Туман (укр.) | Журнал "Шо"\nавтор: Smile @rT\nВажка вантажівка, роздираючи своїм гуркотом вранішню тишу, перевалила через горбатий місток і виїхала на розбиту заміську дорогу. Кудлатий сірий туман ліниво розступався перед кабіною, даючи водію ледь-ледь вихопити оком якихось півтора-два метри попереду, а вже за мить знову змикався позаду скрипучого кузова, погойдуючись сивою мрякою. Сміттярі Іван та Микола цього похмурого ранку були чомусь не в гуморі і працювали здебільшого мовчки. Об'їхавши усі точки своєї дільниці вони прямували на звалище, що розкинулось недалеко за міською межею. Іван зосереджено, насупивши густі брови, розтирав заскорублі потріскані пальці , намагаючись чи то відтерти їх від в'їдливого професійного бруду і мазуту, чи то зігріти після того як дві довгі години йому довелось гойдатись на підніжці сміттєвозу із холодним поруччям. Це був його третій день на новій роботі.\nТа зміна добігала кінця. Дорога кидала машину то вліво, то вправо, розгойдуючи її глибокими ґрунтовими коліями, що ще недавно, восени, розбили комбайни своїми величезними колесами. На дзеркалі, в такт гойдалкам кабіни, як маятник каталась брудна іграшкова мавпочка, а по пустому бардачку гасала пляшка недопитого «Живчику» і пара невідомо звідки взятих перегорілих запобіжників. Микола нервово переключив передачу, підняв з підлоги між сидіннями замурзаного рушника і широкими рухами став витирати запітніле водійське вікно. Потім піддав газу й останнім зусиллям важко загуркотівши вантажівка дібралась вершини високого пагорбу. Зачепившись колесами за вологе дорожнє покриття, вона ще щось плюнула двигуном, буркнула, і уже з полегшенням почала котитися з гори до низу.\nУ цю мить, коли вони були на самій верхівці над полотном туману, перед ними повстала сумна та звична картина захаращеного величезними горами сміття звалища. Над горами вируючими зграями кружляли крикливі ворони. Клапті туману вкривали його щільним простирадлом, але особливо великі купи стирчали як прибережні камені на морі. Та й ворони уже не були нахабними урбан-птахами, а здавалися такими собі чорними, вугляними чайками, що то пірнають в сіре море за своєю небагатою здобиччю, то знов здіймаються в повітря пильно виглядаючи нову поживу. Але, вже за хвилину, картина зникла і двоє похмурих чоловіків і самі занурились на своєму помаранчевому ЗИЛі, як команда Кусто на батискафі, у сиве непривітне море, щоб додати сміттєвим стерв'ятникам нову порцію свіжого міського лайна.\nІван ще не звик до нової роботи. Може тому й так тер ті руки, що ще поки не зрозумів — це не має особливого сенсу. Скільки не три, бруд залишиться. Він насупився іще дужче і став з подвійним зусиллям длубати жорстку шкіру біля нігтя, намагаючись здерти її. То була компенсація мовчанки. Микола чомусь іще з пересторогою ставився до новенького. Робота не те що б кипіла в поки не таких вже й вправних руках, тому, а може й ще того що встав не з тієї ноги, він був теж насуплений і мовчазний. Іван спробував було заговорити:\n— Нічого собі який нині туман, ге? — сказав він, не відводячи очей від пальців.\n— Мгм, мг… — відповів йому Микола, чи то погодившись, чи то прочищаючи захрипле від вологого повітря і гри в мовчанку горло.\nДорога поповзла далі своїм далеким шляхом, а машина повернула різко вліво звертаючи до звалища. Більше Іван не знайшов що сказати, а Микола і не намагався підтримати розмову. Тільки ще через три хвилини, після маневрів серед безформних куп, він кинув:\nІ не заглушаючи двигуна відкрив двері й вийшов з машини. Івану нічого не лишалось робити, як слідувати прикладу старшого. Він відчинив двері і минаючи сходинку зістрибнув на м'яку вогку землю.\nВорони кричали, нахабно сварилися за голі кістки та черстві скиби викинутого хлібу. Без церемоній рвали дзьобами чорні сміттєві мішки і патрали їх як ті леви, що роздирають свою здобич на каналі «Енімал пленет». Хлопець натягнув рукава і вище настовбурчив комір роби, щоб справитися з їдким пощипуючим холодом, котрий намагався забратись прямісінько за пазуху. Плюнув під ноги, озирнувся. Густий непроглядний туман, хоч око виколи. Дід Микола ладнає важелі і кріплення, щоб розвантажити кузов — не довіряє молоді таку справу, думає напартачить.\nПриспічило по малому. Іван ще раз озирається куди б це податись по нужді і робить кілька кроків за велику купу якихось покришок з іржавими дротами назовні. Тільки хоче вибратись замерзлими пальцями із рукавів, як серце ніби обривається! Щось нерозбірливе, якась жінка… Хапає його за рукав, тягне, ледь не кидає з ніг, лепече нісенітницю, про якусь лаху, про якесь сміття. Злякався, дуже. Серце ось-ось вирветься з грудей! Чорти б тебе вхопили, курво. Уже й не хочеться по нужді, тільки б відчепилась дурна. Де тільки взялась у такому місці?\nТільки зараз придивляється до неї. Не молода, але й не стара. Таке відчуття, що просто варто відмити, а так, може й під тридцять чи сорок п'ять, не більше. Вдягнена в якусь дику суміш сірої збитої кудлами пухової хустки, рибальської сітки, старої кофти на замку блискавці без певного кольору за шаром бруду, на ногах якась довга по самій землі спідниця, як бордова штора в жирних плямах. Опудало, одним словом. Ожиле опудало. Аж зіпрів. Трясця твоїй матері, злякала ж, га…\nНе пройшло може й секунд двадцяти, підбіг Микола. Схопив божевільну за руку, обтягнув як стару шматину якось униз, так, що відпустила чіпку хватку навколо Іванової руки і грізно щось пробурмотів не забувши здобрити свої слова міцною як спирт лайкою. Ніби відчепилась. Похитнулась в сторону, як туман на очі опустився. Затряслася в сльозах. Знову щось незрозуміле про смітник, про «знайти», про сволоти… А, то мабуть уже про Івана й Миколу. І знову напад гніву, як собака, прямо ніби паща звіра до рукава. Потім, впала в ноги, стала скавчати і битися в істериці й сльозах, вся в бруді і знов щось говорить, але уже не розібрати.\n— Пішли, чого став! — гаркнув дід Микола.\n— А… А вона? — питає. Наївний.\n— Пішли сказав… — як відрізав.\nНічого не лишається. Озирнувся ще раз. Знову серце, але ні, вже не страх, а жах іншого ґатунку, моторошний жаль, якщо такий буває. Що це вона таке? Чого тут? Як сюди потрапила? Згадав про холод, який уже давно досягнув своєї мети і хазяйнує за пазухою по мокрій упрілій спині. «Боже борони», прошепотів. Відвів очі, як штори рвонув, що б не бачити. І пішов назад до машини, тільки скиглення ще різало по душі.\nДорога назад здавалася у сім разів довша. Так ніби у кіно і бабину з плівкою хтось притримує рукою, уповільнює кадри. Іван не міг оговтатись від пригоди що сталася на смітнику, тому попри не аби яку цікавість нічного не став питати. Але дід Микола схоже розм'як, пожалів бідолаху. Поповзли хвилини знайомої мовчанки, а тоді як між іншим він раптом почав говорити тихо і сухим голосом:\n— Відома то історія… Кхм… Хиих… — прокашлявся,— Сталося то років із вісімнадцять назад. Хіба не чув? — і сам собі відповів,— Але де тобі, ви ж тоді іще сюди не переїхали із сім'єю, так… Стара і страшна історія. Кажуть, її звали Ірен, проте, хто його тепер може сказати. Всі забувають, принаймні хочуть забути. В світі і без такого от щастя повно усякого лайна, хто його хоче пам'ятати. Егеж, їх можна зрозуміти. Отже, казали, що вона зв'язалася не з тією компанією… Так от… То був дев'яносто другий, здається, коли, казали, усе почалось… Хм, атож, так… Весна ще якраз така файна стояла…\nНа дворі стояла квітуча запашна весна. Дух захоплювало як цвіли вишні, дух захоплювало як щебетали птахи і пригрівало сонце, а ще захоплювало дух від кохання. Ірен тільки-тільки виповнилось двадцять два, а вона уже була найщасливішою дівчинкою на усьому білому світі. Усе через те, що у неї був Він. Її любий, її серйозний, її мужній і її… старший аж на десять років Сашко. Але хіба те мало хоча б якесь значення? Нісенітниця! Усі ці забобони, дурні розмови за спиною, лайка вдома. Ма-я-чня. Коли тобі всього на-всього двадцять два, а твоє серце сповнене любов'ю… Це як бути птахом! Отією ластівкою, що ширяє у небі, пірнає десь попід дах дев'ятиповерхівки, а потім із свистом знов кидається у небо як у прірву. У прірву його серйозних, трохи сумних і таких бездонних синіх очей. У прірву нічим нестриманих почуттів. У прірву, без погляду назад, сліпо, не думаючи, не даючи собі часу розгледіти, що там на дні тієї бездонності. Але, Боже, що то була за весна!\nЛітом вони уже стали жити разом. Їздили з його друзями до Криму. Мати навіть не знала про це. А навіщо їй казати, га? Ірен вже доросла людина, може вирішувати за себе. Тай що чекати від матері яка не зважаючи на почуття єдиної доньки поза очі каже що він їй не пара, що він дурна компанія, що його дружки наркомани і по ним плаче тюрма. Прокляті дурні плітки! Що ж з того, що його компанія, не така як інші? Нічого подібного вони не роблять. Просто вони теж дорослі, самостійні і не хочуть слухати якісь там правила і триматись межі. Навіщо, якщо можна будувати новий світ, свій власний, із своїми правилами? А поки — живи на повну, помри молодий! А як інакше? Для чого ще дане нам життя? Головне бути щасливою тут і зараз, а там, нехай говорять що хочуть. Якщо на те пішло, то у неї немає матері. І ніколи не було. І будь що буде… Отак.\nПохмурий ранок. Що там на дворі? Знову йшов дощ. Ірен прокинулась десь о дванадцятій, встала з ліжка і ледь переставляючи ноги пройшлася до кухні. Пуста квартира, брудне ганчір'я на підлозі і по кутках. Якийсь різкий запах, як щось згоріло. А… Точно. Це Едик, Сашковий друг, егеж, скотино, пропалив діру на кухонному столі. Проклятий торк. Важкий спогад пробуджує новий напад нудоти. Ірен нахиляється до раковини і судомно, важно намагається, здається, вивернути себе навиворіт, та дарма — її шлунок пустий, лише трохи гірко у роті від шлункового соку. Чорти б взяли цього… Чорт, як звали того хлопця що пропалив їм стола? Чи це вона пропалила його? Може праскою? Та ні, був би зовсім інший слід. Вона видуває носа — проклятий нежить. Проте такої дощової весни, майже як осінню, можуть просто подумати що це застуда. Треба змусити себе вийти до аптеки, купити хоча б шприца. Новий спогад, знову вивертає порожнечу. Слабкість у м'язах і легкі судоми. Проклятий барига, де його носить третій день? «Ненавиджу…»\nКрізь мариво запамороченої свідомості чує як щось противно скрипить, ніби хтось щось пиляє, чи якось так. Звук проникає через барабанні перетинки здається в самісінький мозок і проїдає його з середини. Дуже холодно. Накатує противний холод з самого серця, такий сильний, що неможливо від нього сховатися. Колотить усе тіло, пробирає до кінчиків волосся на руках і у паху, а потім як хвиля назад до самого кістного мозку. «Ненавиджу», каже сама собі, подумки, але вкладаючи в це слово всі сили що лишаються. Збирає його у невидимий конверт, облизує сухим язиком, як у хворого пса і відправляє Сашкові. Щоб він подавився! А через мить уже благання: «Повернися, ну де ж тебе носить, благаю, любий, прийди додому, мені потрібно це. Ти ж знаєш ЯК це мені потрібно».\nНевідомо котра година, втрачено лік часу і простору. Квартира то здається довгою як тунель якоїсь шахти, то короткою як клітка по якій не зробиш і трьох кроків із краю в край. Вікна щільно закриті, але й промінь через шпарину кухонного вікна здається катуванням. Ріже очі. Треба зібратися. Скільки ж часу пройшло? Це день, чи ніч? Знову промінь, ріже очі. А… Ну тоді день. Встає спираючись на стола. Ледь приходить до тями. Але якийсь дивний прилив сил. Вистачає навіть, щоб переламавшись навпіл пройтися як лев із краю в край клітки, подивитися за ґрати, щоб нічого там не побачити. Чорт, скільки ж все таки часу минуло? День, два, тиждень? А… Знову дощ. Може і п'ять хвилин. Ніхто не може сказати. Важко, але треба іти. Вийти десь в магазин, купити щось, а то здохне тут з голоду без їжі і без нього…\nІрен натягає якийсь спортивний костюм, що знаходить у тій купі в кутку. Смердить гидко, але піде, нехай. Треба іти, вона мусить зробити це — вийти надвір. У ванній знаходить темні окуляри. Клас, те що треба. Тьмяне світло крізь дощові хмари не битиме очі. Жінка відкриває двері, виходить в під'їзд. Перед тим як зачинити двері принюхується: смердить горілим, дивно. А… Це Едік, сука, пропалив стола, так, згадала, так. І ще щось дивне длубає обидві півкулі мозку. Хм… Що ж це? Неясно, як щось підсвідоме. Але в її стані не дивно. Може це галюцинації? Не знаю. А! Точно! Це ж цей тихий противний скрип. Звідки ж він лунає? Най би йому! Закриває двері і по одній сходинці ламаючи себе повзе у низ. Важко, але так треба.\nВ магазині дивно дивились на неї, подумали якась хвора. Так в загалом і є. Добре, що останніх пару копійок вистачило на дешеві цигарки і щось їстівне. Чорт з ними, все одно не вистачило би на… От якби ж Сашко приніс їй чогось. Проте він, мабуть, уже не прийде. А вона нікого не знає із тих у кого він завжди діставав… Покинув її через якусь іншу дівку? Але ж… Ні, не може бути. А може здох десь на хаті у кориша? Те було б не так вже й погано як для нього. Егоїстично, але не так вже й паскудно, егеж. Тільки не подумавши про неї. Ні, так теж не може бути. Так не може навіть продовжуватись… Де, як, у кого? Тут ще один спогад. Точно! Той барига, що його згадував Саня. Як же його. Точно! Матрос, кликуха. Сєрий Матрос. Бісове дитя, чому ж вона досі про нього не згадала? Вона ж могла би уже якось з ним розрахуватись, то ж ба не маленька, придумає як відплатити мужику. Тільки б у нього був товар, тільки б був. Пам'ять все гостріша, аж дивно, тут ледь згадувала як звуть того триклятого торка… А й правда, як? Ну, того, що пропалив їм стола. Але те не має жодного значення. Зате вона пам'ятає адресу Матроса. Точніше його точку на ринку зі шкірянками. Що є сили, затягнувшись цигаркою без смаку, прямує туди.\nРинок то якесь пекло. Всюди люди, звуки, запахи. До-речі, тут теж пахне горілим, дивно ж, га? Ірен пробирається крізь натовп людей, які щось вибирають, перебирають, придумують, вишукують. Не місце, а якась клоака. Сидіти б вам вдома у цей похмурий дощовий день, але ні, повиходили із своїх печер, чорти. От і те місце. Вона чітко пам'ятає цю трансформаторну будку і цей намет із шкіряними куртками, третій зліва. Там заправляє усім Сєрий, по кликусі Матрос. У нього є, мусить бути. Вона пам'ятає як приходила сюди із… Господи, як же його звуть? Вона так довго чекала його що навіть забула ім'я? Але те не важливо.\n— Привіт,— каже Ірен до якоїсь білявки, що стоїть біля палатки,— Ви не підкажете де я можу знайти Матроса?\nБілявка окидає її дивним поглядом. Особливо чіпко дивиться на окуляри, ніби рентгеном хоче просвітити їх і пробратися до її чутливих до світла очей.\n— Який матрос? — питає. Зіграла дурну. Не пройде!\n— Сєрий, Матрос,— відповідає Ірен, а голос зрадливо дрижить. Знову накатує холод.\n— А хто питає? — цікавиться білявка, ставлячи руки у свої широкі боки під зайорзаною дублянкою.\n— Скажіть що я від… — згадуй, згадуй, згадуй, це ж твій любий, серйозний, мужній — Що я від Сані Кульги,— згадала, навіть його дурне прізвисько.\n— Зараз, покличу,— нарешті змилостивлюється біла курва і відправляється кудись за куліси свого торгового балаганчику. Через хвилину вертає, уже не сама. Слава тобі Господи!\nТепер навіть його обличчя здається знайомим. Холод усе пробирає, до самих кісток, скоро повернеться до кінчиків волосся. Так, знайомим, це широке обличчя, рум'яне, сірі хитрі очі. Вдягнений у товстого бушлата кольору хакі. Вийшов, так само уважно як його торговка окинув поглядом, зиркнув на окуляри, але цей уже без рентгену. Ірен подумалось, чомусь, що він йому не потрібен, точніше, що він завжди ввімкнений, бачить усе наскрізь, без напрягу.\n— Що скажеш? — питається він.\nІрен не певна в тому, що слід говорити, тому повторює про всяк випадок те, що уже казала:\n— Я від Сані Кульги, пам'ятаєте? — питається, а сама думає лише б й собi не забути, бо цей холод пробирає чим раз тим дужче, та ще й дощ знову накрапає.\nСєрий якусь хвилину іще дивиться на неї, ніби роздумуючи, чи нема тут якоїсь пастки. Озирається теж чіпким поглядом навкруг. Знову думає, а тоді обережно, але непевно питає:\n— Бабки при собі?\n— Та, про це я якраз хотіла поговорити. Може ми якось би відійшли, що би не при свідках, як кажуть… — відповідає вона, а сама дивно чує свій голос як зі сторони.\n— Хе-хе, ееее, ні. Ти це про Людку, чи шо? — чомусь веселиться і перепитує він. Кидає хитрий погляд на свою торговку і ляпає її по широкому заду,— Ти кажи, чи є бабки, якщо ні, забирайся і крапка. Вертай як знайдеш.\nВсе зрозуміло. У нього є, але він не дасть і те що вона могла би йому запропонувати йому не цікаве. Чорт, чорт, чорт… Надто часто вже стала вона згадувати чорта. Це не те, не те про що треба думати. Думай, думай, скажи йому щось, пообіцяй, принижуйся, бреши, вигадуй, ну ж бо!\n— А я, це, Сашко казав, що приїде, з, цього, ну, ви знаєте як то… Так от приїде і тоді усе буде на мазі. А поки може б ми якось домовились. Мені дуже треба…\nМатрос підходить до неї впритул. Вона відчуває, що від нього пахне цигарками, кавою, прілим бушлатом і ще тією самою горілою фігнею, що переслідує її уже… Не знає скільки.\n— Послухай мене мала. Я таких як ти шлюх бачу за кілометр та по сорок шість разів на день. Якщо у тебе немає бабок, котися під три чорти і не влаштовуй мені тут істерик і цього вашого цирку. Знаю, бачив уже. Не цікаво, дорогенька. Так что, мементо море. Брись звідси, поки не помогли.\nВона робить іще одну жалюгідну спробу, але на пів слові збивається, розуміючи, що нічого не зможе вдіяти. Цей теж сволота. Як усі вони. Скоти, нелюди, гади, здохнути б вам усім і горіти в пеклі, мучитись, як мучається вона. Уже, уже... Три дні? Невже його немає всього три дні? А може тиждень? А може рік, а може цілу вічність? А який узагалі зараз рік, або й місяць?\nВона бреде додому і жадібно, як собака ковтає суху булку, запиваючи її димом без запаху і смаку. Дивно, чому від цього скоту несло цигарками, а вона пьє їх сивий дим не відчуваючи нічого крім нового нападу нудоти. Знову, знову накатує під горло. І так сухо-сухо у роті, як перекручує хліб на м'ясорубці, що б вкинути до фаршу. Зупиняється під бетонним парканом якоїсь військової частини і миттю вертає ту противну булку назад під ноги, майже таку ж апетитну на вигляд як до того, в магазині, тобто у вигляді сухого, ніби прицвілого блювотиння. Чорти б його взяли усе це. Увесь цей світ. Так, вона часто згадує чортів, адже якщо він не прийде дуже скоро, то їй доведеться побачити їх на власні очі. А вона, як на зло, змалечку боїться чортів.\nДумає про нечисту, повертаючись до захаращеної оселі, а згадує чомусь маму. Дивна штука людська пам'ять. Іноді в голові пов'язуються такі речі, котрі, здавалось, би, не мають жодного зв'язку. Але от так вже складений її розум, нічого робити. Мама була… Ну, як сказати. Так, була, у минулому часі, тому, що її немає уже шість років. О! Роки, хвилини, години, тижні, час… Згадала! На кухні висить електронний годинник з датою, в темряві затягнутих наглухо штор його табло важко розгледіти, але якщо звикнути, або підсвітити сірником, припалюючи наступну цигарку, то можна побачити… Що? Та не може того бути! Господи, це ж позавчора у неї був день народження. Якась маячня, не може бути. Як можна забути про власне… На м'язи спускається ніби струмом важка сковуюча судома, а розум тьмянішає поринаючи в несподіваний нереально важкий сон, що опускається на плечі, а потім, як літній дощ наповнює голову-балію терпким, іржавим, хлюпочучим… Забути про власне двадцятивосьмиріччя… Маячня…\nПрокидається невідомо де, важко згадує хто така. Усе тіло ломає, так гарне правильне слово. Її ламає уздовж, поперек, всередині і ззовні. Страшне, не передати. Сорок шість разів на день? Згадала що таких як вона у диллера є сорок шість на день. Та ні, не може бути! Зараз так погано тільки їй одній, тільки їй. Серце от-от вирветься з грудей. Щось тривожить її, але це навіть не запах горілого. А якийсь дивний, ледь чутний скрегіт. Ненависть опускається на неї. Вона ненавидить цей звук, вона ладна зробити що завгодно, аби він припинився. Бо… Бо він викликає у ній щось інстинктивне, щось щемляче, що болить гірше ніж мязи, болить десь під сонячним сплетінням, десь біля серця. Та навіть не болить, ні. Лоскоче, тягне, мучить, свербить, розідрала би до самих кісток і подивилась де свербить той інстинкт, що викликає у неї цей звук. Раптом усвідомлює чітко, що когось, кого вона чекала, немає уже дуже давно, десь тиждень, а от сьогодні все ще один день її мук, лише один. Що буде далі? Що стане із нею, якщо вона не здохне прямо зараз? Так мучитись? Скреготіння, писк, знову писк, як у голові. Усі її муки через нього!\nВажко встає на ноги. Ледь-ледь, човгаючи, повзе на звук. Голова паморочиться, ноги не свої, руки крутить, а надто живіт. Чує що звук став на метр ближчим. Отже він реальний? Отже це не чорти пищать, так хочуть забрати її до себе? А може вони все таки? Ірен заповзає до кімнати, що смердить цигарковим димом, пліснявою і навіть сечею. Звук став чітким, реальнім. Здалося тінь промайнула по стелі і зникла за шафою. Штори забиті в саму віконну раму, припнуті пустими пляшками, отже в кімнаті темно і страшно. Але, вона як він, той, що його марно чекала так довго, що й забула імя. Вона як він, мужня…\nРухається до дивану. На ньому якийсь хаос, купа простирадл, рушників, усе смердюче, тепер гостро пахне сечею. Мужня, отже не боїться, висоти, темряви, павуків, смерті… Тільки чортів. Згадала чомусь, раптом, що мама, колись, коли Ірен була зовсім мала, лякала її не Бабаєм і не уколами, а чортами, що забирають маленьких дітей у пекло, коли ті не слухають батьків і пізно, затемна лягають спати. Може й казки, може пора би уже перестати вірити в таке, але як не вірити у те, що бачиш на власні очі?\nВажко, тремтячи, вона встала на ноги, зібрала усе сміливе, що у неї було і подивилась на ліжко. Темрява приховувала деталі, але це було реальніше за саму реальність: на її простирадлі серед купи ганчір'я лежав і корчився справжній потворний чорт з виряченими очима. От що то був за звук! То було скиглення з самого пекла, от що її боліло під ребрами, це був плач, малого, зморшкуватого, смердючого чорта, що пищав зараз перед нею і здається дивився у темряві прямо в її пекучі очі, то крізь щілини приспущених повік, а то знову вирячувався на неї і заливався не те сміхом, не те хриплим хлюпотінням.\nІрен не лякалася так ніколи, її дитячі жахи, ще ніколи не були так близько. Невже не сон? Невже він і правда прийшов що б забрати її до пекла за те, ким вона стала? За те, що не слухала свою матір, коли та казала їй, що її мужній, серйозний і старший на десять років Сашко простий торк, котрий гуляє зі своїми відморозками по дискотекам і вишукує собі забавки, отаких як вона дурних, що хотять самостійності, дорослості і… кохання? Отже так воно і буває у житті? Той хто іде по нахильній потрапляє у чіпкі лапи от такого карликового чорту?\n— ТА ЗАМОВКНИ ТИ ПЕКЕЛЬНИЙ ВИРОДКУ! — закричала вона так, що десь під стелею задзвеніло, а її власний голос здався страшним і чужим.\nАле створіння не замовчало, а навпаки, здалося, залилось новим дивним сміхом з хрипотою і істерикою. Ірен схопила якісь шмати, зім'яла в ком і що було сили, накрила ним те жахіття що реготіло під її руками. Вона налягла чимдуж, придавила і стала чекати. Звук ще секунду глухо звучав з під ганчірного кубла, а вже за хвилину став слабшати і замовк. Отже чорти теж смертні, подумала вона крізь марево загасаючої свідомості, але відчула як же їй стало легше, коли цей писк припинився. З останніх сил, б'ючись від холоду як птаха у руках смерті, вона вийшла з будинку із зібраним простирадлом в руках, підійшла до сміттєвого баку і викинула свою страшну ношу туди, так ні разу не подивившись своїми ріжучими очима, як чорти виглядають у денному світлі. Там же вона знепритомніла, поринаючи в невідоме…\n— Один чолов'яга працював як раз на тій дільниці,— говорив Микола, не зводячи очей з дороги, котру ледь можна було розібрати, хоча осіннє сонце уже почало плавити де не де великі клапті туману.— Він казав, що її знайшли біля сміттєвого баку і доправили до лікарні. Потім до міліції, а далі до спец. психушки, де лікують героїно-залежних наркоманів. Лікарі, кажуть, позбавили її від залежності,— дід Микола важко здохнув,— Але її божевілля, через те, що вона власними руками задушила своє дитя, так ніхто і не зміг подолати…\n— То як же вона опинилась на звалищi? — спитав Іван, що весь цей час слухав жахливу історію чужого життя затамувавши подих від жаху і жалю.\n— А, то теж відомо,— відповів Микола,— Спершу ж її намагалися лікувати, кололи уколами, держали в ізоляторі для буйних, але ніхто не знає яким дивом, їй щораз вдавалося втікати. І знову й знову вона опинялася на смітнику, де шукала своє немовля у ганчір'ї. Страшно сказати, як її ловили і доправляли знову до лікарні, а вона, якимось дивом, відьма, знову тікала. В кінці кінців, кажуть, всім стало на неї чхати. Стомилися ловити навіжену, та й пояснюй верхам, як же вона вибирається з під варти… Так її й кинули напризволяще. Харчується вона з воронами і бродячими псами, якимись недоїдками і весь час шукає свою ношу, котру вкинула до смітнику, того дня, під час ломки.\n— Отже це материнський інстинкт,— тереблячи пальці, сказав задумливо Іван і насупив густі брови.\n— Ну, то не мені судити, але здається, що на неї немов спустився туман, який ніяк не хоче сходить,— відповів йому дід Микола і уже знову мовчки попрямував вантажівку до гаражу за старенькою будівлею ЖЕКу.


Папа Бенедикт XVI закликав вірних ігнорувати попередження про кінець світу\nТоді підійшли учні насамоті до Ісуса й сказали: Чому ми не могли його вигнати? А Він їм відповів: Через ваше невірство. Бо поправді кажу вам: коли будете ви мати віру, хоч як зерно гірчичне, і горі оцій скажете: Перейди звідси туди, то й перейде вона, і нічого не матимете неможливого! Цей же рід не виходить інакше, як тільки молитвою й постом. (від Матвія 17:1-19-21) Коли пробували вони в Галілеї, то сказав їм Ісус: Людський Син буде виданий людям до рук, і вони Його вб'ють, але третього дня Він воскресне. І тяжко вони зажурились…(від Матвія 17:1-22-23) Як прийшли ж вони в Капернаум, до Петра підійшли збирачі дидрахм на храм, та й сказали: Чи не заплатить ваш учитель дидрахми? Він відказує: Так. І як він увійшов до дому, то Ісус попередив його та сказав: Як ти думаєш, Симоне: царі земні з кого беруть мито або податки: від синів своїх, чи чужих? А як той відказав: Від чужих, то промовив до нього Ісус: Тож вільні сини! Та щоб їх не спокусити, піди над море, та вудку закинь, і яку першу рибу ізловиш, візьми, і рота відкрий їй, і знайдеш статира; візьми ти його, і віддай їм за Мене й за себе…(від Матвія 17:1-24-27) Підійшли до Ісуса тоді Його учні, питаючи: Хто найбільший у Царстві Небеснім? Він же дитину покликав, і поставив її серед них, та й сказав: Поправді кажу вам: коли не навернетесь, і не станете, як ті діти, не ввійдете в Царство Небесне! Отже, хто впокориться, як дитина оця, той найбільший у Царстві Небеснім. І хто прийме таку дитину одну в Моє Ймення, той приймає Мене. Хто ж спокусить одне з цих малих, що вірують в Мене, то краще б такому було, коли б жорно млинове на шию йому почепити, і його потопити в морській глибині… Від спокус горе світові, бо мусять спокуси прийти; надто горе людині, що від неї приходить спокуса! (від Матвія 18:1-1-7) Коли тільки рука твоя, чи нога твоя спокушає тебе, відітни її й кинь від себе: краще тобі увійти в життя одноруким або одноногим, ніж з обома руками чи з обома ногами бути вкиненому в огонь вічний. І коли твоє око тебе спокушає його вибери й кинь від себе: краще тобі однооким ввійти в життя, ніж з обома очима бути вкиненому до геєнни огненної. Стережіться, щоб ви не погордували ані одним із малих цих; кажу бо Я вам, що їхні Анголи повсякчасно бачать у небі обличчя Мого Отця, що на небі. (від Матвія 18:1-8-10) Син бо Людський прийшов, щоб спасти загинуле. Як вам здається: коли має який чоловік сто овець, а одна з них заблудить, то чи він не покине дев'ятдесятьох і дев'ятьох у горах, і не піде шукати заблудлої? І коли пощастить відшукати її, поправді кажу вам, що радіє за неї він більше, аніж за дев'ятдесятьох і дев'ятьох незаблудлих. Так волі нема Отця вашого, що на небі, щоб загинув один із цих малих. (від Матвія 18:1-11-14) А коли прогрішиться твій брат проти тебе, іди й йому викажи поміж тобою та ним самим; як тебе він послухає, ти придбав свого брата. А коли не послухає він, то візьми з собою ще одного чи двох, щоб справа всіляка ствердилась устами двох чи трьох свідків. А коли не послухає їх, скажи Церкві; коли ж не послухає й Церкви, хай буде тобі, як поганин і митник! Поправді кажу вам: Що тільки зв'яжете на землі, зв'язане буде на небі, і що тільки розв'яжете на землі, розв'язане буде на небі. Ще поправді кажу вам, що коли б двоє з вас на землі погодились про всяку річ, то коли вони будуть просити за неї, станеться їм від Мого Отця, що на небі! Бо де двоє чи троє в Ім'я Моє зібрані, там Я серед них. (від Матвія 18:1-15-20) Петро приступив тоді та запитався Його: Господи, скільки разів брат мій може згрішити проти мене, а я маю прощати йому? Чи до семи раз? Ісус промовляє до нього: Не кажу тобі до семи раз, але аж до семидесяти раз по семи! (від Матвія 18:1-21-22) Тим то Царство Небесне подібне одному цареві, що захотів обрахунок зробити з своїми рабами. Коли ж він почав обраховувати, то йому привели одного, що винен був десять тисяч талантів. А що він не мав із чого віддати, наказав пан продати його, і його дружину та діти, і все, що він мав, і заплатити. Тоді раб той упав до ніг, і вклонявся йому та благав: Потерпи мені, я віддам тобі все! І змилосердився пан над рабом тим, і звільнив його, і простив йому борг. А як вийшов той раб, то спіткав він одного з своїх співтоваришів, що був винен йому сто динаріїв. І, схопивши його, він душив та казав: Віддай, що ти винен! А товариш його впав у ноги йому, і благав його, кажучи: Потерпи мені, і я віддам тобі! Та той не схотів, а пішов і всадив до в'язниці його, аж поки він боргу не верне. Як побачили ж товариші його те, що сталося, то засмутилися дуже, і прийшли й розповіли своєму панові все, що було. Тоді пан його кличе його, та й говорить до нього: Рабе лукавий, я простив був тобі ввесь той борг, бо просив ти мене. Чи й тобі не належало змилуватись над своїм співтоваришем, як і я над тобою був змилувався? І прогнівався пан його, і катам його видав, аж поки йому не віддасть всього боргу. Так само й Отець Мій Небесний учинить із вами, коли кожен із вас не простить своєму братові з серця сво... Потому Ісус увійшов у храм Божий, і вигнав усіх продавців і покупців у храмі, і поперевертав грошомінам столи, та ослони продавцям голубів. І сказав їм: Написано: Дім Мій буде домом молитви, а ви робите з нього печеру розбійників. І приступили у храмі до Нього сліпі та криві, і Він їх уздоровив. (від Матвія 21:1-12-14) А первосвященики й книжники, бачивши чуда, що Він учинив, і дітей, що в храмі викрикували: Осанна Сину Давидовому, обурилися, та й сказали Йому: Чи ти чуєш, що кажуть вони? А Ісус відказав їм: Так. Чи ж ви не читали ніколи: Із уст немовлят, і тих, що ссуть, учинив Ти хвалу? І покинувши їх, Він вийшов за місто в Віфанію, і там ніч перебув. (від Матвія 21:1-15-17) А вранці, до міста вертаючись, Він зголоднів. І побачив Він при дорозі одне фіґове дерево, і до нього прийшов, та нічого, крім листя самого, на нім не знайшов. І до нього Він каже: Нехай плоду із тебе не буде ніколи повіки! І фіґове дерево зараз усохло. А учні, побачивши це, дивувалися та говорили: Як швидко всохло це фіґове дерево!… Ісус же промовив у відповідь їм: Поправді кажу вам: Коли б мали ви віру, і не мали сумніву, то вчинили б не тільки як із фіґовим деревом, а якби й цій горі ви сказали: Порушся та кинься до моря, то й станеться те! І все, чого ви в молитві попросите з вірою, то одержите. (від Матвія 21:1-18-22) А коли Він прийшов у храм і навчав, поприходили первосвященики й старші народу до Нього й сказали: Якою Ти владою чиниш оце? І хто Тобі владу цю дав? Ісус же промовив у відповідь їм: Запитаю й Я вас одне слово. Як про нього дасте Мені відповідь, то й Я вам скажу, якою владою Я це чиню. Іванове хрищення звідки було: із неба, чи від людей? Вони ж міркували собі й говорили: Коли скажемо: Із неба, відкаже Він нам: Чого ж ви йому не повірили? А як скажемо: Від людей, боїмося народу, бо Івана вважають усі за пророка. І сказали Ісусові в відповідь: Ми не знаємо. Відказав їм і Він: То й Я вам не скажу, якою владою Я це чиню. (від Матвія 21:1-23-27) А як вам здається? Один чоловік мав двох синів. Прийшовши до першого, він сказав: Піди но, дитино, сьогодні, працюй у винограднику! А той відповів і сказав: Готовий, панотче, і не пішов. І, прийшовши до другого, так само сказав. А той відповів і сказав: Я не хочу. А потім покаявся, і пішов. Котрий же з двох учинив волю батькову? Вони кажуть: Останній. Ісус промовляє до них: Поправді кажу вам, що митники та блудодійки випереджують вас у Боже Царство. Бо прийшов був до вас дорогою праведности Іван, та йому не повірили ви, а митники та блудодійки йняли йому віри. А ви бачили, та проте не покаялися й опісля, щоб повірити йому. (від Матвія 21:1-28-32) Послухайте іншої притчі. Був господар один. Насадив виноградника він, обгородив його муром, видовбав у ньому чавило, башту поставив, і віддав його винарям, та й пішов. Коли ж надійшов час плодів, він до винарів послав рабів своїх, щоб прийняти плоди свої. Винарі ж рабів його похапали, і одного побили, а другого замордували, а того вкаменували. Знов послав він інших рабів, більш як перше, та й їм учинили те саме. Нарешті послав до них сина свого і сказав: Посоромляться сина мого. Але винарі, як побачили сина, міркувати собі стали: Це спадкоємець; ходім, замордуймо його, і заберемо його спадщину! І, схопивши його, вони вивели за виноградник його, та й убили. Отож, як прибуде той пан виноградника, що зробить він тим винарям? Вони кажуть Йому: Злочинців погубить жорстоко, виноградника ж віддасть іншим винарям, що будуть плоди віддавати йому своєчасно. Ісус промовляє до них: Чи ви не читали ніколи в Писанні: Камінь, що його будівничі відкинули, той наріжним став каменем; від Господа сталося це, і дивне воно в очах наших! Тому кажу вам, що від вас Царство Боже відійметься, і дасться народові, що плоди його буде приносити. І хто впаде на цей камінь розіб'ється, а на кого він сам упаде то розчавить його. А як первосвященики та фарисеї почули ці притчі Його, то вони зрозуміли, що про них Він говорить. І намагались схопити Його, але побоялись людей, бо вважали Його за Пророка. (від Матвія 21:1-33-46) А Ісус, відповідаючи, знов почав говорити їм притчами, кажучи: Царство Небесне подібне одному цареві, що весілля справляв був для сина свого. І послав він своїх рабів покликати тих, хто був на весілля запрошений, та ті не хотіли прийти. Знову послав він інших рабів, наказуючи: Скажіть запрошеним: Ось я приготував обід свій, закололи бики й відгодоване, і все готове. Ідіть на весілля! Та вони злегковажили та порозходились, той на поле своє, а той на свій торг. А останні, похапавши рабів його, знущалися, та й повбивали їх. І розгнівався цар, і послав своє військо, і вигубив тих убійників, а їхнє місто спалив. Тоді каже рабам своїм: Весілля готове, але недостойні були ті покликані. Тож підіть на роздоріжжя, і кого тільки спіткаєте, кличте їх на весілля. І вийшовши раби ті на роздоріжжя, зібрали всіх, кого тільки спіткали, злих і добрих. І весільна кімната гістьми переповнилась. Як прийшов же той цар на гостей подивитись, побачив там чол... Тоді один із Дванадцятьох, званий Юдою Іскаріотським, подався до первосвящеників, і сказав: Що хочете дати мені, і я вам Його видам? І вони йому виплатили тридцять срібняків. І він відтоді шукав слушного часу, щоб видати Його. (від Матвія 26:1-14-16) А першого дня Опрісноків учні підійшли до Ісуса й сказали Йому: Де хочеш, щоб ми приготували пасху спожити Тобі? А Він відказав: Ідіть до такого то в місто, і перекажіть йому: каже Вчитель: час Мій близький, справлю Пасху з Своїми учнями в тебе. І учні зробили, як звелів їм Ісус, і зачали пасху готувати. А коли настав вечір, Він із дванадцятьма учнями сів за стіл. І, як вони споживали, Він сказав: Поправді кажу вам, що один із вас видасть Мене… А вони засмутилися тяжко, і кожен із них став питати Його: Чи не я то, о Господи? А Він відповів і промовив: Хто руку свою вмочить у миску зо Мною, той видасть Мене. Людський Син справді йде, як про Нього написано; але горе тому чоловікові, що видасть Людського Сина! Було б краще йому, коли б той чоловік не родився! Юда ж, зрадник Його, відповів і сказав: Чи не я то, Учителю? Відказав Він йому: Ти сказав… Як вони ж споживали, Ісус узяв хліб, і поблагословив, поламав, і давав Своїм учням, і сказав: Прийміть, споживайте, це тіло Моє. А взявши чашу, і подяку вчинивши, Він подав їм і сказав: Пийте з неї всі, бо це кров Моя Нового Заповіту, що за багатьох проливається на відпущення гріхів! Кажу ж вам, що віднині не питиму Я від оцього плоду виноградного аж до дня, коли з вами його новим питиму в Царстві Мого Отця. (від Матвія 26:1-17-29) А коли відспівали вони, то на гору Оливну пішли. Промовляє тоді їм Ісус: Усі ви через Мене спокуситеся ночі цієї. Бо написано: Уражу пастиря, і розпорошаться вівці отари. По воскресенні ж Своїм Я вас випереджу в Галілеї. А Петро відповів і сказав Йому: Якби й усі спокусились про Тебе, я не спокушуся ніколи. Промовив до нього Ісус: Поправді кажу тобі, що ночі цієї, перше ніж заспіває півень, відречешся ти тричі від Мене… Говорить до Нього Петро: Коли б мені навіть умерти з Тобою, я не відречуся від Тебе! Так сказали й усі учні. (від Матвія 26:1-30-35) Тоді з ними приходить Ісус до місцевости, званої Гефсиманія, і промовляє до учнів: Посидьте ви тут, аж поки піду й помолюся отам. І, взявши Петра й двох синів Зеведеєвих, зачав сумувати й тужити. Тоді промовляє до них: Обгорнена сумом смертельним душа Моя! Залишіться тут, і попильнуйте зо Мною… І, трохи далі пройшовши, упав Він долілиць, та молився й благав: Отче Мій, коли можна, нехай обмине ця чаша Мене… Та проте, не як Я хочу, а як Ти… І, вернувшись до учнів, знайшов їх, що спали, і промовив Петрові: Отак, не змогли ви й однієї години попильнувати зо Мною? Пильнуйте й моліться, щоб не впасти на спробу, бадьорий бо дух, але немічне тіло. Відійшовши ще вдруге, Він молився й благав: Отче Мій, як ця чаша не може минути Мене, щоб не пити її, нехай станеться воля Твоя! І, прийшовши, ізнову знайшов їх, що спали, бо зважніли їм очі були. І, залишивши їх, знов пішов, і помолився втретє, те саме слово промовивши. Потому приходить до учнів і їм промовляє: Ви ще далі спите й спочиваєте? Ось година наблизилась, і до рук грішникам виданий буде Син Людський… Уставайте, ходім, ось наблизився Мій зрадник! (від Матвія 26:1-36-46) І коли Він іще говорив, аж ось прийшов Юда, один із Дванадцятьох, а з ним люду багато від первосвящеників і старших народу з мечами та киями. А зрадник Його дав був знака їм, кажучи: Кого поцілую, то Він, беріть Його. І зараз Він підійшов до Ісуса й сказав: Радій, Учителю! І поцілував Його. Ісус же йому відказав: Чого, друже, прийшов ти? Тоді приступили та руки наклали на Ісуса, і схопили Його. А ось один із тих, що з Ісусом були, витягнув руку, і меча свого вихопив та й рубонув раба первосвященика, і відтяв йому вухо. Тоді промовляє до нього Ісус: Сховай свого меча в його місце, бо всі, хто візьме меча, від меча і загинуть. Чи ти думаєш, що не можу тепер упросити Свого Отця, і Він дасть Мені зараз більше дванадцяти леґіонів Анголів? Але як має збутись Писання, що так статися мусить? Тієї години промовив Ісус до народу: Немов на розбійника вийшли з мечами та киями, щоб узяти Мене! Я щоденно у храмі сидів і навчав, і Мене не взяли ви. Це ж сталось усе, щоб збулися писання пророків. Усі учні тоді залишили Його й повтікали… (від Матвія 26:1-47-56) А вони схопили Ісуса, і повели до первосвященика Кайяфи, де зібралися книжники й старші. Петро ж здалека йшов услід за Ним аж до двору первосвященика, і, ввійшовши всередину, сів із службою, щоб бачити кінець. А первосвященики та ввесь синедріон шукали на Ісуса неправдивого свідчення, щоб смерть заподіяти Йому, і не знаходили, хоч кривосвідків багато підходило. Аж ось накінець з'явилися двоє, і сказали: Він говорив: Я можу зруйнувати храм Божий, і за три дні збудувати його. Тоді первосвященик устав і до Нього сказав: Ти нічого не відповідаєш на те, що свідчать супроти Тебе? Ісус же мовчав. І первосвященик сказав Йому: Заприсягаю Тебе Живим Богом, щоб нам Ти сказав, чи Христос Ти,... Коли ж фарисеї зібрались, Ісус їх запитав, і сказав: Що ви думаєте про Христа? Чий Він син? Вони Йому кажуть: Давидів. Він до них промовляє: Як же то силою Духа Давид Його Господом зве, коли каже: Промовив Господь Господеві моєму: сядь праворуч Мене, доки не покладу Я Твоїх ворогів підніжком ногам Твоїм. Тож, коли Давид зве Його Господом, як же Він йому син? І ніхто не спромігся відповісти Йому ані слова… І ніхто з того дня не наважувався більш питати Його. (від Матвія 22:1-41-46) Тоді промовив Ісус до народу й до учнів Своїх, і сказав: На сидінні Мойсеєвім усілися книжники та фарисеї. Тож усе, що вони скажуть вам, робіть і виконуйте; та за вчинками їхніми не робіть, бо говорять вони та не роблять того! Вони ж в'яжуть тяжкі тягарі, і кладуть їх на людські рамена, самі ж навіть пальцем своїм не хотять їх порушити… Усі ж учинки свої вони роблять, щоб їх бачили люди, і богомілля свої розширяють, і здовжують китиці. І люблять вони передніші місця на бенкетах, і передніші лавки в синагогах, і привіти на ринках, і щоб звали їх люди: Учителю! (від Матвія 23:1-1-7) А ви вчителями не звіться, бо один вам Учитель, а ви всі брати. І не називайте нікого отцем на землі, бо один вам Отець, що на небі. І не звіться наставниками, бо один вам Наставник, Христос. Хто між вами найбільший, хай слугою вам буде! Хто бо підноситься, буде понижений, хто ж понижується, той піднесеться. (від Матвія 23:1-8-12) Горе ж вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що перед людьми зачиняєте Царство Небесне, бо й самі ви не входите, ані тих, хто хоче ввійти, увійти не пускаєте! Горе ж вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що вдовині хати поїдаєте, і напоказ молитесь довго, через те осуд тяжчий ви приймете! Горе вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що обходите море та землю, щоб придбати нововірця одного; а коли те стається, то робите його сином геєнни, вдвоє гіршим від вас! (від Матвія 23:1-13-15) Горе вам, проводирі ви сліпі, що говорите: Коли хто поклянеться храмом, то нічого; а хто поклянеться золотом храму, то той винуватий. Нерозумні й сліпі, що бо більше: чи золото, чи той храм, що освячує золото? І: Коли хто поклянеться жертівником, то нічого, а хто поклянеться жертвою, що на нім, то він винуватий. Нерозумні й сліпі, що бо більше: чи жертва, чи той жертівник, що освячує жертву? Отож, хто клянеться жертівником, клянеться ним та всім, що на ньому. І хто храмом клянеться, клянеться ним та Тим, Хто живе в нім. І хто небом клянеться, клянеться Божим престолом і Тим, Хто на ньому сидить. (від Матвія 23:1-16-22) Горе вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що даєте десятину із м'яти, і ганусу й кмину, але найважливіше в Законі покинули: суд, милосердя та віру; це треба робити, і того не кидати. Проводирі ви сліпі, що відціджуєте комаря, а верблюда ковтаєте! Горе вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що чистите зовнішність кухля та миски, а всередині повні вони здирства й кривди! Фарисею сліпий, очисти перше середину кухля, щоб чистий він був і назовні! Горе вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що подібні до гробів побілених, які гарними зверху здаються, а всередині повні трупних кісток та всякої нечистости! Так і ви, назовні здаєтеся людям за праведних, а всередині повні лицемірства та беззаконня! (від Матвія 23:1-23-28) Горе вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що пророкам надгробники ставите, і праведникам прикрашаєте пам'ятники, та говорите: Якби ми жили за днів наших батьків, то ми не були б спільниками їхніми в крові пророків. Тим самим на себе свідкуєте, що сини ви убивців пророків. Доповніть і ви міру провини ваших батьків! О змії, о роде гадючий, як ви втечете від засуду до геєнни? І ось тому посилаю до вас Я пророків, і мудрих, і книжників; частину їх ви повбиваєте та розіпнете, а частину їх ви бичуватимете в синагогах своїх, і будете гнати з міста до міста. Щоб спала на вас уся праведна кров, що пролита була на землі, від крови Авеля праведного, аж до крови Захарія, Варахіїного сина, що ви замордували його між храмом і жертівником! Поправді кажу вам: Оце все спаде на рід цей! Єрусалиме, Єрусалиме, що вбиваєш пророків та каменуєш посланих до тебе! Скільки разів Я хотів зібрати діти твої, як та квочка збирає під крила курчаток своїх, та ви не захотіли! Ось ваш дім залишається порожній для вас! Говорю бо Я вам: Відтепер ви Мене не побачите, аж поки не скажете: Благословенний, Хто йде у Господнє Ім'я! (від Матвія 23:1-29-39) І вийшов Ісус і від храму пішов. І підійшли Його учні, щоб Йому показати будинки храмові. Він же промовив у відповідь їм: Чи бачите ви все оце? Поправді кажу вам: Не залишиться тут навіть камінь на камені, який не зруйнується!… (від Матвія 24:1-1-2) Коли ж Він сидів на Оливній горі, підійшли Його учні до Нього самотньо й спитали: Скажи нам, коли станеться це? І яка буде ознака приходу Твого й кінця віку? Ісус же промовив у відповідь їм: Стережіться, щоб вас хто не звів! Бо багато хто прийде в Ім'я Моє, кажучи: Я Христос. І зведуть багатьох. Ви ж про війни почуєте, і про воєнні чутки, глядіть, не лякайтесь, б... І підійшли фарисеї до Нього, і, випробовуючи, запитали Його: Чи дозволено дружину свою відпускати з причини всякої? А Він відповів і сказав: Чи ви не читали, що Той, Хто створив споконвіку людей, створив їх чоловіком і жінкою? І сказав: Покине тому чоловік батька й матір, і пристане до дружини своєї, і стануть обоє вони одним тілом, тому то немає вже двох, але одне тіло. Тож, що Бог спарував, людина нехай не розлучує! Вони кажуть Йому: А чому ж Мойсей заповів дати листа розводового, та й відпускати? Він говорить до них: То за ваше жорстокосердя дозволив Мойсей відпускати дружин ваших, спочатку ж так не було. А Я вам кажу: Хто дружину відпустить свою не з причини перелюбу, і одружиться з іншою, той чинить перелюб. І хто одружиться з розведеною, той чинить перелюб. Учні говорять Йому: Коли справа така чоловіка із дружиною, то не добре одружуватись. А Він їм відказав: Це слово вміщають не всі, але ті, кому дано. Бо бувають скопці, що з утроби ще матерньої народилися так; є й скопці, що їх люди оскопили, і є скопці, що самі оскопили себе ради Царства Небесного. Хто може вмістити, нехай вмістить. (від Матвія 19:1-3-12) Тоді привели Йому діток, щоб поклав на них руки, і за них помолився, учні ж їм докоряли. Ісус же сказав: Пустіть діток, і не бороніть їм приходити до Мене, бо Царство Небесне належить таким. І Він руки на них поклав, та й пішов звідтіля. (від Матвія 19:1-13-15) І підійшов ось один, і до Нього сказав: Учителю Добрий, що маю зробити я доброго, щоб мати життя вічне? Він же йому відказав: Чого звеш Мене Добрим? Ніхто не є Добрий, крім Бога Самого. Коли ж хочеш ввійти до життя, то виконай заповіді. Той питає Його: Які саме? А Ісус відказав: Не вбивай, не чини перелюбу, не кради, не свідкуй неправдиво. Шануй батька та матір, і: Люби свого ближнього, як самого себе. Говорить до Нього юнак: Це я виконав все. Чого ще бракує мені? Ісус каже йому: Коли хочеш бути досконалим, піди, продай добра свої та й убогим роздай, і матимеш скарб ти на небі. Потому приходь та й іди вслід за Мною. Почувши ж юнак таке слово, відійшов, зажурившись, бо великі маєтки він мав. Ісус же сказав Своїм учням: Поправді кажу вам, що багатому трудно ввійти в Царство Небесне. Іще вам кажу: Верблюдові легше пройти через голчине вушко, ніж багатому в Боже Царство ввійти! Як учні ж Його це зачули, здивувалися дуже й сказали: Хто ж тоді може спастися? А Ісус позирнув і сказав їм: Неможливе це людям, та можливе все Богові. (від Матвія 19:1-16-26) Тоді відізвався Петро та до Нього сказав: От усе ми покинули, та й пішли за Тобою слідом; що ж нам буде за це? А Ісус відказав їм: Поправді кажу вам, що коли, при відновленні світу, Син Людський засяде на престолі слави Своєї, тоді сядете й ви, що за Мною пішли, на дванадцять престолів, щоб судити дванадцять племен Ізраїлевих. І кожен, хто за Ймення Моє кине дім, чи братів, чи сестер, або батька, чи матір, чи діти, чи землі, той багатокротно одержить і успадкує вічне життя. І багато-хто з перших останніми стануть, а останні першими. (від Матвія 19:1-27-30) Бо Царство Небесне подібне одному господареві, що вдосвіта вийшов згодити робітників у свій виноградник. Згодившися ж він із робітниками по динарію за день, послав їх до свого виноградника. А вийшовши коло години десь третьої, побачив він інших, що стояли без праці на ринку, та й каже до них: Ідіть і ви до мого виноградника, і що буде належати, дам вам. Вони ж відійшли. І вийшов він знов о годині десь шостій й дев'ятій, і те саме зробив. А вийшовши коло години одинадцятої, знайшов інших, що стояли без праці, та й каже до них: Чого тут стоїте цілий день безробітні? Вони кажуть до нього: Бо ніхто не найняв нас. Відказує їм: Ідіть і ви в виноградник. Коли ж вечір настав, то говорить тоді до свого управителя пан виноградника: Поклич робітників, і дай їм заплату, почавши з останніх до перших. І прийшли ті, що з години одинадцятої, і взяли по динарію. Коли ж прийшли перші, то думали, що вони візьмуть більше. Та й вони по динару взяли. А взявши, вони почали нарікати на господаря, кажучи: Ці останні годину одну працювали, а ти прирівняв їх до нас, що витерпіли тягар дня та спекоту… А він відповів і сказав до одного із них: Не кривджу я, друже, тебе, хіба не за динарія згодився зо мною? Візьми ти своє та й іди. Але я хочу дати й цьому ось останньому, як і тобі. Чи ж не вільно мені зо своїм, що я хочу, зробити? Хіба око твоє заздре від того, що я добрий? Отак будуть останні першими, а перші останніми! (від Матвія 20:1-1-16) Побажавши ж піти до Єрусалиму, Ісус взяв осібно Дванадцятьох, і на дорозі їм сповістив: Оце в Єрусалим ми йдемо, і первосвященикам і книжникам виданий буде Син Людський, і засудять на смерть Його… І посганам Його вони видадуть на наругу та на катування, і на розп'яття, але третього дня Він воскресне! (від Матвія 20:1-17-19) Тоді приступила до Нього мати синів Зеведеєвих, і вклонилась, і просила від Нього чогось. А Він їй сказав: Чого хочеш? Вона каже Йому: Скажи, щоб обидва сини мої ці сіли в Царстві Твоїм праворуч оди... Ісус тоді став докоряти містам, де відбулося найбільш Його чуд, що вони не покаялись: Горе тобі, Хоразіне, горе тобі, Віфсаїдо! Бо коли б то в Тирі й Сидоні були відбулися ті чуда, що сталися в вас, то давно б вони каялися в волосяниці та в попелі. Але кажу вам: Легше буде дня судного Тиру й Сидону, ніж вам! А ти, Капернауме, що до неба піднісся, аж до аду ти зійдеш. Бо коли б у Содомі були відбулися ті чуда, що в тобі вони стались, то лишився б він був по сьогоднішній день. Але кажу вам, що содомській землі буде легше дня судного, аніж тобі!… (від Матвія 11:1-20-24) Того часу, навчаючи, промовив Ісус: Прославляю Тебе, Отче, Господи неба й землі, що втаїв Ти оце від премудрих і розумних, та його немовлятам відкрив. Так, Отче, бо Тобі так було до вподоби! Передав Мені все Мій Отець. І Сина не знає ніхто, крім Отця, і Отця не знає ніхто, окрім Сина, та кому Син захоче відкрити. Прийдіть до Мене, усі струджені та обтяжені, і Я вас заспокою! Візьміть на себе ярмо Моє, і навчіться від Мене, бо Я тихий і серцем покірливий, і знайдете спокій душам своїм. Бож ярмо Моє любе, а тягар Мій легкий! (від Матвія 11:1-25-30) Того часу Ісус переходив ланами в суботу. А учні Його зголодніли були, і стали зривати колосся та їсти. Побачили ж це фарисеї, та й кажуть Йому: Он учні Твої роблять те, чого не годиться робити в суботу… А Він відповів їм: Чи ж ви не читали, що зробив був Давид, коли сам зголоднів і ті, хто був із ним? Як він увійшов до Божого дому, і спожив хліби показні, яких їсти не можна було ні йому, ані тим, хто був із ним, а тільки самим священикам? Або ви не читали в Законі що в суботу священики порушують суботу у храмі, і невинні вони? А Я вам кажу, що тут Більший, як храм! Коли б знали ви, що то є: Милости хочу, а не жертви, то ви не судили б невинних… Бо Син Людський Господь і суботі! (від Матвія 12:1-1-8) І, вийшовши звідти, прибув Він до їхньої синагоги. І ото, був там чоловік, що мав суху руку. І, щоб обвинити Ісуса, запитали Його: Чи вздоровляти годиться в суботу? А Він їм сказав: Чи знайдеться між вами людина, яка, одну мавши вівцю, не піде по неї, і не врятує її, як вона впаде в яму в суботу? А скільки ж людина вартніша за тую овечку! Тому можна чинити добро й у суботу! І каже тоді чоловікові: Простягни свою руку! Той простяг, і стала здорова вона, як і друга… Фарисеї ж пішли, і зібрали нараду на Нього, як би Його погубити? А Ісус, розізнавши, пішов Собі звідти. (від Матвія 12:1-9-15) І багато пішло вслід за Ним, і Він їх уздоровив усіх. А Він наказав їм суворо Його не виявляти, щоб справдилось те, що сказав був Ісая пророк, промовляючи: Ото Мій Отрок, що Я вибрав Його, Мій Улюблений, що Його полюбила душа Моя! Вкладу Свого Духа в Нього, і Він суд проголосить поганам. Він не буде змагатися, ані кричати, і на вулицях чути не буде ніхто Його голосу. Він очеретини надломленої не доломить, і ґнота догасаючого не погасить, поки не допровадить присуду до перемоги… І погани надіятись будуть на Ймення Його! (від Матвія 12:1-16-21) Тоді привели до Нього німого сліпця, що був біснуватий, і Він уздоровив його, так що німий став говорити та бачити. І дивувались усі люди й казали: Чи ж не Син це Давидів? Фарисеї ж, почувши, сказали: Він демонів не виганяє інакше, тільки як Вельзевулом, князем демонів. А Він знав думки їхні, і промовив до них: Кожне царство, поділене супроти себе, запустіє. І кожне місто чи дім, поділені супроти себе, не втримаються. І коли сатана сатану виганяє, то ділиться супроти себе; як же втримається царство його? І коли Вельзевулом виганяю Я демонів, то ким виганяють сини ваші? Тому вони стануть вам суддями. А коли ж Духом Божим вигоню Я демонів, то настало для вас Царство Боже. Або як то хто може вдертися в дім дужого, та пограбувати добро його, якщо перше не зв'яже дужого? І аж тоді він господу його пограбує. (від Матвія 12:1-22-29) Хто не зо Мною, той супроти Мене; і хто не збирає зо Мною, той розкидає. Тому то кажу вам: усякий гріх, навіть богозневага, проститься людям, але богозневага на Духа не проститься! І як скаже хто слово на Людського Сина, то йому проститься те; а коли скаже проти Духа Святого, не проститься того йому ані в цім віці, ані в майбутнім! (від Матвія 12:1-30-32) Або виростіть дерево добре, то й плід його добрий, або виростіть дерево зле, то й плід його злий. Пізнається бо дерево з плоду! Роде зміїний! Як ви можете мовити добре, бувши злі? Бо чим серце наповнене, те говорять уста. Добра людина з доброго скарбу добре виносить, а лукава людина зо скарбу лихого виносить лихе. Кажу ж вам, що за кожне слово пусте, яке скажуть люди, дадуть вони відповідь судного дня! Бо зо слів своїх будеш виправданий, і зо слів своїх будеш засуджений. (від Матвія 12:1-33-37) Тоді дехто із книжників та фарисеїв озвались до Нього й сказали: Учителю, хочемо побачити ознаку від Тебе. А Ісус відповів їм: Рід лукавий і перелюбний шукає ознаки, та ознаки йому не дадуть, окрім ознаки пророка Йони. Як Йона перебув у середині китовій три дні і три ночі, так перебуде три дні... Царство Небесне подібне ще до захованого в полі скарбу, що людина, знайшовши, ховає його, і з радости з того йде, та й усе, що має, продає та купує те поле. Подібне ще Царство Небесне до того купця, що пошукує перел добрих, а як знайде одну дорогоцінну перлину, то йде, і все продає, що має, і купує її. Подібне ще Царство Небесне до невода, у море закиненого, що зібрав він усячину. Коли він наповниться, тягнуть на берег його, і, сівши, вибирають до посуду добре, непотріб же геть викидають. Так буде й наприкінці віку: Анголи повиходять, і вилучать злих з-поміж праведних, і їх повкидають до печі огненної, буде там плач і скрегіт зубів! Чи ви зрозуміли це все? Так! відказали Йому. І Він їм сказав: Тому кожен книжник, що навчений про Царство Небесне, подібний до того господаря, що з скарбниці своєї виносить нове та старе. (від Матвія 13:1-44-52) І сталось, як скінчив Ісус притчі оці, Він звідти пішов. І прийшов Він до Своєї батьківщини, і навчав їх у їхній синагозі, так що стали вони дивуватися й питати: Звідки в Нього ця мудрість та сили чудодійні? Чи ж Він не син теслі? Чи ж мати Його не Марією зветься, а брати Його Яків, і Йосип, і Симон та Юда? І чи ж сестри Його не всі з нами? Звідки ж Йому все оте? І вони спокушалися Ним. А Ісус їм сказав: Пророка нема без пошани, хіба тільки в вітчизні своїй та в домі своїм! І Він не вчинив тут чуд багатьох через їхню невіру. (від Матвія 13:1-53-58) Того часу прочув Ірод чотиривласник чутки про Ісуса, і сказав своїм слугам: Це Іван Христитель, він із мертвих воскрес, і тому чуда творяться ним… Бо Ірод схопив був Івана, і зв'язав його, і посадив у в'язницю через Іродіяду, дружину брата свого Пилипа. Бо до нього Іван говорив: Не годиться тобі її мати! І хотів Ірод смерть заподіяти йому, та боявся народу, бо того за пророка вважали. А як був день народження Ірода, танцювала посеред гостей дочка Іродіядина, та й Іродові догодила. Тому під присягою він обіцявся їй дати, чого тільки попросить вона. А вона, за намовою матері своєї: Дай мені проказала отут на полумиску голову Івана Христителя!… І цар засмутився, але через клятву та тих, хто сидів при столі з ним, звелів дати. І послав стяти Івана в в'язниці. І принесли на полумискові його голову, та й дали дівчині, а та віднесла її своїй матері… А учні його прибули, взяли тіло, і поховали його, та прийшли й сповістили Ісуса. (від Матвія 14:1-1-12) Як Ісус те почув, Він відплив звідти човном у місце пустинне й самотнє. І, прочувши, народ із міст пішов пішки за Ним. І, як вийшов Ісус, Він побачив багато народу, і змилосердивсь над ними, і їхніх слабих уздоровив. А коли настав вечір, підійшли Його учні до Нього й сказали: Тут місце пустинне, і година вже пізня; відпусти народ, хай по селах розійдуться, і куплять поживи собі. А Ісус їм сказав: Непотрібно відходити їм, нагодуйте їх ви! Вони ж кажуть Йому: Не маємо чим тут, тільки п'ятеро хліба й дві рибі. А Він відказав: Принесіть Мені їх сюди. І, звелівши натовпові посідати на траві, Він узяв п'ятеро хліба й дві рибі, споглянув на небо, поблагословив й поламав ті хліби, і дав учням, а учні народові. І всі їли й наситились, а з кусків позосталих назбирали дванадцятеро повних кошів… Їдців же було мужа тисяч із п'ять, крім жінок і дітей. (від Матвія 14:1-13-21) І зараз звелів Ісус учням до човна сідати, і переплисти на той бік раніше Його, аж поки народ Він відпустить. Відпустивши ж народ, Він на гору пішов помолитися насамоті; і як вечір настав, був там Сам. А човен вже був на середині моря, і кидали хвилі його, бо вітер зірвавсь супротивний. А о четвертій сторожі нічній Ісус підійшов до них, ідучи по морю. Як побачили ж учні, що йде Він по морю, то настрашилися та й казали: Мара! І від страху вони закричали… А Ісус до них зараз озвався й сказав: Заспокойтесь, це Я, не лякайтесь! Петро ж відповів і сказав: Коли, Господи, Ти це, то звели, щоб прийшов я до Тебе по воді. А Він відказав йому: Іди. І, вилізши з човна, Петро став іти по воді, і пішов до Ісуса. Але, бачачи велику бурю, злякався, і зачав потопати, і скричав: Рятуй мене, Господи!… І зараз Ісус простяг руку й схопив його, і каже до нього: Маловірний, чого усумнився? Як до човна ж вони ввійшли, буря вщухнула. А приявні в човні вклонились Йому та сказали: Ти справді Син Божий! (від Матвія 14:1-22-33) Перепливши ж вони, прибули в землю Генісаретську. А люди тієї місцевости, пізнавши Його, сповістили по всій тій околиці, і до Нього принесли всіх хворих. І благали Його, щоб бодай доторкнутися краю одежі Його. А хто доторкавсь, уздоровлений був. (від Матвія 14:1-34-36) Тоді до Ісуса прийшли фарисеї та книжники з Єрусалиму й сказали: Чого Твої учні ламають передання старших? Бо не миють вони своїх рук, коли хліб споживають. А Він відповів і промовив до них: А чого й ви порушуєте Божу заповідь ради передання вашого? Бо Бог заповів: Шануй батька та матір, та: Хто злорічить на батька чи матір, хай смертю помре. А ви кажете: Коли скаже хто батьку чи матері: Те, чим би ви скористатись від мене хотіли, то дар Богові, то мож... А коли Він зійшов із гори, услід за Ним ішов натовп великий. І ось підійшов прокажений, уклонився Йому та й сказав: Коли, Господи, хочеш, Ти можеш очистити мене! А Ісус простяг руку, і доторкнувся до нього, говорячи: Хочу, будь чистий! І тієї хвилини очистився той від своєї прокази. І говорить до нього Ісус: Гляди, не розповідай нікому. Але йди, покажися священикові, та дар принеси, якого Мойсей заповів, їм на свідоцтво. (від Матвія 8:1-1-4) А коли Він до Капернауму ввійшов, то до Нього наблизився сотник, та й благати зачав Його, кажучи: Господи, мій слуга лежить удома розслаблений, і тяжко страждає. Він говорить йому: Я прийду й уздоровлю його. А сотник Йому відповів: Недостойний я, Господи, щоб зайшов Ти під стріху мою… Та промов тільки слово, і видужає мій слуга! Бо й я людина підвладна, і вояків під собою я маю; і одному кажу: піди то йде він, а тому: прийди і приходить, або рабові своєму: зроби те і він зробить. Почувши таке, Ісус здивувався, і промовив до тих, хто йшов услід за Ним: Поправді кажу вам: навіть серед Ізраїля Я не знайшов був такої великої віри! Кажу ж вам, що багато-хто прийдуть від сходу та заходу, і засядуть у Царстві Небеснім із Авраамом, Ісаком та Яковом. Сини ж Царства повкидані будуть до темряви зовнішньої буде там плач і скрегіт зубів!… І сказав Ісус сотникові: Іди, і як повірив ти, нехай так тобі й станеться! І тієї ж години одужав слуга його. (від Матвія 8:1-5-13) Як прийшов же Ісус до Петрового дому, то побачив тещу його, що лежала в гарячці. І Він доторкнувся руки її, і гарячка покинула ту… І встала вона, та й Йому прислуговувала! А коли настав вечір, привели багатьох біснуватих до Нього, і Він словом Своїм вигнав духів, а недужих усіх уздоровив, щоб справдилося, що сказав був Ісая пророк, промовляючи: Він узяв наші немочі, і недуги поніс. (від Матвія 8:1-14-17) А як угледів Ісус навколо Себе багато народу, наказав переплинути на той бік. І приступив один книжник та й до Нього сказав: Учителю, я піду за Тобою, хоч би куди ти пішов! Промовляє до нього Ісус: Мають нори лисиці, а гнізда небесні пташки, Син же Людський не має де й голови прихилити… А інший із учнів промовив до Нього: Дозволь мені, Господи, перше піти та батька свого поховати. А Ісус йому каже: Іди за Мною, і зостав мертвим ховати мерців своїх! І коли Він до човна вступив, за Ним увійшли Його учні. І ось буря велика зірвалась на морі, аж човен зачав заливатися хвилями. А Він спав… І кинулись учні, і збудили Його та й благали: Рятуй, Господи, гинемо! А Він відповів їм: Чого полохливі ви, маловірні? Тоді встав, заказав бурі й морю, і тиша велика настала… А народ дивувався й казав: Хто ж це такий, що вітри та море слухняні Йому? (від Матвія 8:1-18-27) І, як прибув Він на той бік, до землі Гадаринської, перестріли Його два біснуваті, що вийшли з могильних печер, дуже люті, так що ніхто не міг переходити тією дорогою. І ось, вони стали кричати, говорячи: Що Тобі, Сину Божий, до нас? Прийшов Ти сюди передчасно нас мучити? А оподаль від них пасся гурт великий свиней. І просилися демони, кажучи: Коли виженеш нас, то пошли нас у той гурт свиней. А Він відповів їм: Ідіть. І вийшли вони, і пішли в гурт свиней. І ось кинувся з кручі до моря ввесь гурт, і потопився в воді. Пастухи ж повтікали; а коли прибули вони в місто, то про все розповіли, і про біснуватих. І ось, усе місто вийшло назустріч Ісусові. Як Його ж угледіли, то стали благати, щоб пішов Собі з їхнього краю!.. (від Матвія 8:1-28-34) І, сівши до човна, Він переплинув, і до міста Свого прибув. І ото, принесли до Нього розслабленого, що на ложі лежав. І, як побачив Ісус їхню віру, сказав розслабленому: Будь бадьорий, сину! Прощаються тобі гріхи твої! І ось, дехто із книжників стали казати про себе: Він богозневажає. Ісус же думки їхні знав і сказав: Чого думаєте ви лукаве в серцях своїх? Що легше, сказати: Прощаються тобі гріхи, чи сказати: Уставай та й ходи? Але щоб ви знали, що прощати гріхи на землі має владу Син Людський, тож каже Він розслабленому: Уставай, візьми ложе своє, та й іди у свій дім! Той устав і пішов у свій дім. А натовп, побачивши це, налякався, і славив Бога, що людям Він дав таку владу!… (від Матвія 9:1-1-8) А коли Ісус звідти проходив, побачив чоловіка, на ймення Матвія, що сидів на митниці, та й каже йому: Іди за Мною! Той устав, і пішов услід за Ним. І сталось, як Ісус сидів при столі у домі, ось зійшлося багато митників і грішників, і вони посідали з Ним та з Його учнями. Як побачили ж те фарисеї, то сказали до учнів Його: Чому то Вчитель ваш їсть із митниками та із грішниками? А Він це почув та й сказав: Лікаря не потребують здорові, а слабі! Ідіть же, і навчіться, що то є: Милости хочу, а не жертви. Бо Я не прийшов кликати праведних, але грішників до покаяння. (від Матвія 9:1-9-13) Тоді приступили до Нього Іванові учні та й кажуть: Чому постимо ми й фарисеї, а учні Твої не постять? Ісус же промовив до них: Хіба можуть гості весільні сумувати, поки з ними ще є молодий? Але прийдуть ті дні, коли заберуть молодого від них... А Ісус Своїх учнів покликав і сказав: Жаль Мені цих людей, що вже три дні зо Мною знаходяться, але їсти не мають чого; відпустити їх без їжі не хочу, щоб вони не ослабли в дорозі. А учні Йому відказали: Де нам узяти стільки хліба в пустині, щоб нагодувати стільки народу? А Ісус запитав їх: Скільки маєте хліба? Вони ж відказали: Семеро, та трохи рибок. І Він ізвелів на землі посідати народові. І, взявши сім хлібів і риби, віддавши Богу подяку, поламав і дав учням Своїм, а учні народові. І всі їли й наситилися, а з позосталих кусків назбирали сім кошиків повних… Їдців же було чотири тисячі мужа, окрім жінок та дітей. І, відпустивши народ, усів Він до човна, і прибув до землі Магдалинської. (від Матвія 15:1-32-39) І підійшли фарисеї та саддукеї, і, випробовуючи, просили Його показати ознаку їм із неба. А Він відповів і промовив до них: Ви звечора кажете: Буде погода, червоніє бо небо. А ранком: Сьогодні негода, червоніє бо небо похмуре. Розпізнати небесне обличчя ви вмієте, ознак часу ж не можете! Рід лукавий і перелюбний шукає ознаки, та ознаки йому не дадуть, окрім ознаки пророка Йони. І, їх полишивши, Він відійшов. (від Матвія 16:1-1-4) А учні Його, перейшовши на той бік, забули взяти хліба. Ісус же промовив до них: Стережіться уважливо фарисейської та саддукейської розчини! Вони ж міркували собі й говорили: Ми ж хлібів не взяли. А Ісус, знавши те, запитав: Чого між собою міркуєте ви, маловірні, що хлібів не взяли? Чи ж ви ще не розумієте й не пам'ятаєте про п'ять хлібів на п'ять тисяч, і скільки кошів ви зібрали? Ані про сім хлібів на чотири тисячі, і скільки кошиків ви назбирали? Як ви не розумієте, що Я не про хліб вам сказав? Стережіться но розчини фарисейської та саддукейської! Тоді зрозуміли вони, що Він не казав стерегтися їм розчини хлібної, але фарисейської та саддукейської науки. (від Матвія 16:1-5-12) Прийшовши ж Ісус до землі Кесарії Пилипової, питав Своїх учнів і казав: За кого народ уважає Мене, Сина Людського? Вони ж відповіли: Одні за Івана Христителя, одні за Іллю, інші ж за Єремію або за одного з пророків. Він каже до них: А ви за кого Мене маєте? А Симон Петро відповів і сказав: Ти Христос, Син Бога Живого! А Ісус відповів і до нього промовив: Блаженний ти, Симоне, сину Йонин, бо не тіло і кров тобі оце виявили, але Мій Небесний Отець. І кажу Я тобі, що ти скеля, і на скелі оцій побудую Я Церкву Свою, і сили адові не переможуть її. І ключі тобі дам від Царства Небесного, і що на землі ти зв'яжеш, те зв'язане буде на небі, а що на землі ти розв'яжеш, те розв'язане буде на небі! Тоді наказав Своїм учням, щоб нікому не казали, що Він Христос. (від Матвія 16:1-13-20) Із того часу Ісус став виказувати Своїм учням, що Він мусить іти до Єрусалиму, і постраждати багато від старших, і первосвящеників, і книжників, і вбитому бути, і воскреснути третього дня. І, набік відвівши Його, Петро став Йому докоряти й казати: Змилуйся, Господи, такого Тобі хай не буде! А Він обернувся й промовив Петрові: Відступися від Мене, сатано, ти спокуса Мені, бо думаєш не про Боже, а про людське! (від Матвія 16:1-21-23) Промовив тоді Ісус учням Своїм: Коли хоче хто йти вслід за Мною, хай зречеться самого себе, і хай візьме свого хреста, та й іде вслід за Мною. Бо хто хоче спасти свою душу, той погубить її, хто ж за Мене свою душу погубить, той знайде її. Яка ж користь людині, що здобуде ввесь світ, але душу свою занапастить? Або що дасть людина взамін за душу свою? (від Матвія 16:1-24-26) Бо прийде Син Людський у славі Свого Отця з Анголами Своїми, і тоді віддасть кожному згідно з ділами його. Поправді кажу вам, що деякі з тут-о приявних не скуштують смерти, аж поки не побачать Сина Людського, що йде в Царстві Своїм. (від Матвія 16:1-27-28) А через шість день забирає Ісус Петра, і Якова, і Івана, брата його, та й веде їх осібно на гору високу. І Він перед ними переобразився: обличчя Його, як те сонце, засяло, а одежа Його стала біла, як світло. І ось з'явились до них Мойсей та Ілля, і розмовляли із Ним. І озвався Петро та й сказав до Ісуса: Господи, добре бути нам тут! Коли хочеш, поставлю отут три шатрі: для Тебе одне, і одне для Мойсея, і одне для Іллі. Як він ще говорив, ось хмара ясна заслонила їх, і ось голос із хмари почувсь, що казав: Це Син Мій Улюблений, що Його Я вподобав. Його слухайтеся! А почувши, попадали учні долілиць, і полякалися сильно… А Ісус підійшов, доторкнувся до них і промовив: Уставайте й не бійтесь! Звівши ж очі свої, нікого вони не побачили, окрім Самого Ісуса. А коли з гори сходили, заповів їм Ісус і сказав: Не кажіть нікому про цеє видіння, аж поки Син Людський із мертвих воскресне. (від Матвія 17:1-1-9) І запитали Його учні, говорячи: Що це книжники кажуть, ніби треба Іллі перш прийти? А Він відповів і сказав: Ілля, правда, прийде, і все приготує. Але кажу вам, що Ілля вже прийшов був, та його не пізнали, але з ним зробили, що тільки хотіли… Так і Син Людський має страждати від них. Учні тоді зрозуміли, що Він їм говорив про Івана Христителя. (від Матвія 17:1-10... А як молитеся, то не будьте, як ті лицеміри, що люблять ставати й молитися по синагогах та на перехрестях, щоб їх бачили люди. Поправді кажу вам: вони мають уже нагороду свою! А ти, коли молишся, увійди до своєї комірчини, зачини свої двері, і помолися Отцеві своєму, що в таїні; а Отець твій, що бачить таємне, віддасть тобі явно. А як молитеся, не проказуйте зайвого, як ті погани, бо думають, ніби вони будуть вислухані за своє велемовство. Отож, не вподобляйтеся їм, бо знає Отець ваш, чого потребуєте, ще раніше за ваше прохання! Ви ж моліться отак: Отче наш, що єси на небесах! Нехай святиться Ім'я Твоє, нехай прийде Царство Твоє, нехай буде воля Твоя, як на небі, так і на землі. Хліба нашого насущного дай нам сьогодні. І прости нам довги наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим. І не введи нас у випробовування, але визволи нас від лукавого. Бо Твоє є царство, і сила, і слава навіки. Амінь. Бо як людям ви простите прогріхи їхні, то простить і вам ваш Небесний Отець. А коли ви не будете людям прощати, то й Отець ваш не простить вам прогріхів ваших. (від Матвія 6:1-5-14) А як постите, то не будьте сумні, як оті лицеміри: вони бо зміняють обличчя свої, щоб бачили люди, що постять вони. Поправді кажу вам: вони мають уже нагороду свою! А ти, коли постиш, намасти свою голову, і лице своє вмий, щоб ти посту свого не виявив людям, а Отцеві своєму, що в таїні; і Отець твій, що бачить таємне, віддасть тобі явно. Не складайте скарбів собі на землі, де нищить їх міль та іржа, і де злодії підкопуються й викрадають. Складайте ж собі скарби на небі, де ні міль, ні іржа їх не нищить, і де злодії до них не підкопуються та не крадуть. Бо де скарб твій, там буде й серце твоє! Око то світильник для тіла. Тож як око твоє буде здорове, то й усе тіло твоє буде світле. А коли б твоє око лихе було, то й усе тіло твоє буде темне. Отож, коли світло, що в тобі, є темрява, то яка ж то велика та темрява! (від Матвія 6:1-16-23) Ніхто двом панам служити не може, бо або одного зненавидить, а другого буде любити, або буде триматись одного, а другого знехтує. Не можете Богові служити й мамоні. Через те вам кажу: Не журіться про життя своє що будете їсти та що будете пити, ні про тіло своє, у що зодягнетеся. Чи ж не більше від їжі життя, а від одягу тіло? Погляньте на птахів небесних, що не сіють, не жнуть, не збирають у клуні, та проте ваш Небесний Отець їх годує. Чи ж ви не багато вартніші за них? Хто ж із вас, коли журиться, зможе додати до зросту свого бодай ліктя одного? І про одяг чого ви клопочетесь? Погляньте на польові лілеї, як зростають вони, не працюють, ані не прядуть. А Я вам кажу, що й сам Соломон у всій славі своїй не вдягався отак, як одна з них. І коли польову ту траву, що сьогодні ось є, а взавтра до печі вкидається, Бог отак зодягає, скільки ж краще зодягне Він вас, маловірні! Отож, не журіться, кажучи: Що ми будемо їсти, чи: Що будемо пити, або: У що ми зодягнемось? Бож усього того погани шукають; але знає Отець ваш Небесний, що всього того вам потрібно. Шукайте ж найперш Царства Божого й правди Його, а все це вам додасться. Отож, не журіться про завтрашній день, бо завтра за себе само поклопочеться. Кожний день має досить своєї турботи! (від Матвія 6:1-24-34) Не судіть, щоб і вас не судили; бо яким судом судити будете, таким же осудять і вас, і якою мірою будете міряти, такою відміряють вам. І чого в оці брата свого ти заскалку бачиш, колоди ж у власному оці не чуєш? Або як ти скажеш до брата свого: Давай вийму я заскалку з ока твого, коли он колода у власному оці? Лицеміре, вийми перше колоду із власного ока, а потім побачиш, як вийняти заскалку з ока брата твого. Не давайте святого псам, і не розсипайте перел своїх перед свиньми, щоб вони не потоптали їх ногами своїми, і, обернувшись, щоб не розшматували й вас… (від Матвія 7:1-1-6) Просіть і буде вам дано, шукайте і знайдете, стукайте і відчинять вам; бо кожен, хто просить одержує, хто шукає знаходить, а хто стукає відчинять йому. Чи ж то серед вас є людина, що подасть своєму синові каменя, коли хліба проситиме він? Або коли риби проситиме, то подасть йому гадину? Тож як ви, бувши злі, потрапите добрі дари своїм дітям давати, скільки ж більше Отець ваш Небесний подасть добра тим, хто проситиме в Нього! Тож усе, чого тільки бажаєте, щоб чинили вам люди, те саме чиніть їм і ви. Бо в цьому Закон і Пророки. (від Матвія 7:1-7-12) Увіходьте тісними ворітьми, бо просторі ворота й широка дорога, що веде до погибелі, і нею багато-хто ходять. Бо тісні ті ворота, і вузька та дорога, що веде до життя, і мало таких, що знаходять її! (від Матвія 7:1-13-14) Стережіться фальшивих пророків, що приходять до вас ув одежі овечій, а всередині хижі вовки. По їхніх плодах ви пізнаєте їх. Бо хіба ж виноград на тернині збирають, або фіґи із будяків? Так ото родить добрі плоди кожне дерево добре, а дерево зле плоди родить лихі. Не може родить добре дерево плоду лихого, ані дерево зле плодів добрих родити. Усяке ж дерево, що доброго плоду не родить, зрубується та в огонь укидаєт...\nПапа Бенедикт XVI в неділю закликав християн не прислухатися до попереджень, що кінець світу настане 21 грудня.\nПід час своєї щотижневої молитви з вікна своїх апартаментів у Ватикані на площі Святого Петра, Бенедикт читав уривки з Біблії, в яких згадується про те, що «сонце і місяць виходять, зірки падають з неба».\nКілька художніх і документальних фільмів просувають ідею про те, що стародавній календар майя пророкує кінець світу в наступному місяці - 21 грудня 2012 року.\nПроте Бенедикт сказав, що Ісус «не описує кінець світу, і використовуючи апокаліптичні образи, він не видає з себе пророка».\n«Навпаки, він хоче зупинити своїх послідовників від зацікавленості щодо дат, прогнозів, і хоче дати їм ключ до ... правильного шляху сьогодні і завтра задля того, щоб увійти у вічне життя», - додав він.\nОчікується, що більше 90 000 осіб візьмуть участь у масовому заході в місті Гватемала 21 грудня на той випадок, що кінець світу насправді настане, в той час як туристичні компанії рекламують тематичні тури втечі від судного дня:)))\nДжерело: КІРІОС www.kyrios.org.ua за матеріалами Inquirer.net


Електронний квиток у громадському транспорті. Як це працює в Тернополі - Громадське Черкаси\nУкраїнські міста поволі покращують пасажирський сервіс у громадському транспорті. І починають вони не з оновлення автопарків, а з виведення ринку перевезень із «тіні». Цьому сприяє запровадження системи електронного квитка. Одним із перших міст, яке це зробило, був Тернопіль. Журналісти «Громадського ТБ: Черкаси» побували в Тернополі та дізналися, як там це працює.\nНовий 2018-ий рік у Тернополі розпочався зі страйку автобусних перевізників. Водії не вийшли на маршрути на знак протесту проти запровадження у місті системи електронного квитка.\n«Перевізники – прибічники старої системи. Вони розуміють, що в них щовечора є так звана «битва екстрасенсів» із водіями. Вони дивляться їм в очі й кажуть: «Давай десь тисячу гривень. А їм відповідають: «Та ти що? Я стільки не зібрав». Тому коли наступного дня офіційно на рахунок приходять кошти, це їх вводить в ступор», – розповідає директор ТОВ «Системний зв’язок» Віталій Васильків.\nВалідатор для електронного квитка у Тернополі. Водії не надто люблять ним користуватися. Для них готівка звичніша\nЩо ж таке електронний квиток і чому його так не хочуть перевізники? Він дає точну інформацію про те, скільки перевезено пасажирів, скільки з них – пільговики, учні чи студенти. Завдяки цьому міська влада точно знає, скільки грошей компенсувати за пільгові перевезення та чи варто піднімати тариф на проїзд. Раніше ж гроші за пільговий проїзд відшкодовували за принципом «пальцем у небо».\n«Пільговий проїзд вже не відшкодовуємо через якісь формули, комісійні обрахунки чи затвердження якихось коефіцієнтів. Ми сьогодні маємо чіткі дані: перевіз 10 пільговиків – будь ласка, отримай за них кошти», – каже начальник управління транспорту, комунікацій і зв’язку Тернопільської міськради Ігор Мединський.\nЕлектронний квиток у Тернополі почали впроваджувати більше трьох років тому. У 2014 році там прийняли спеціальну програму. Вирішили не брати кредити на транспортну реформу. Натомість на конкурсі знайшли інвестора, який вклав власні гроші в розробку електронного квитка. Компанія ТОВ «Системний зв’язок» за 5% від прибутку перевізників погодилася розробити програмне забезпечення, систему автоматизованої оплати проїзду та обліку пасажирів, GPS-моніторингу, закупити й обладнати валідаторами увесь громадський транспорт та випустити пластикові електронні квитки.\nТакий вигляд має електронний квиток у Тернополі\n«Вартість проекту для Тернополя – близько 2 мільйонів євро. Ця разом із вартістю 2018 року. Зараз була програма-мінімум: розробити централізоване програмне забезпечення, запустити, відтестувати, подивитися, що це реально працює. Зараз ми її будемо розширювати в частині програмного забезпечення – оновлення веб-порталу, де буде особистий кабінет, де можна дивитися історію поїздок і розширення соціальних послуг», – каже Віталій Васильків.\nНині вартість проїзду в маршрутках Тернополя – 5 гривень, у тролейбусах – 4 гривні. Це коли платиш готівкою. Якщо ж у вас є електронний квиток – ви платите на гривню менше.\nРозцінки на проїзд у Тернополі\n«Водії на початку навіть таку акцію зробили: не хотіли приймати картку. Ті, в кого була електронна картка, їздили кілька днів безкоштовно. Вийшло так, що пасажир навчив приватного перевізника. В цьому не останню роль зіграв диференційований тариф, коли оплата за проїзд готівкою є дорожчою на гривню. Пасажир, знаючи цю різницю, купував транспорту картку і економив на проїзді», – розповідає Віталій Васильків.\nЩоб отримати електронний квиток, у пасажирів є кілька варіантів – зібрати довідки, віднести у спеціальну установу, підтвердити, що ви – житель Тернополя, й отримати безкоштовний пластиковий квиток, або ж придбати у спеціальних кіосках за 20 гривень. Учні й студенти мають 50-відсоткову знижку. Інші пільговики можуть користуватися безкоштовно всіма видами транспорту – і маршрутками й тролейбусами, але не в години-пік – лише з 10 ранку.\n«Чому зробили з 10-ої години. Тому що були неодноразові клопотання на ім’я міського голови: дайте нормально дітям і студентам доїхати на навчання, дорослим – на роботу. Ми дали можливість нашим пільговикам з 10 години. І зрештою, чуємо позитивні відгуки», – каже начальник управління транспорту Ігор Мединський.\nУ Тернополі працюють 9 приватних перевізників і один комунальний\nПільговим проїздом у Тернополі мають право користуватися лише його жителі – люди, які офіційно зареєстровані в Тернополі й мають спеціальну карту тернополянина. Це тому, що міська влада щороку відшкодовує кошти за перевезення пільговиків з міського бюджету. У 2017-му автобусники отримали близько 8 мільйонів гривень компенсацій, тролейбусники – майже 40 мільйонів гривень.\n«Була здогадка і вона зараз підтверджується, що можна збільшити прибуток перевізників за рахунок автоматизації обліку. Те, що вони кажуть, «не вистачає грошей», «підніміть тариф», можна ще відтермінувати на деякий час завдяки автоматизації обліку. Їхній прибуток просто з обороту збільшиться», – переконаний Віталій Васильків.\nУтім повністю позбавитися «чорної» готівки в громадському транспорті Тернополя поки не вдалося. Ми проїхалися однією маршруткою в місті, розплатилися готівкою, але квитка від водія так і не отримали. Зате в тролейбусі кондукторка з переносним валідатором видала квиток за чотири гривні.\nКомунальний тернопільський тролейбус\nУ планах міської влади Тернополя – повністю перейти на комунальний громадський транспорт. Вже цьогоріч мають закупити 50 великих вживаних автобусів. Їх збираються взяти у лізинг.\n«Лізинг — це інструмент фінансової системи кредитування, поєднання довготривалої оренди та фінансового кредиту. Лізинг надає можливість користуватися майном, володіти, а потім його викупити»\nУ компанії, яка впроваджує електронний квиток у Тернополі, радять іншим містам найперше зрозуміти, що саме потрібно жителям.\n«Потрібно добре підготуватися – розробити стратегію. Потрібно зрозуміти розстановку сил у місті. Це насамперед стосується політики: скільки перевізників є, хто за ними стоїть», – каже Віталій Васильків.


Феномен автора «Червоної рути» (фото)\nНещодавно серед учнів старших класів Сокальської санаторної школи – інтернату імені Т. Г. Шевченка відбулася музично-поетична зустріч «Недоспівана пісня Володимира Івасюка». Школярі ознайомилися з біографією та творчістю автора «Червоної рути», засновника української естрадної пісні, який поплатився життям за любов до України. Також переглянули документальний фільм «Історія без цензури», читали вірші про видатного композитора. Цікавим було прослуховування перших оригінальних записів пісень Володимира Івасюка та порівняння їх з сучасними у новій інтерпретації. Ці пісні змогли об’єднати різні покоління українців і залишити благодатний слід у серцях наших підлітків.\nОльга Сольвар, вихователь\nсокальська загальноосвітня санаторна школа-інтернатчервона рутаВолодимир Івасюкукраїнська естрадна пісня