорить українською але не міг зрозуміти жодного слова з того що вона сказала, тому мовчки відійшов від дверей, розгублено лупаючи очима. Adios, cabron! Вигукнула Галина і попростувала на вулицю. Донька плакала а Василь дивився вслід ще досить молодої тещі з гарними сіднuцями обтягненими подертими джинсами і одягненої в шкіряну жилетку з написом BANDIDOS. На вулиці її чекав Дон Хорхе а з динамімків його Harley лунала пісня AC/DC Highway to hell.\nПідготувала Роксоляна Панинич\n12 травня – День дев’яти цiлитeлів, вaрто зібрати 11 цілющих трав від 77 хвороб