SMS Goebeni vaade - Teave\nSee lähivaade näitab Moltke klassi lahinguristleja SMS-i Goeben. Tagumine torn ja vasakpoolne torn on mõlemad nähtavad.\nHMS Agincourt, SMS Goeben ja Osmanid\nPostitaja Harry Lime & raquo P 4. märts 2016 11:45\nMõni aasta tagasi lugesin Dan van der Vati laeva, mis muutis maailma (hea lugemine). Mind tabas see, et ta kasutas Ottomani Saksa Liidu allkirjastamiseks ja kahe mainitud sõjalaeva mõjude jaoks tavapärasest aktsepteeritud loost erinevaid kuupäevi. Sellest ajast alates olen võrgus traalinud ja otsinud üksikasju selle kohta, mis tegelikult juhtus. Leidsin aadressilt http://www.dardanelles.co.uk huvitava saidi, mida soovitan selle foorumi liikmetele.\nSait sisaldab Geoffrey Milleri raamatu "Väinad: Briti poliitika Ottomani impeeriumi suhtes ja Dardanellide kampaania päritolu" teksti. See raamat ja veel kaks hr Milleri raamatut on veebis tasuta kättesaadavad. Huvitavad on ka teised raamatud: "Superior Force" SMS Goebeni kruiisist ja "Veskikivi" Anglo -Prantsuse mereliidust ja Suurbritannia sisenemisest esimesse maailmasõda. Kõik need raamatud sisaldavad olulisi viiteid allikmaterjalile. Ma ei ole algdokumentidele järgnenud, kuid mõned võivad seda soovida.\nAjakirjas Straits soovitatud ajajoon laieneb van der Vati esitatud ajajoonele.\nJuunis 1914 külastas Djemal Pasha (Ottomani mereminister) Prantsusmaad, otsides liitu. Seal kohtub ta kapten Raouf Beyga, kes oli määratud sultani Osmani (hiljem HMS Agincourt) kapteniks. Raouf ütleb, et laevatehas käitus kummaliselt, otsides alati viivitust. Raouf viibis Tyneside'is, et "valmida" valmimist.\nJuuli lõpus küsib admiraliteedi admiral Wilson välisministeeriumilt juriidilist nõu laeva ülevõtmise kohta. See rõhutab, kui tähtis on vältida osmanite lipu heiskamist pardale.\n30. juulil 1914 pidas Churchill väikese konverentsi, et arutada peaprokuröri nõuandeid laevade ülevõtmise seaduslikkuse kohta. Seejärel helistas Churchill Armstrongidele (ehitajatele), et osmanid ei saaks heisata oma lippu ega liigutada laeva (ega ka teist õuealal asuvat hirmuäratavat hoonet). Huvitaval kombel peeti ja otsustati, et Ottomani suursaadikut ei ole vaja sellest teavitada.\n1. augustil maksavad Ottomanid sultan Osmani eest viimase tasu ja see teave saadetakse õue. Kapten Raouf kutsutakse õue direktorite kabinetti ja talle teatatakse, et ta ei saa oma lippu heisata ega laev õuest lahkuda. Ta helistab Ottomani suursaadikule Londonis, kes soovib välisministeeriumis kohtumist. Seal teatatakse talle, et admiraliteet oli laeva enda valdusesse võtnud. Ta saadab Konstantinoopoli telegrammi.\nSealsed valitsust moodustavad fraktsioonid osalesid tegelikult tulises arutelus. Kohal olid saksameelne sõjaminister Enver, siseminister Talaat, suurvisiir Said Halim, rahandusminister Djavid ja meredeministri minister. Enver räägib välja liidu Saksamaaga, Djavid vaidleb vastu, teised ei sekku. Lõpuks koostab Enver Londonist pärit telegrammi, mis vaidluse lõpetab.\nSamuti võib vaadata selle aja jooksul SMS -ile Goeben saadetud juhiseid. Augustil liigub Konstantinoopoli ümber kuulujutt, et Vene Musta mere laevastik ründab Bosporust. Saksa suursaadik saadab Berliini telegrammi, milles palub Goebeni ära saata. 2. augustil vastab Berliin, et Goeben on mujal nõutav. Saksamaa suursaadik kuulutab pärastlõunal alliansi allkirjastatuks.\nGoebeni osalemine Ottomani impeeriumi muutmisel sõjaks Venemaaga on veel üks postitus.\nYavuzi (Moltke) disain\nPärast Von der Tanni lasti turule Moltke klass (Moltke ja Goeben) vastavalt aprillis 1910 ja märtsis 1911. Need võeti kasutusele märtsis ja augustis 1912. Võrreldes Von der Tanniga olid need palju täiustatud. Kere muudeti ja kujundati ümber, pikema kiiruse saavutamiseks. Täiendavast ruumist piisas, et ahtris täiendav torn vastu võtta. Prognoos jäeti stabiilsuse huvides lisatasuta. Soomuse paksust tõsteti mõnede elutähtsate elementide puhul, näiteks plokkmaja, tsitadell, grillid ja kasemaadid, 50 mm -lt 100 mm -le, kuid vöö, kontuurtorn ja torn ei paranenud.\nThe Moltke klassi laevad olid 186,6 meetrit (612 jalga 2 tolli) pikad, 29,4 meetrit (96 jalga) laiad ja süvis 9,19 m (30 jalga 2 tolli) täislastis, nihutades välja 25 400 tonni (25 000 pikka tonni). Nende liikumapanevaks jõuks oli nelja Parsonsi turbiinide komplekt, mida toidavad 24 söeküttel töötavat Schulz-Thornycrofti veetorukatelt. Tavaline võimsus oli 51 289 hj (38 246 kW) ja kavandatud kiirus 25,5 sõlme, kuid nad suudavad palju rohkem teha. 14 sõlme juures olid nad endiselt võimelised läbima 4120 meremiili (7630 km 4740 miili). Relvastus oli paberil väiksem kui Suurbritannia lahinguristlejad: kümme 28 cm SK L/50 relva, mis on paigutatud teljele, üks ettepoole, kaks ettepoole, kaks ülitulepaari taga ja kaks en échelon lehtrite taga. Selle täitsid kaksteist 15 cm SK L/45 püstolit keskses kasemaadis ja sama palju QF relvi, 8,8 cm SK L/45 püstolit, mis olid paigutatud sponsoritesse piki kere ja maskide all pealisehitisel. Seda suurendasid tavalised neli 50 cm (20 tolli) sukeldatud torpeedotoru.\nUute püstolikinnituste kõrgus oli aga alguses madalam, hiljem fikseeritud. Teise sõja ajal lasti Goeben ’s Yavuzile maha neli 152 mm barbette -relva. 1916. aasta sügisel asendati kaheteistkümne tuberkuloosivastase QF 88 mm relvaga neli 88 mm L/45 Flak AA püstolit. Mõlemad lahinguristlejad võisid jõuda ja säilitada 28 sõlme, lootes 85 000 hj. Ka 1916. aasta lõpus võeti kasutusele uued tuletõrjejaamad, mis pandi sõjaväemastidele. Viimaseid tugevdati koormuse lubamiseks. Samuti paigutati lisaprojektorid öiseks võitluseks.\nSulevaade SMS Goeben - Ajalugu\n10. augustil 1914 tulid hiiglaslik lahinguristleja SMS Goeben ja tema kaaslane\nkergeristleja SMS Breslau saabus Canakkale (Gallipoli) rannikule\nadmiral Wilhelm Souchoni käsk .. See oli Esimese maailmasõja algusaeg .. Pärast a\nOttomani valitsus andis lühikese ja stressirohke aja Admiralile viisa\nläbides Canakkale väina. Sõjalaevad sisenesid Türki\nvetes ja saabus 16. augustil 1914 koidikul Istanbuli.\nMõne päeva pärast otsustas Ottomani impeerium need võimsad sõjalaevad osta\nSaksamaalt. Ottomani keiser andis laevadele uued nimed: Yavuz ja\nMidilli. SMS Goebeni uus nimi oli Yavuz Sultan Selim (Yavuz).\nKuid need päevad olid ka vana impeeriumi jaoks väga rasked päevad. Seal oli suurepärane\nsurve Osmanite vana valitsuse peale. Tõenäolised otsused olid kõik väga\nkriitiline ja probleemid kasvasid iga päevaga. Siis ühel päeval türklased\nValitsus otsustas salaja (ja äkki) kaaslaseks sõtta astuda\nSaksa keisririigist ja telgvägedest.\nPärast otsust langes 28. oktoobril 1914 Türgi laevastik koosseisus Yavuz,\nMidilli, Hamidiye, Berk ja mitmed hävitajad aurusid Venemaa sadamatesse.\n29. oktoobril alustasid need sõjalaevad venelaste pommitamist\nsadamad Sebastopol ja Novorossijsk. Samal perioodil ka teised ristlejad\nGayret ja Muavenet avasid tule teise sadama Odessa pihta. Pärast seda rünnakut,\nTürgi sõjalaevad uputasid Musta mere ääres mitu Vene laeva\nVene impeeriumi tähtsamad sadamad Odessa, Sebastopol ja\nNovorossijsk oli leekides ja Ottomani impeerium oli Esimeses maailmasõjas.\nLahinguristleja Yavuz oli ainus sõjalaev maailma ajaloos, kes muutis\nvana impeeriumi saatus ja muutis Esimese maailmasõja dünaamikat.\nRaske ja võimas lahinguristleja SMS Goeben oli üks kiiremaid ja suuremaid\ntema kuupäeva võimsad laevad. Meeskonnana oli pardal üle tuhande mehe\nliikmed ja ta kandis 34 relva, sealhulgas kümme 28 cm (11 tolli) peamist\nrelvad, mis suutsid saata pooletonnise mürsu 23 kilomeetri kaugusele\n1914. aasta suvel, vahetult enne Esimest maailmasõda, keiserlik sakslane\nMereväel oli Vahemeres vaid kaks tõhusat sõjalaeva. Need kaks\nlaevad olid SMS Goeben ja kergeristleja SMS Breslau. Need sõjalaevad\ntegutsesid viitseadmiral Wilhelm Souchoni juhtimisel. Nagu\nkerge ristleja, SMS Breslau oli muidugi väiksem ja vähem võimas sõjalaev\nvõrreldes suure lahinguristlejaga. Tal oli pardal 370 meest ja 12 x 4 tolli\nrelvad kui peamine relv.\nSMS Goebeni teine lehter ja tiibtorn\n01.08.1914 sai laevastiku ülem admiral Wilhelm Souchon a\nraadiosõnum Saksamaalt, teatades talle, et Saksamaa on olnud\nkuulutas sõja Venemaale ja peagi Prantsusmaale.\nPärast seda sündmust kandis admiral Souchon mitu kuud mõnda ülisalajast\njuhiseid, mida ta pidi täitma sõja korral Prantsusmaaga. Siis ta\nsai käsu rünnata mõnda Prantsuse sõjaväekeskust Alžeerias koos\nlahinguristleja Goeben ja ristleja Breslau. Pärast rünnakut oli tema teine missioon\npidi liituma Saksamaa peamise avamerelaevastikuga Atlandi ookeani põhjaosas.\nKuid sel ajal oli Goebeni põhiliiniga tehnilisi probleeme\nmootorid ja kõrgsurve katlad, kui ta sai pärast teist tellimust\nrünnak Alžeeriale. Ta ei pidanud enam läände ookeani poole sõitma, vaid käskis\npöörake ümber ja aurutage ida poole Ottomani vetesse. Tema salajane missioon oli\nlükata neutraalne Ottomani valitsus sõja poole Saksamaa poolel.\nKäsklusi täites pani admiral Souchon selle tegevuse uuesti oluliseks\nmereväebaasid. Pärast Prantsuse kolooniaaegsete Phileppeville'i sadamate pommitamist\nja Bona, Alžeeria 01.08.1914, lahinguristleja SMS Goeben ja tema\nkaaslane SMS Breslau aurutas mõlemad Itaaliasse, et laadida piisavalt sütt\nsaabudes Ottomani vetesse. Sel ajal sõitsid Briti sõjalaevad\notsige admiral Souchoni laevastik.\nBriti Vahemere laevastiku ülem, admiral sir Berkeley Milne\nkästi nii Goebeni kui ka Breslaut taga ajada. Ja kästi avada\ntulekahju Saksa sõjalaevade pihta, pärast sõja kuulutamist Saksamaale.\nPärast rangeid korraldusi saatis admiral Milne oma kaks võimsat sõjalaeva\nlahinguristleja HMS Väsimatu ja lahinguristleja HMS Otsimatu\nkahe Saksa laeva eest ja võimalusel hävitada.\nSeejärel algas võistlus kahe jõu ja Saksa lahinguristleja Goebeni vahel\nja ristlejal Breslau õnnestus abiga turvaliselt Messinasse sadamasse jõuda\nnende ülimat kiirust. Hoolimata Goebeni tehnilistest probleemidest\nkatlad, ületavad nad Briti laevastikku.\nMeesinas said SMS Goeben ja SMS Breslau umbes 1500\ntonni kivisütt, Saksa söevarustuslaevadelt, millest jõudmiseks piisas\nTürgi veed. Muide, Briti sõjalaevad ootasid Souchoni\njaht Messina lääneosas. Pärast Goebeni ja kerge ristleja tankimist\nAdmiral Souchon otsustas iga hinna eest aurutada Türgi vetesse. Ta oli\nvalmis taas võitlema Briti laevastiku vastu, kuid mõtleb ka võimaluste leidmisele\nohutu põgenemine, kasutades mõnda taktikat ja oma laevade suurt kiirust. Kuid\nOttomani veed olid veel kaugel, umbes 1000 miili kaugusel ja see oli\nnii raske Türgi vetesse ohutult jõuda.\nKui admiral Souchon purjetas taas 05.08.1914 (keskööl), siis britid\nvalitsus kuulutas Saksamaale sõja. Ta pidi igal juhul põgenema, sest ta\noli käsil vaid kaks sõjalaeva, samas kui Briti Vahemere laevastik\nrohkem kui 10 laeva, sealhulgas kaks võimsat lahinguristlejat. Nagu Goeben ja\nkergeristleja Breslau lahkus sadamast, nende meeskonnad ootasid täielikult inglaste leidmist\nLaevastik ootab neid. Kuid hämmastavalt saatis admiral Milne ainult ühe laeva, valguse\nristleja HMS Gloucester. See otsus oli Briti poolele katastroof.\nHMS Gloucester nägi Saksa sõjalaevu ereda kuu valguses ja\nsaatis admiral Milne'ile sõnumi, et nende suund muutus itta. Juures\nsamal ajal märkas Saksa lahinguristleja Briti ristlejat, kuid admiral\nSouchon ei tahtnud Gloucesteri pihta tule avada. Sest tal polnud aega\nvõitluseks raisata ja ta ei tahtnud Goebeni turbiinidele rõhku panna. Selle asemel\nmõttetust võitlusest püüdis ta oma vaenlaste raadiosignaale ummistada. Järgmises\nhommikul püüdis Gloucester lähemale jõuda ja avas tule Saksa laevade pihta. See\nadmiral Souchon tellis tule ja Goeben avas tule brittide pihta\nristleja. Kuid keegi ei suutnud olla edukas ühe tabamuse saavutamiseks.\nKursuse käigus veel neli Briti sõjalaeva (admiral E.C. Troubridge 's\nlaevastik) nägi kahte Saksa sõjalaeva. Kuid Troubridge'i laevad olid väiksemad\nsiis ei saanud SMS Goebeni ja nende relvaulatust ja võimsust võrrelda\nSaksa lahinguristleja. Seega ei olnud võimalik Goebenit peatada. See oli ka\nGoebeni suurepärase relvavaliku tõttu pole mõtet tuld avada.\nTema 28 cm kestad võivad kergemaid Briti ristlejaid kergesti kahjustada. Järgnev\nkriisi ajal aurutas admiral Milne oma lahinguristlejatega Türgi vetesse aga\noli dramaatiliselt liiga hilja ..\nAugustil 10.1914 saabusid SMS Goeben ja SMS Breslau Türgi vetesse\nCanakkale (Gallipoli) rannik koidikul. Briti sõjalaevad üritasid ikka\nneid püüda ja küttida, kuid Saksa laevad pääsesid turvaliselt. Pärast paari\ntundi, andis Ottomani valitsus viisa admiral Souchonile ja kahele\nSaksa sõjalaevad sisenesid Türgi vetesse, seejärel Marmara merele ja Istanbulile. The\nsuur võistlus sai läbi.\nMõne tunni pärast otsustas Türgi valitsus need kaks osta\nuued sõjalaevad Saksamaalt. Säilitades oma Saksa meeskonnad, olid mõlemad laevad\nümber nimetatud. SMS Goeben nimetati ümber Yavuz Sultan Selimiks (üks neist\nkuulsad Ottomani impeeriumi keisrid) ja SMS Breslau Midillina. Kõrval\nviis admiral Souchonist Türgi mereväe ülemjuhataja.\nPärast neid ajaloolisi sündmusi parandasid Goebeni katlad ja valmistusid uuteks\ntegevust Türgi lahinguristijana. Admiral Souchon valmistas kiiresti kauba\nlahingfilotilla Yavuzi, Midilli, Hamidiye (kuulus Türgi ristleja) ja a\nvähe hävitajaid. Kõik need olid tulevasteks toiminguteks valmis. Ottomani impeerium\nplaanis salaja astuda maailmasõda ja võidelda Venemaaga. Pärast täis\nkatsete ja harjutuste seeria nii Marmara meres kui ka Mustal merel, admiral\nSouchon purjetas taas avamerele ja otse Venemaa sadamate poole.\nMõne Vene sadama pommitamine\n29.10.1914, kohe pärast koitu, avasid Türgi sõjalaevad mõnede pihta tule\nväga olulised Venemaa sadamad. Yavuz pommitas eriti Sevastopoli\nsadamasse, uputas Vene miinipilduja Pruti ja kahjustas hävitajat tugevalt\nLeitnant Puschin. Mõne aja pärast tabas ta auriku Ida\nBalaklava rannik Mariupolist Sevastpolini. Teisest küljest,\nkerge ristleja Midilli pani ööl vastu 29.10.1914 Kertchi lähedale kuuskümmend miini\nväina sisenemine, mille tagajärjel uppus teine vene aurik nimega Jalta\nYavuzi rasked 28 cm kestad kahjustasid tõsiselt sadamaid, paljud olulised\nhooned ja mõned kriitilised punktid. Mõned arsenalid plahvatasid tabamuste tõttu. See\noli Venemaa jaoks suur katastroof. Sevastopoli pommitamise ajal ja\nOdessa, Vene maapealsed patareid avasid Türgi laevadele tule, kuid suutsid\nmitte olla edukas tõsise kahju tekitamiseks. Kestavahetuse ajal Yavuz\nsai akult kaks rasket kesta, põhjustades kergeid kahjustusi. Tema teine\nlehter sai kesta, kuid plahvatusest ei piisanud teki tungimiseks\nPärast neid toiminguid kuulutas Venemaa 30. oktoobril 1914 Osmanitele ja võimudele sõja\nka Suurbritannia ja Prantsusmaa. Vana impeeriumi saatus peab muutuma.\nPärast sõja väljakuulutamist mõned venelaste dreadnoughid ja ristlejad\naurutati Türgi sadamatesse ja pommitati mõnda olulist baasi. Kuid\nTürgi laevastik oli valmis taas tegutsema Vene sõjalaevade vastu, nii et admiral\nSouchon sõitis koos Yavuzi ja Midilliga kohe Musta mere vetesse.\nSarychi neeme lahing\nTema värvika elu jooksul oli Yavuzi võib -olla kõige olulisem võitlus võitlus\nSarychi neemel. Pärast Venemaa rünnakut Türgi baasidele otsustas Souchon\nrünnata aeglasemaid ja vanemaid Vene sõjalaevu. Yavuzi vastane oli\nVene Musta mere laevastik, admiral Andrei Avgustovitši juhtimisel\nEbergard. Kuid Vene laevastiku sõjalaevad olid mingid hirmuäratavad ajad\nmille täiskiirus oli vähemalt 10 sõlme aeglasem kui Yavuz. Lahinguristleja oma\nkiirus oli loomulikult parem. Vene laevad said nimeks Evstafy, Tri\nSviatitelia, Panteleimon, Rostislav ja Ioann Zlaotust. Mõned neist olid\nkandis 12 -tolliseid relvi, mis olid suuremad kui Yavuz, kuid nende soomust polnud\npaks kui lahinguristleja ja nende aeglane kiirus oli negatiivne tegur.\n17.11.1914 nägid teineteist Türgi sõjalaevad ja Vene laevastik.\nPärast otsimisperioodi sisenesid laevad lahinguliini, Yavuz pöördus\nparempoolne, hea positsioon, mis võimaldas avada Vene laevadel salvetuld.\nVene viis sõjalaeva olid avatud kolonnis eesotsas lipulaevaga Evstafy\njärgnesid Ioann Zlatoust, Rostislav, Panteleimon ja Tri Sviatitelia. Seal\nolid hävitajad kahes veerus sõjalaevade taga ja ühel pool. Millal\nvahemik vähenes umbes 8000 jardi, käskis admiral Ebergard avada\ntuld. Evstafy avas kõigepealt kahe relvaga salvi ja Sarychi neeme lahing algas\nYavuz vastas tulele kõigi oma 280 mm peapüstolitega ja mõne aja pärast ta\ntabas Venemaa lipulaeva.\nKuid teisest küljest olid ka Vene kestad täpsed ja selle ajal\nlahing Yavuz sai umbes 12 tolli mürsud ja ühe tema teisese relva\ntegevuseta. Kuigi Vene sõjalaevad said kahjustada, oli Yavuz siiski ohus\ntulekahju tõttu ajakirja plahvatusest. Tema väikeohvitserid lõpetasid mõned leegid\nmille algatasid Vene kestad, vee üleujutamine. Samuti oli olemas\noluline kahju Yavuzi tsitadelli raudrüüle.\nPärast Sarychi neeme lahingut naasis Yavuz koju ja läks a\nremont. Mõne nädala pärast oli ta valmis uuteks tegevusteks. 03.04.1914\nkui ta sõitis Odessa-Sevastopo l Venemaa kommunikatsiooniliinil, siis ta\nuputas auriku Vostochnaya Zvezda Tarkhankuti neeme ja Midilli kõrvale\nnägi ja hävitas teise laeva, mida nimetati Providansiks.\n04.07.1916 Yavuzi varjus uputas Midilli vägede transpordi Rokkliff\noma torpeedodega ja riisus kuunari Rezvy tulistamisega Sotši piirkonnas\nLisaks nendele tegevustele osales Yavuz paljude sõjalaevadega,\nenamasti ristlejaga Hamidiye, kuni sõja lõpuni. Ta püüdis ka võidelda\nSuure Briti-Prantsuse laevastikuga, mis üritas Canakkale'ist üle sõita\n(Gallipoli), kuid ta oli üksi ja Souchon ei tahtnud surmava ohuga silmitsi seista.\nYavuz oli ainus Türgi lahinguristleja, kuid vaenlasi oli üle 20\nsõjalaevad. Gallipoli lahingu ajal vahetas ta ainult tulistamist HMS -iga\nKuninganna Elisabeth, mis oli ülipinge. Aga nad ei suutnud\nüksteisele kahju teha.\nYavuzi õnnelikke rahulikke aastaid\nPärast maailmasõda oli Yavuz ainus Saksa ehitatud lahinguristleja teenistuses.\nTeised lahinguristlejad olid uppumise tõttu Scapa Flow baasis kadunud\nise pärast salajast "enesetapu" käsku.\nYavuz nägi ka Teise maailmasõja aastaid, kuid Türgi ei astunud sellesse sõtta. Nii et seal\npolnud selle võimsa lahinguristleja jaoks mingit riski ja ta elas samal ajal õnnelikku elu\nteenis Türgi mereväe lipulaevana. Tema ainus kurbuse ülesanne oli\ntransportides kaasaegse Türgi suurt rajajat M. Kemal Atatürki surnut\nsurnukeha koos matustega, pärast tema surma 1938. aastal.\nÜlejäänud elu jooksul tegi Yavuz palju harjutusi ja läks alla\nmõned parandused (1930, 1938 ja 1950), kuid 1960ndate lõpus hakkas ta seda näitama\ntema vanus aastatepikkuse koormuse tõttu.\nAuväärse karjääri lõpp\nTürgi mereväe lipulaevana teenis Yavuz aastaid. Ta\noli auväärne ja hiilgav elu. Türgi inimesed helistasid võimsale sõjalaevale\nkui "hiilgav Yavuz". Ta oli nii ilus ja võimas. Aga viiekümne aasta pärast\naktiivsest karjäärist hakkas ta näitama oma vanust. Yavuzi kütus oli kivisüsi ja\n50ndatel kasutas enamik maailma sõjalaevu kütteõli või diislikütust\nsöe asemel õli. 1960ndate lõpus arvasid valitsusasutused, et\ntema majanduselu oli läbi. Lisaks tehti kaasaegses osas mõningaid muudatusi\nsõjalaevad, merelahingustrateegiad ja relvad. Paljud inimesed uskusid\net ka lahinguristleja või lahingulaeva ajastu oli läbi.\nHiljem lõpetas Yavuz kasutuselevõtu ja lõpetas kasutuse. Kuid oli surm\notsus ootab teda. Mõned ametivõimud otsustasid anda laeva katkestajatele\nja nad müüsid lahinguristleja. Purustajad lammutasid laeva 1976. aastal.\nMa usun seda kindlasti, see otsus oli suur viga. Selle tõttu, et\nmaailma viimane lahinguristleja, kardetava ajastu mälestusmärk, sai ta seda teha\nsäilitatakse elava muuseumina. Yavuz oli maailma viimane lahinguristleja\nKahjuks pole seda kunagi juhtunud ..\nMa töötan goebeni mudeli kallal. Mul pole joonteplaani. Üldine kokkulepe. Kas teate, et see leiti saidilt?\nSelle kohta saab rohkem lugeda Steve McLaughlinilt aadressil http://www.gwpda.org/naval/csayrch0.htm\nSakslastel ja türklastel vedas, et nagu Balti riikides,\nvenelased olid nende kasutamisel üsna konservatiivsed, kasutades\nneid kaitseprintsiipidena kaevandamistegevuses Bosfias\norus või reidid, et katkestada söeliiklus Anatoolia rannikul.\nIsegi selles rollis olid nii "Imperatritsa Mariya" kui ka "Imperat-\nritsa Elizaveta Velikaya "kohtus lühidalt filmiga" Goeben "\nAdmiral Souchon sai eeldatavasti aru, et statistika. laev vs.\nlaev ei olnud tema kasuks ja taganes.\nNeed Musta mere lahingulaevad, kuigi disainilt praktiliselt identsed\nsamadel aastatel ehitatud Balti sõjalaevadele, oli erinev\nrakendatud prioriteete. Need olid täielikult soomustatud 21-sõlmega karded\n5–11-tolline vöö 3-tolline tekk 10-tolline grill 12-tolline turrets.\nNad kasutasid 12 12-tollist relva, mille vastu oli "Goeben"\nvõis ju lahinguristleja tagastada 10 11-tollist relva.\nJa mis ikkagi on sõjalaeva nimel? No meenutage näidet\nWinston Churchillist esimest korda Admiraliteedis. Üks eelkäija-\nEsimese isanda loovused pidid pakkuma nimed uutele sõjalaevadele\nkuningal on vetoõigus. Kui mõelda Briti sõjalaevade nimedele\njulgeks peetakse Kreeka/Rooma jumalaid, endisi või valitsevaid monarhe\nomadussõnad või olemasoleva sugupuu nimed (Dreadnought, Royal\nSuveräänne). Churchill valis selle piirkonna ikonoklastiks ja ekspressiks\ntema radikaalne pool\nGeorge V -le saadetud nimede hulgas oli "Oliver Cromwell"\nklassi raudlaevade laevad. Tõepoolest, Churchill esitas nime\nkaks aastat järjest! Palee oli üllatunud, et Churchill arvas, et\nkuningas nõustuks ühe oma vabariikliku regitsiidi nimega\nlahingulaevad. Churchill nägi Cromwellit kui ühe asutajat\nKuninglik merevägi ja regitsiidne iidne ajalugu.\nTeine tema esitatud nimi oli "Pitt". Jällegi väga õigustatud ajalugu-\nWilliam Pitt vanem ja noorem on mõlemad olulised inglise keele oskajad\npeaministrid. Meremehena teadis kuningas aga seda nime\nkasutataks laevastikus, kus ajalooline viide seda ei kasutaks\noleks hinnatud, kuid võimalus huumoriks oleks. Churchill kaotas kõik\nneist, mis olid väljaspool normi.\nChurchillist räägiti matile minemisest nimedest lahti, aga mina\narvan, et ta tundis, et tema valikud peegeldavad tegelikku ajaloolist perspektiivi, ja\noli ilmselt raskendatud, et pidi oma intellekti vastandama\nkuninga teenistuskonservatism (või tema intellekt, mille jaoks Churchillil oli\nTagaajamine Goeben ja Breslau\nMeie hiljutise arutelu auks varajaste lahinguristlejate kohta esitan uuesti esimese maailmasõja kõige mõjukama kapitalilaeva loo. Lahinguristleja Goeben ja kerge ristleja Breslau moodustas Saksa Vahemere diviisi, mis asus Polas, mis on Austria peamine mereväebaas. Nad saadeti 1912. aastal, et projitseerida sellesse piirkonda Saksa võimu, mille sõjaaegne missioon oli häirida vägede voolu Prantsuse Põhja -Aafrikast (tänapäeva Alžeeria) Prantsusmaale. Kaks aastat hiljem mängisid nad suurt rolli Esimese maailmasõja avapäevadel.\nBriti Vahemere laevastik, mis koosneb lahinguristlejatest Paindumatu, Väsimatu ja Võitmatu, neli soomustatud ja neli kergeristlejat ning hävitajate laevastik, telliti 30. juulil 1914 Prantsuse transpordi katmiseks ja 2. augustil varju Goeben säilitades samal ajal kella Aadria merel, kui austerlased korraldavad lahingu. Admiral Souchon, kes juhtis Saksa vägesid, oli juba lahendanud, kuid Suurbritannia konsul märkas teda Itaalias Tarantos, kes teatas leiust Londonile. Admiraliteet käskis Alistamatu ja Väsimatu saadeti Gibraltarile, et kaitsta end Atlandi ookeani äärde sattumise eest, arvatavasti katse naasta Saksamaale. Souchon suundus aga Bone'i ja Philippeville'i, Prantsuse vägede algsadamateks Alžeerias. Kolmanda päeva õhtul, pärast seda, kui ta oli Briti otsijate ees Messina väinast läbi lipsanud, teatati talle, et sakslased on sõlminud liidu Türgiga ja ta peab kohe suunduma Konstantinoopoli poole. Ta eiras neid korraldusi ja pommitas sadamaid (tehes väga vähe kahju) 4. augusti koidikul, enne kui suundus tagasi Itaaliasse söe juurde. Lühidalt pärast seda, Alistamatu ja Väsimatu nägemist Goeben, kuid britid polnud veel sõtta astunud ja nad ei hakanudki. Briti ülem admiral Milne teatas kontaktist, kuid ei öelnud admiraliteedile (eesotsas Winston Churchilliga), et sakslased suunduvad itta, ning Churchill uskus jätkuvalt, et nad üritavad sekkuda Prantsuse vägede liikumisse.\nMõlemad Goeben ja Briti laevadel oli probleeme katlaga, mis vähendas GoebenKiirus 27–24 kts, kuigi see oli siiski kiirem, kui Briti laevad suutsid. Kerge ristleja Dublin õnnestus mõneks ajaks sakslaste juurde jääda, kuni ta nad udus kaotas. Järgmisel hommikul olid sakslased neutraalses Messina sadamas turvalised ja britid olid pärast Belgia sissetungi sõja kuulutanud. Kuna oli vaja püsida hästi väljaspool Itaalia territoriaalvett, oli Milne sunnitud katma väina mõlemad pooled. Paindumatu ja Väsimatu paigutati väina põhjaküljele, samal ajal kui kerge ristleja Gloucester saadeti katma lõunaosa, kuna Briti jätkuv arusaamatus Saksa plaanist. Alistamatu saadeti söe asemel Tuneesias Bizertes, mitte Maltal, teine kahetsusväärne valik.\nSakslastel oli ka probleeme. Itaalia võimud pakkusid kivisütt aeglaselt ja Souchon pidi sadamas asuvatelt Saksa kaubalaevadelt kivisütt võtma. Siiski ei suutnud ta piisavalt jõuda, et lubada tal Konstantinoopolisse jõuda, enne kui itaallased ta kuuendal õhtul täielikult sadamast välja tellisid. Osmanid olid otsustanud sõjaga veel mitte liituda ning austerlased (kes pole veel Prantsusmaaga sõdinud ja oma laevastikus ebakindlad) ei soovinud Souchonit aidata, muutes tema olukorra veelgi hullemaks. Millegipärast lasti Souchonil otsustada, kuhu minna, ja ta valis Konstantinoopoli, lootes Türgi valitsuse kätt suruda.\nMilne eeldas, et Souchon läheb kas Atlandi ookeani poole läände või suundub Aadria merele, mida patrullis juba soomustatud ristlejatest koosnev eskadrill admiral Troubridge'i juhtimisel. Kaitse, Must prints, Sõdalaneja Edinburghi hertsog, saatjaks 8 hävitajat. Goeben olnuks relvade duellis tohutu eelis, mis oleks viinud Troubridge'i plaanima öise rünnaku Aadria mere sissepääsu juurde, kus seda ütlevad paremad numbrid. Kuid ta sai kindlaid käske mitte kaasata kõrgemaid jõude, mis olid mõeldud tähendama Austria laevastikku.\nKui Souchon Messinast lahkus, jäi ta varju Gloucester. 1 Ristleja teatas, et sakslased näisid suunduvat Aadria mere asemel Egeuse merele. Troubridge suundus lõunasse, lootes koidikul Souchoni kinni püüda, kus ta saaks sulgeda ja kasutada oma hävitajaid torpeedorünnaku alustamiseks. Kahjuks oli ainult kolmel tema kaheksast hävitajast piisavalt sütt, et lõuna poole kriipsuga sammu pidada, ja 7. kuupäeva kella nelja paiku oli ilmne, et ta ei jõua õigel ajal pealtkuulamisse. Ta täitis seega oma käske kõrgemate jõudude kaasamata jätmise kohta ja pöördus tagasi.\nSouchon ei teadnud, et on nüüd ohutu ja et lahinguristlejad on kaugel läänes. Ta jätkas pingutamist kohtumise jaoks, mille ta oli korraldanud Kreeka lähedal asuva kollieriga. Gloucester lühiajaliselt kihlatud Breslau, kuid kumbki pool ei teinud tõsist kahju, isegi kui Goeben tulistati kaugelt. Lõpuks, seitsmenda päeva pärastlõunal, Gloucester, tema süsi oli peaaegu ammendatud, katkes Matapani neemel, kui Saksa laevad sisenesid Egeuse merele.\nSouchon kohtus oma collieriga 9. Alles kaheksandal südaööl viis Milne lahinguristlejad läände ja ta arvas, et see kõik on väljamõeldud teos, ning asus jaama Egeuse mere sissepääsu juurest kuni kümnenda varahommikuni, mil Souchon, raadioliikluse suurenemine, asuge uuesti teele koidikul pärast 24 -tunnist söestamist. 2\nSelleks ajaks, kui ta jõudis Dardanellide sissepääsu juurde, olid silmapiiril näha brittide suitsusambad. Souchon, kes polnud kindel, kuidas türklased reageerivad, palus pilooti ja türklased otsustasid ta läbi lasta. Inglastel keelati sissepääs ja jälitamine oli lõppenud. Selleks, et vältida juriidilisi tüsistusi, mis olid omane tolleaegsele neutraalsele Türgile, lubades laevadel Musta merre minna, viidi nad 16. augustil ametlikult üle Türgi mereväele ja nimetati ümber Yavuz Sultan Selim ja Midilli vastavalt, kuigi nad säilitasid oma saksa meeskonnad. Souchonist sai Ottomani mereväe ülemjuhataja.\nKahe laeva kingitus aitas Türgi avalikku arvamust keskvõimude kasuks, eriti pärast seda, kui britid vallutasid kaks laeva, mis ehitati Türgi jaoks ja mille eest tasuti avalikult. 29. oktoobril ründas Souchon oma laevade merele viimise sildi all ja mõne Türgi ametniku nõusolekul Venemaa rannikut. Goeben 3 pommitas Sebastopolit Breslau kooritud Novorossiiski viljasadam. Kahju oli üsna minimaalne, kuid see sundis Ottomanid paar päeva hiljem sõtta.\nJärgnevad põlevad õlimahutid Breslaupommitamine\n18. novembril toimus Sarychi neeme lähedal lühike lahing, kus Goeben kihlus viis venelaste dreadnoughti. Tulemused olid ebaselged ja Goeben sai löögi, milles hukkus 13 meest ja sai vigastada üks tema teiseseid relvi, kahjustades samal ajal üht Vene laeva. Goeben tabas 26. detsembril kaks miini, mida sõja ajal parandati vaid osaliselt, kuna puudusid talle sobivad kuivad kaaned. Ta pommitas liitlaste positsioone Gallipolis, mis viis ta lühidalt kokku liitlaste lahingulaevadega. 10. mail toimus nende vahel veel üks ebaselge kohtumine Goeben ja Vene laevastikku, samal ajal kui uus Vene dreadnought Imperatritsa Jekaterina Velikaja kihutas laeva 8. jaanuaril 1916 ilma tulemusteta kummalgi poolel. Söepuudus piiras tegevust 1917. aastal, kuni aasta lõpus sõlmiti vaherahu venelastega.\n20. jaanuaril 1918 Goeben ja Breslau uuesti, seekord Egeuse merre. Nad uputasid paar Briti monitori 4 ja valmistusid miiniväljale joostes ründama dreadnought-kattejõudude baasi. Breslau uppus, samas Goeben sai kolm tabamust. Ta oli randunud Dardanellide lähedal ja jäi ülejäänud sõja ajaks sandiks.\nGoeben pidi algselt RN -ile auhinnaks üle kandma, kuid türklased hoidsid teda. Ta oli halvas seisus, kuid osteti uus ujuvdokk ja lõpuks parandati ta 1930. aastal. Ta jäi teenistusse kuni 1950. aastani, läbides täiendavaid ümberehitusi. Türklased pakkusid ta 1963. aastal Lääne -Saksamaa valitsusele maha, kuid sakslased keeldusid, ilmselt tema halva materiaalse olukorra tõttu. Ta pukseeriti kaitselülitite juurde 1973. aastal, viimane dreadnought väljaspool Ameerika Ühendriike. 5\n1 Oli täiskuu, mis võimaldas tagaajamist öö läbi jätkata. & uArr\n3 Jätkan lihtsuse huvides saksakeelsete nimede kasutamist. & uArr\n4 Spetsiaalsed rannikupommituslaevad, raskete relvadega, kuid väikese kiirusega. & uArr\nVaadake oma kõne- ja tekstiajalugu\nTeie kõne- ja tekstiajalugu on üksikasjalik loend kõigist teie Google Fi seadmetes tehtud ja vastuvõetud kõnedest ja tekstidest. Näete oma ajalugu ainult Google Fi veebisaidil, mitte rakenduses.\nKõne- ja tekstiajaloo vaatamiseks tehke järgmist.\nAvage Google Fi veebisait.\nMinge vahekaardil Konto jaotisse "Seaded".\nKlõpsake nuppu Ajalugu.\nKõne- ja tekstiajalugu on saadaval alles pärast 4. veebruari 2016.\nNäete igal ajal ainult viimase 6 kuu ajalugu.\nVäljaspool USA -d tehtud kõnede ja sõnumite esitamine võib hilineda, kui ootame ülemaailmsete partnerite andmeid.\nSõnumite sisu ega kõne heli ei salvestata ega kuvata.\nKõnede ja tekstide ajalugu lühikoodide jaoks on saadaval, kui võtate ühendust toega.\n2 mõtet & ldquo SMS Goebeni eepiline teekond-III osa ja rdquo\nSuurepärane töö, dok! Nii kahju, et nii vähesed mõistavad selle sõja tagajärgi. Ja mõelda, et selline pöördeline punkt ajaloos leidis aset enne sõja algust. See ajab mu meele mõttesse.\nSuur tänu, Will, ja ma ei saanud teie kommentaariga rohkem nõustuda. Goebeni lugu ei räägi kogemata toimunud sündmustest. Kõigis asjaomastes riikides oli silmapaistvatel kohtadel inimesi, kes oleksid pidanud teadma, et Türgi võib väga kergesti libiseda Saksa-Austria laagrisse, kui nad ei ole ettevaatlikud. Fakt on see, et nad lõid selle täielikult.\nSMS Goebeni eepiline reis I osa\nOlin mõelnud, et järgmine postitus Meresõja jadas on arutelu selle üle, kuidas suur mereväe ehitusvõistlus mõjutas Saksamaad ja Suurbritanniat nii kulude kui ka kahe riigi vaheliste rahvusvaheliste suhete purunemise osas. Olen otsustanud kasutada seda arutelu mereväe postituste kokkuvõtte teemana. Seetõttu on aeg sõjaga edasi minna! (Kuulen mõningaid oma lugejaid rõõmustamas)\nEnne alustamist tahan kõigile tutvustada mõningaid termineid, mida kavatsen kasutada kõikides eelseisvates aruteludes.\nSuur laevastik- Kuningliku mereväe peamine silmatorkav relv, mis sisaldas enamikku kaasaegsetest lahingulaevadest ja lahinguristlejatest kogu sõja vältel. Laevastikul oli kolm peamist baasi Scapa Flow Orkney saartel, Rosyth, kus asus peamine Battle Cruiseri vägi Beatty juhtimisel, ja Cromarty. Kuid nende baaside rajatised ei olnud heas korras rahalised raskused olid takistanud kuninglikku mereväge kulutamast oma infrastruktuurile vajalikke vahendeid. Suur probleem oli see, et ülesehitatud laevastikubaasid asusid Portsmouthis ja Chathamis, kuid need kohad ei asunud kusagil Saksa baaside või patrullimiseks vajalike alade lähedal.\nHochseeflotte-Saksa keiserlik avamerelaevastik-Saksa mereväe peamine silmatorkav relv, mis on koondunud Kieli, Wilhelmshaveni ja Cuxhaveni. Selle baaside piirkonna sissepääsu kaitses tugevalt kindlustatud Helgolandi saar. Kaser Wilhelmi kanalit kasutades saaks laevastik kiiresti ja hõlpsalt ümber lülituda Läänemerele, et võidelda Venemaa käikude vastu, ja seda ka koolituse eesmärgil. Mõned vanemad soomustatud ristlejad, ristlejad ja hävitajad eraldati Saksamaa Läänemere rannikuala kaitsmiseks.\nSMS-Seiner Majistat Schiff-Saksa vaste HMS-ile\nBattlecruiser-Olen sellest laevatüübist rääkinud ühes varasemas postituses ja märkinud, et sakslased kasutasid oma lahinguristlejate kirjeldamiseks terminit Grosser Kreuzer. Asjade lihtsustamiseks hakatakse sakslaste Grosser Kreuzersit nimetama lahinguristlejateks.\nKui viimastel rahupäevadel kell tiksus, vaatasid sakslased ja britid üle Põhjamere ettevaatlikult üksteisele otsa. Sakslased ootasid täielikult, et kui ja kui kahe riigi vahel sõda kuulutatakse, kavatseb kuninglik merevägi Saksa laevastiku lahingusse kaasata. See oleks olnud Suurbritannia tavapärane tava, mis on välja töötatud aastatepikkuse kogemuse kaudu Madalmaade, Prantsuse, Taani ja Hispaania mereväe sadamate blokeerimisel kogu Euroopa sõdade pikkade aegade jooksul. Kuid kui sakslased valmistusid “Der Tag ” (päev) jaoks, juhtus naljakas asi, et Der Tag ei tulnud! Britid olid otsustanud korraldada oma laevastiku baasidest pikamaa blokaadi, mis kontrollis võimalikku Põhja -Atlandi ookeani purunemist, samas kui nende kiirreageerimisjõud ristlejatel ja hävitajatel Harwichis viiksid läbi tihedama blokaadi ning patrulliksid ka La Manche'i väina ääres. Britid keskenduksid hoopis Saksa eraldatud eskadrillide ja kaubalaevade merelt pühkimisele.Sakslastel oli Hiinas baseeruv Kaug -Ida malevkond, ristleja Saksa Lääne -Aafrika rannikul ja lahinguristlejast koosnev MittleMeer (Vahemere) malevkond SMS Goebenja kerge Cruiser SMS Breslau.\nMittlemeeri malevkond oli Saksamaa panus rahvusvahelistesse jõududesse, mis loodi sekkuma 1912. aasta esimesse Balkani sõda, peamiselt Euroopa ja Ameerika tsiviilisikute kaitseks. Eskaader jäi tööle, sest 1913. aastal toimus teine Balkani sõda. Kaos ja häving, mida oleme oma eluajal Balkanil näinud, pole midagi uut, see pärineb sajanditest.\nPärast sõda jätkas eskaader oma piirkonna kõigi sadamate külastamist - protsess, mida tuntakse kui "Lipu näitamine". Britid ja prantslased tegid seda ka, sest see meenutas kohalikele omavalitsustele, millised on head sõbrad. või võimsad vaenlased need rahvad olla. Inglastel oli kombeks jälgida iga sakslaste visiiti omaga. Keiser nimetas seda üsna delikaatselt kui "supis kussutamist". ” Ja kevadel 1914 Goeben saatis keiserlikku jahti Hohenzollern, mis viis Keisri ja keisrinna piirkonna kevadisele kruiisile.\nPärast seda kaks aastat ilma parandusteta Goebenoli kulunud laev. Tal oli üle 9000 katla toru, mis vajasid väljavahetamist ja ei suutnud teha rohkem kui 20 sõlme. Tegelikult pidi ta asendama tema õdelaev SMS Moltke, kuid pidevad murrangud Balkanil ja Türgis panid sakslasi hoidma Goebenjaamas.\nKui ertshertsog Franz Ferdinand ja tema naine mõrvati, tunnistas Saksa eskaadri ülem admiral Souchon hetkega olukorra tõsist tõsidust. Ta tegi Austria mereväebaasi Polas. Saksa admiraliteet oli saatnud Polasse tuhandeid uusi katlatorusid ja oskustöölisi halbade asemele. Juuli lõpuks oli üle 4500 välja vahetatud, mis leevendas probleemi, kuid ei lõpetanud seda. Ometi Goebenvasakpoolsest sadamast, kohtumiseks Breslau.\nLiitlasväed, neutraalid ja olulised sündmused\nSiinkohal ma peatan kella otse sõja serval. Reisi panemiseks Goebenkontekstis peame nägema, mida ta ja Breslauseisid silmitsi ja puudutasid natuke tol ajal toimuvat poliitikat.\nPrantslastel oli suurim jõud Vahemere vetes - 16 lahingulaeva, sealhulgas mitu Dreadnoughti, 6 ristlejat ja 24 hävitajat erinevates olukordades. See ei olnud kõige tõhusam laevastik, paljud selle laevad vajasid remonti. Ükski Prantsuse raskelaev ei suutnud kummagi kiirust saavutada Goeben või Breslau. Brittidel oli piirkonnas 3 lahinguristlejat, 4 soomustatud ristlejat, 4 kergliisurit ja 14 hävitajat. Kõik 3 lahinguristlejat olid vanemast, 12 -tollise relvastusega sordist, kuid neil oleks pidanud olema kiirus Goebeniga kontakti säilitamiseks.\nAusterlastel oli 3 Dreadnoughti, neljanda seisva hoonega, ja mitu head soomustatud ristlejat, kuid neid villiti enam -vähem oma kodubaasides. Itaallastel oli mitu Dreadnoughti, kuid nad olid neutraalsed. Kuigi Itaalia oli Saksamaaga liitunud, hõlmas liit ainult olukorda, kus Itaalia võtaks sõja, kui Prantsusmaa ründaks Saksamaad. Seega oli ainus oht liitlastele selles piirkonnas Saksa Mittlemeeri malevkond. Seega olid Prantsuse ja Suurbritannia laevastike põhiülesanded kaitsta iga hinna eest Prantsuse laevu, mis tõid Prantsusmaalt kolooniadiviisi Tuneesiast Prantsusmaale, ja jahtida sakslasi.\nAinus teine suurem tegija piirkonnas oli Türgi, a/k/a Ottomani impeerium, a/k/a Euroopa haige mees. Ehkki Inglismaa oli ajalooliselt liitunud Inglismaaga pärast 1854. aasta Krimmi sõda, oli Inglismaa lasknud liidul tagaplaanile tuhmuda. Tegelikult ei pannud nad Türgi võitlusjõule ega tähtsusele suurt väärtust. Tema armee ei olnud Esimeses Balkani sõjas eriti hästi näidanud ja tema merevägi oli väga väike, koosnedes mitmest vanast endisest Saksamaast eelõhtust. Kuid Türgi ei olnud nii surnud, kui inimesed arvasid. 1908. aasta Noorte türklaste mäss, mis kukutas sultani, noorendas valitsust ja sõjaväge. Ja Türgi oli sõlminud Suurbritanniaga lepingu kahe Dreadnoughti ehitamiseks Sultan Osman, ja Reshadiah. Tohutud summad nende kahe laeva ostmiseks olid tulnud suures osas avalikult tellitult, nii et kogu Türgi elanikkonnal oli nende laevade ostmisel oma osa. Kuid kummalisel kombel lükkas Inglismaa 1911. aastal tagasi Türgi alliansi taotluse, suuresti Winston Churchilli jõupingutuste tõttu. Tundub, et Churchill arvas, et Inglismaa võib sellise liidu eeliseid saada kiusamise ja hirmutamisega, ilma et ta peaks midagi vastu võtma.\nSee Churchilli eksitus avas keisrile ukse ja ta mitte ainult ei avanud seda, vaid lõi selle täielikult sisse. Sakslased saatsid Türgi armee ümberkorraldamiseks sõjalise missiooni, mis hullutas ja hirmutas venelasi nii palju, et alustas peaaegu sõda. Kuid tõenäoliselt oli keisri suurim diplomaatiline saavutus, Türgi valitsejad omaks võtma saksameelset hoiakut. Sellest sai alguse tohutu laine, mis ulatub läbi ajaloo ja on meiega ka täna.\n28. juuli on meie loo jaoks uskumatult tähtis kuupäev. Nähes, kuidas praeguses kriisis tuul puhus, palus Türgi ametlikult Saksamaalt ründe- ja kaitseliitu, mis jõustuks, kui Venemaa ründaks kumbagi riiki. Ja kui mõni noortest türklastest kõigub või mõtleb, otsustas Winston Churchill sel päeval toime panna piraatluse. Ta konfiskeeris ametlikult kaks Türgi lahingulaeva, mille eest Türgi oli maksnud, lisades need suurlaevastikku ja sulges laevade vallutamist ootavad Türgi meeskonnad. Ta käskis isegi admiraliteedil jõuga vastu seista Türgi meeskondade püüdlustele nende laevad üle võtta. Sir Edward Gray ei maininud isegi hüvitist, kui teavitas juhtunust Türgi valitsust. Kaks laeva said HMS Agincourtja HMS Erin, ja võitles kogu sõja vältel Suure laevastikuga.\nNii et lava on seatud. Prantsuse merevägi tegeleb Prantsusmaale naasvate vägede transpordi katmisega. Britid teevad ettepaneku prantslasi aidata. Mõlemad liitlased leiavad, et neil on rohkem kui piisavalt jõudu, et hävitada üksainus Saksa lahinguristleja ja tema esirühm Light Cruiser. Nad paigutasid oma laevad jälgima laevale mineku sadamaid ja laevateid, jälgima lähenemist Austria baasidele ja sealt tagasi ning jälgima sakslaste katseid Atlandi ookeanile murda ja koju naasta. See, et sakslastel võis olla mõni teine sihtkoht, ei tulnud neile kunagi pähe.\nDunkerque ja Strasbourgi lahingulaevad\nDunkerque'i ja Strasbourgi kujundust mõjutas suuresti viimane Briti praktika. Lahingulaevad Nelson ja Rodney, 1922. aasta G3 lahinguristleja disaini vähendatud versioonid, alustasid teenindamist vastavalt augustis ja novembris 1927 ning mõjutasid oluliselt teiste merevägede mõtlemist. Nad tutvustasid mitmeid revolutsioonilisi disainifunktsioone: universaalne põhirelvastus koos masina tagaküljega, sekundaarne patarei treenitavatel kaksiktornidel ilmateksti kohal, tornikonstruktsioon peamiste tulejuhtimisjuhtide kandmiseks ja kaldu 14/13 tolli vöö, mille ülaosas on erakordselt raske soomustekk. Ülespoole suunatud peamine relvastus asetas tornid kere kõige laiemasse ossa, et maksimeerida ajakirjade kaitset kestade ja torpeedode eest. Masina asukoht tagumikul säästab võlli pikkust ja seega kaalu. Kaldus soomusvöö oli samaväärne paksema vertikaalse vööga ja kaldus nurga all lööv kest kaldus suurema tõenäosusega kõrvale või purunes. Ja sekundaartornidel oli parem ilmastikutingimuste võime, paremad laskmiskaared ja suurem ulatus kui kasemaatile kinnitatud püssidel, samuti said nad kasu põhipüstolite sarnastest täiendussüsteemidest, mis andis neile kõrge püsiva tulekiiruse.\nPaljud Nelsoni disaini põhijooned olid keskendunud ajakirjade ja masinate täieliku kaitse tagamisele. Eelkõige vähendati soomustatud tsitadelli pikkust miinimumini, et maksimeerida soomuste paksust, mis oli vastuolus teiste merevägede, eriti USA mereväe heakskiidetud praktikaga, mis nägi soomusvööd mitte ainult laeva elujõu, vaid ka ka selle ujuvuse ja stabiilsuse poolest.\nPrantsuse laevad ei olnud mingil juhul Nelsoni ja Rodney orjalikud koopiad, kuid Briti laevade mõju Dunkerque'ile ja Strasbourgile ning nende järeltulijatele on kergesti nähtav, eriti kui võrrelda viimaseid laevu varasemate Prantsuse kapitalilaevade konstruktsioonidega, näiteks 37 000 -tonni lahinguristlejaid. Kõik ettepoole suunatud põhirelvastus koos sekundaarpüstolitega treenitavates tornides taga, üksik lehter ja raske tornikonstruktsioon keset laevu, kaldrüüga soomusvöö, mille kohal on raske soomustekk ajakirjade ja masinate kohal, ning soomustatud tsitadelli suhteliselt lühike pikkus ( kõik need jooned olid iseloomulikud Briti uusimatele kapitalilaevade kujundustele ja eristavad Dunkerque'i ja Strasbourgi 1920ndate paberkujundustest. Dunkerque erineb oma üldise konfiguratsiooni ja paigutuse poolest 37 000 tonni lahinguristlejast sama palju kui viimane Prantsuse lepinguga ristleja Algérie Suffreni klassist.\nSiiski oli Briti ja Prantsuse laevade vahel ka palju olulisi konstruktiivseid erinevusi, millest mõned on seotud Prantsuse laevade suhteliselt suure kiirusega ja teised, mis tulenevad Dunkerque'i projekteerimisest peaaegu kümme aastat hiljem, mil meretehnoloogia oli edasi liikunud. Nelsonitel oli kahevõlliline tõukejõusüsteem koos kaheksa katla ja kahe turbiinikomplektiga, mille võimsus oli 45 000 hj nende kavandatud kiirusel 23 sõlme. Kuigi Dunkerque'i jaoks välja töötatud Indreti katlad olid suured kõrgsurve mudelid ja paigutati paarikaupa kõrvuti, olid kolm katlaruumi tingimata pikemad kui Nelsonitel. Lisaks nõudis nelja võlliga tõukejõusüsteem kahte eraldi masinaruumi, nii et masinaruumid olid 53,5 meetri pikkused, võrreldes Briti laevade 41,5 meetri pikkusega. Prantsuse laevadel oli neljakordse kinnituse tõttu siiski ainult kaks peamist relvatorni, nii et masinaruume sai edasi liigutada ja hõivata kesksemale positsioonile koos eesmise masinaruumiga (tiibvõllide turbiinid) laevakere laiemas osas keset laevu. Selle tulemusena võisid sekundaarsed nelik -tornid asuda pealisehitiste taga - Nelsonites olid need pealisehitised - nautida laagrite järel suurepäraseid kaarte.\nDunkerque'i jaoks valitud paigutus vabastas ahtri laiaulatuslike lennundusrajatiste jaoks, mis hõlmasid treenitavat 22-meetrist katapulti ja kahetasandilist angaari liftiga keskjoonel. Kaasata võis kolme pikamaa luurelennukit, mis oli eriti väärtuslik ressurss ajal, mil laevad vaenlase kommertsretkeid jahtisid. Suurte relvade ja kvartali tekil olevate õhusõidukite rajatiste paigutamisega kõrvaldati lööklainekahjustuste oht ning kokkuleppe eeliseks oli ka lennuki ja angaari paigutamine lenduva lennukikütuse lähedale, mis vastavalt Prantsuse tavapärasele praktikale paigutati ahtri ülemises osas kerekonstruktsioonist isoleeritud mahutitesse.\nKujunduse muud uudsed omadused hõlmasid tulejuhtimisrežissööride paigaldamist üksteise kohale eesmise torni kohale ja ümber raskepoolse põhimasti. Sellel korraldusel pidi olema ettenägematu puudus, kuid kindlasti oli see geniaalne viis keskjoone ruumi säästmiseks ning see tagas lavastajatele selge ja katkematu koolituskaare. Märkimisväärset tähelepanu pöörati ka passiivsetele kaitsemeetmetele, nagu alajaotus, masinaruumide paigutus ning peamiste relvatornide kujundus ja asukoht. Hoolimata ühest lehterist võeti vastu üksikmasinate paigutus, kus üks katlaruum oli edasi ja teine kaks kahe masinaruumi vahel. Selle puuduseks oli ulatuslik ja halvasti kaitstud sisselasketorustik, mis viis soomusteki kohal olevast eesmisest katlaruumist ühtsesse lehtrisse, kuid võimaldas laeval jätkata aurutamist kahe või isegi kolme külgneva masinaruumiga üle ujutatuna või muul viisil välja tegevus. Neljakordsed tornid jagati kaheks sõltumatuks püstolhooneks 40 mm keskse vaheseinaga, mis ulatus torni all asuvasse töökambrisse vähendatud paksusega 25 mm. Selleks, et minimeerida riski, et mõlemad tornid lülitatakse välja ühe kesta või torpeedo tabamusega, eraldati neid 28,5 meetri kaugusel - see on oluliselt suurem kui Briti Nelsonitel.\nSõja esimese nelja kuu jooksul põhjustas nelikümmend protsenti liitlaste laevakaotustest magnetmiinidest, kaotused vähenesid poole võrra. Üldiselt, kuigi magnetmiinid kujutasid endast täiendavat ohtu navigeerimisele ja kõrgele juhtkonnale vaimse ärevuse allikaks, põhjustasid need vähem tegelikke kahjusid, kui oleks võinud oodata. Tegelikult osutusid nad vähem surmavaks kui tavapärasemad relvad, nagu allveelaevad või pinnareiderid.\nKohe alguses oli olukord aga kohati nii murettekitav, et Winston Churchill tegi koos laevastiku admirali Sir Dudley Poundiga erireisi Maintenoni, et paluda abi Prantsuse mereväelt.\nAdmiral Darlan, kelle sarnaselt kindral Gameliniga oli isiklik rong, saatis selle Cherbourgi auväärsetele külalistele järele. Söögiautot mehitanud Prantsuse mereväe korrapidajatel kästi veenduda, et šampanjat ja muud hingelist suupisteid ei puudu. Järelikult oli kohtumise õhkkond eriti südamlik. Konverents toimus Parc de Noailles'i puude all, see oli olukord, mis inglasi mõnevõrra hämmastas. Kuid toimunud arvamuste vahetus oli otsekohene ja ilma tagamõtteta, sest mõlemad pooled pidasid silmas sõja võitmise ühte eesmärki. Kummalisel kombel kuulutas hr Churchill admiral Darlanile, kui ta mõtles järgnevatele sündmustele, et tal on täielik usaldus admirali ja tema ohvitseride vastu, kuid ta eelistaks, et Prantsuse mereväeministrit ja Prantsuse poliitikuid ei hoitaks liiga hästi. teavitatud tegevusplaanidest, kuna tema, härra Churchill, ei pidanud neid võimeliseks saladust hoidma!\nBritid olid eriti huvitatud suurtest uutest Prantsuse lahingulaevadest. Saksa lahingulaevade ja ristlejate rünnakutega kohtumiseks olid neil ainult liiga aeglased lahingulaevad või liiga õhukesed lahinguristlejad. Kuni uue Walesi printsi valmimiseni 1941. aastal loendasid britid palju Dunkerque'ile ja Strasbourgile, samuti Richelieule, mis oli lõpusirgele jõudmas, ja ehitamisel olevale Jean Bartile. paluti lõpetada esimesel võimalusel.\nPrantsuse tööstus pidi selles osas imesid tegema. Britid olid allveelaevade avastamise varustuses kaugele ees ja nad lubasid varustada Prantsuse mereväe asdiciga varustatud traalerite klassiga.\nPöördudes pärast konverentsi Prantsuse Admiraliteediga Londonisse tagasi, teatas Churchill 8. novembril alamkojale: „Soovin teile juhtida tähelepanu Prantsuse mereväe tähelepanuväärsele panusele, mis pole paljude põlvkondade jooksul kunagi olnud võimas ja nii tõhus kui praegu. ” Hiljem pidi ta oma mälestustes kirjutama, et Prantsuse abi „ületas suuresti kõik enne sõda antud lubadused või kohustused”.\nMõni päev pärast konverentsi palus Suurbritannia admiraliteet samasuguse osaduse vaimus Prantsuse allveelaevade abi Halifaxis loodavate Atlandi -üleste konvoide saatmisel. Kaitsmiseks Saksa pinnalaevade vastu, mida võidakse ette näha, hõlmas konvoisaatjat tavaliselt üks Briti lahingulaev või ristleja ja üks kaubalaevade grupi keskel aurav allveelaev. 1939. aasta novembrist kuni 1940. aasta maini, välja arvatud talve keskpaik, vaheldusid kaheksa Halifaxi konvoi saatmisel 1500 -tonnised Prantsuse allveelaevad Briti allveelaevadega. Ka Aafrika rannikul palusid britid sageli Prantsuse abi Briti konvoide saatmisel Sierra Leone ja Kaplinna poole.\nKuna nende ressursid olid Atlandi -üleste konvoide tõttu kurnatud, ei olnud kuninglikul mereväel enam piisavalt laevu, et eskortida oma olulist laevandust, mis läbis valveta Suessi kanali ja Vahemere, kuid mis tuli Gibraltarilt Inglismaale konvoeerida. Prantsuse merevägi nõustus vahetama Briti mereväe saatekorral sellel olulisel marsruudil ja oktoobrist 1939 kuni maini 1940 andsid prantsuse hävitajad, torpeedopaadid ja lohud saatja 29 konvoile ühes suunas ja 27 suunas. teine. Nii saadeti laevu kokku 2100, millest 89 protsenti olid Briti või Briti prahitud laevad. 56 konvoist kadus vaid neli laeva - kolm britti ja üks kreeklane.\nNeed suured konvoid, mõnikord 60 laeva, olid liiga rasked, et neid veelgi koormata, lisades Prantsuse laevad Vahemerest või Marokost Prantsusmaa Atlandi ookeani sadamatesse. Pealegi ei suutnud paljud vanemad Prantsuse kaubalaevad Inglise konvoidega sammu pidamiseks saavutada minimaalset nõutavat kiirust - üheksa sõlme. Sellest tulenevalt oli Prantsuse admiraliteet sunnitud sõitma oma laevadega väikestes rühmades Oranist ja Casablancast ning seejärel moodustama neist ühe konvoi Gibraltari juurest tagasisõiduks põhja poole, menetlus pöörati ümber. Oktoobrist 1939 kuni maini 1940 saatis merevägi Biskaia lahe ja Gibraltari vahel peaaegu 200 väikest konvoi. Neid konvoisid oli kokku 1532 Prantsuse või Prantsuse prahitud laeva, millest vaenlane uputas vaid seitse.\nPrantsuse mereväe suurim puudus allveelaevadevastases sõjas oli allveelaevade tuvastamise seadmetes. Harva leiti pinnalt U-paat, kus hästi sihitud relvad selle kiiresti likvideeriksid, ja ainus viis selle alla jõudmiseks olid sügavuspommid. Erinevalt relvameeskondadest, kellele sageli harjutati sihtmärke, ei olnud sügavate pommitustega harjutatud. Järelikult pidasid laevad liiga sageli sügavat pommi plahvatusest tulenevat suurt pinnamurdet kui kindlat tõendit tapmisest. Et selliseid ekslikke teateid miinimumini viia, jagas Prantsuse Admiraliteet sügavuslaadimise kohta filmi, mis näitas plahvatuste seeriast pinnale tekkinud tõelisi poolkuu kujulisi keeriseid.Sellegipoolest, et mitte ründajaid heidutada, oli Admiraliteet üsna liberaalne, andes krediiti neile, kes olid jõuliselt rünnaku koju surunud.\nKuni maikuuni 1940 oli Prantsuse merevägi registreerinud lääne teatris üle viiekümne rünnaku allveelaevade vastu, arvestamata arvukaid ebaefektiivseid otsinguid. Kanali idapoolses otsas oli Saksa allveelaevade tegevus praktiliselt null tänu tõhusale liitlaste Pas-de-Calais miinivälja tõkkele, milles oktoobris uputati kolm U-paati. Enamik teateid uppunud allveelaevadest leiti olevat siiski ekslikud. Nii juhtus ka U-paadiga, mille Lorientaise teatas, et see oli 19. jaanuaril 1940 Biskaia lahes uppunud ja mille üks sukelduja isegi väitis, et oli tegelikult näinud põhjas lamavat. Sõjajärgselt uuritud Saksa arhiivid tõestasid siiski, et U-paat ei kadunud selles ümbruses. Sarnaselt sai U-41, mida Siroco 20. novembril 1939 ründas tulistamise ja sügavuslaengutega ning teatas, et on uppunud, sadamasse tagasi pöörduda ja rünnakust teatada. Need samad Saksa arhiivid kinnitasid aga 23. veebruaril 1940 U-54 ramminud ja uputanud Simouni võitu-uppumist, mida Prantsuse admiraliteet toona ametlikult ei tunnistanud.\nMis puutub muudesse rünnakutesse, mida korraldatakse koostöös Briti vägedega, siis kummagi omistatav edu ei ole kunagi teada. Selline oli U-55 juhtum, mida ründasid samaaegselt 30. jaanuaril 1940 Prantsuse hävitaja Valmy ja kaks Briti hävitajat ning Briti lennuk.\nTõesti oluline oli see, et U-paat oli uputatud!\nLisaks konvoisaatjale ja allveelaevade vastasele sõjale - mis tahes meresõja rutiinsed ülesanded - andsid Prantsuse merevägedele ka paljud muud ülesanded.\nEsiteks kaitsti sõja alguses raskete vägede liikumist: seitse konvoid, kes viisid diviisi Aafrikast Reini rindele, kaheksa väekolonni Marseillest ja Alžiirist Beiruti, moodustades Levanti armee ja kaks Briti konvoid. vägesid Gibraltarist Maltale, mida saatsid prantslased. Lisaks hakkas Dakarist ja Casablancast Prantsusmaale voolama pidev Aafrika põliselanike voog - üheksa kuuga 45 000 meest.\nTeised olulised konvoid olid need, kes vedasid Briti ekspeditsioonivägesid Prantsusmaale - 1939. aastal neli kaasaegset diviisi ja 1940. aasta mai lõpuks kolmteist. Algselt maandusid need Brestis ja Loire'i sadamates, et olla levist väljas Saksa õhurünnakutest. Eskort oli britt, kuigi Prantsuse hävitajad ja hävituslennukid osalesid sageli vägesid vedavate konvoide kaitsmisel. Kohalikud patrullid ning sadamate ja sadamate sissepääsude pühkimine miinidele oli prantslaste eriline vastutus.\nSuurel miinivälja barjääril, mille liitlaste mereväed olid sõja algul üle Pas-de-Calais ’rajanud, oli seda läbinud vaid kaks kitsast läbipääsu, millest kumbagi valvasid mikrofonid ja muud avastamisvahendid. Üks neist läbipääsuteedest oli Inglise ranniku lähedal ja avanes Downsi reidi suunas, teine aga Gris-Nezi neeme jalamil ja avanes Dunkerki poole. Prantsuse merevägi pani tõkkepuuna osa 1000 miinist, kuid järgmise paari nädala jooksul lõhkusid La Manche'i kiired hoovused neist üle 200 ja paigutasid need lähedalasuvatele randadele. Kuid samad rannad uhusid samaväärselt palju Briti mune. Tüüpilise viisakusega viis Prantsuse kaevanduste kõrvaldamise ohvitser need miinid desarmeerima, võttis need lahti, määris ja määras Briti omanikele tagasi.\nNiipea kui Pas-de-Calais miinitõke oli paigas, viidi Briti sõjaväekolonnide terminali sadamad rindele lähemale. Saint-Malo asendas Bresti, kuid peamine maabumissadam oli Cherbourg, kus enne 1940. aasta aprilli lossiti ilma vahejuhtumiteta üle 300 000 mehe. Boulogne'ist, Calais'st ja Dunkirkist pärit postiaurukatel läbis Inglismaa kanalit haigeid või haavatud mehi, võitlejaid erinevatest organisatsioonidest ja puhkusel viibivaid mehi, mõnikord koguni 2000 või 3000 päeva jooksul.\nPrantsuse merevägi tegi koostööd mitte ainult La Manche'i kanalil Briti väekolonnide ohutuse tagamiseks detsembris 1939, vaid London palus Dunkerque'i laenu, et saata Halifaxist Inglismaale kolonn, mis koosneb seitsmest reisilennukist, mis vedasid Kanada vägesid. Briti ekspeditsioonikorpus Euroopas.\nTeised erilist hoolt nõudvad ülekäigukohad olid kulda vedavad konvoid. Ameerika Ühendriigid mitte ainult ei osalenud sel ajal sõjas, vaid kartsid end nii palju kaasa tõmmata, et erilist neutraalsusseadust - „sularaha ja kaasaskandmise” seadust - reguleeriti igasugustes suhtlustes sõdivatega. Seaduse järgi pidid viimased maksma kõikide ostude eest sularahas ja seejärel kauba ise vedama, kuna Ameerika laevadel oli sõjapiirkonda sisenemine keelatud. Liitlased pidid ostetud kaupa vedama kas oma laevadel või nende prahitud neutraalsetel laevadel. Kui liitlastel USA dollarid otsa said, oli ameeriklaste ainus valuuta kuld.\n1939. aasta novembris vedas lahingulaev Lorraine kahe ristleja saatel esimese kullasaadetise USA -sse tagasi tulles saatis ta lennukitega laetud kaubalaevade konvoi. Kui detsembris läks Dunkerque Halifaxisse saatma eespool mainitud Kanada väekolonni, ladestas ta sinna, nagu panga telleri aknale, 100 tonni kulda. USA -s lennukeid korjama suunduv lennukikandja Béarn võttis üle 250 tonni kulda ja reisilennuk Pasteur veel 400 tonni. Ristleja Emile Bertin startis Ameerikasse 300 tonniga, kuid vaherahu sekkus ja ta suunati hoopis Fort-de-France'i, Martinique'i saarele.\nLisaks sellele, et kogu kulla üleandmine oleks sentigi kaotamata, päästis Prantsuse merevägi Beiruti kaudu ka 78 tonni Poola Vabariigile kuuluvat kulda - kulda, mis hiljem kuulus olulistes diplomaatilistes vahetustes riigi evakueerimise ajal. Prantsuse Panga reservid, kui riiki sakslased tungisid.\nSamuti ei piirdunud mereväe osa pelgalt laevade konvoeerimisega, vaid ta ründas ka neid ähvardavaid maapealseid ründajaid.\nSaksa pinnapealsete ründajate tegevus on nüüdseks hästi teada, kuid 1939. aastal ei suutnud Londoni ja Maintenoni staabiülemad järeldada sakslaste plaane nii tõese kui ka vale informatsiooni rägastikust, mis voolas üle kogu maailma.\nNäiteks 30. septembril saabus uudis Inglise kaubalaeva Clement hukkumisest, mille Saksa taskulahingulaev Lõuna-Atlandil uputas. Prantsuse lahingulaev Strasbourg sõitis 7. oktoobril Brestist kiiresti Dakarisse, et ühineda Briti lennukikandjaga Hermes, et moodustada tapjarühm. Strasbourgi kergendaksid hiljem kaks rasket ristlejat Prantsuse Vahemere eskaadrist. Need tapjarühmad tegid perioodilisi troopiliste merede pühkimisi ja lõpuks viidi ründaja, kes oli selleks ajaks identifitseeritud kui admiral Graf Spee, Suurbritannia vägede poolt kommodoor Henry juhtimisel 13. detsembril 1939 Río de la Plata äärde. Harwood. Graf Spee sai end vigastada ja sõitis Montevideo neutraalsesse sadamasse. Võib -olla oli tema keeldumine viimasest võitlusest välja tulla osaliselt prantslaste poolt hoolikalt lekitatud kuulujutu järgi, et Río de la Platast välja sõitis mitu suurt laeva.\nTeisest saksa ründajast Deutschlandist teatati 21. oktoobril Põhja -Atlandil. Dunkerque ja üks ristlejate diviis lasti kohe merele, et kaitsta oma sihtkohta saatjata Briti konvoi Lääne -Indiast.\nKuu aega hiljem uputasid Saksa lahingulaevad Scharnhorst ja Gneisenau Šotimaast põhja pool Briti abiristleja. Uskudes ekslikult, et löögi on tabanud Saksamaa, mis tegelikult oli juba avastamata Saksamaale naasnud, saatsid britid välja Dunkerque'i ümber ehitatud otsingurühma ja Briti lahinguristleja Hood, mis pühkis 25. novembrist kuni 2. detsember.\nIndia ookeanis saatis prantsuse raske ristleja Suffren Austraalia konvoisid, Atlandi ookeani ühispatrullid otsisid aga Graf Spee varustuslaeva Altmarki. Kuid Altmark põgenes kõigi oma jahimeeste eest alles kaks kuud hiljem, kui see Norra vetes kinni peeti, tundide kaupa oma kodusadama ohutusest.\nPrantsuse merevägi jälgis ka teatud piirkondi, kus kahtlustati merel vaenlase laevade varustamist. Üks selline piirkond oli Pürenee poolsaar. Hispaania kuulutati neutraalseks, kuid tema valitsus oli sakslastele võlgu kodusõja ajal osutatud abi eest. Ka paljud Saksa kaubalaevad, mis olid sõjaga merele jäänud, olid varjunud Hispaania sadamatesse, eriti Vigosse. Briti ja Prantsuse admiraliteedid kahtlustasid, et mõned neist laevadest toimetavad salaja varusid vaenlase allveelaevadele või isegi vaenlase ristlejatele merel. Seetõttu oli Prantsuse mereväel kogu sõja vältel oma kerglaev patrullimas Kantaabria ranniku ja Bilbao kuni Vigo peamiste sadamate lähenemisel. Neis patrullides osalesid alguses Prantsuse lennukid ja isegi Prantsuse allveelaevad. Sellegipoolest võeti vahele vaid kaks Saksa kaubalaeva punktisummat, mis teatati olevat Hispaania kirdesadamatest 1939. aasta septembrist kuni 1940. aasta maini välja libisenud. Neist üks tabati ja teine tabas meeskonna.\nMis puutub Saksa allveelaevadesse, kes libisesid sisse ja hankisid varusid Hispaania sadamates ankurdatud Saksa kaubalaevadelt, siis isegi täna on vähe teada.\nPrantsuse mereväeatašee Madridis saatis aruanded, milles esitati üksikasjalikult saksa allveelaevade identifitseerimisnumbrid, mis väidetavalt olid tarnitud Hispaania sadamates ankurdatud kaubalaevadelt. Pärast sõda uuritud Saksa andmed tõestasid siiski, et ükski neist allveelaevadest ei olnud viidatud ajal Hispaaniast sadade miilide kaugusel. Teisest küljest esitas Saksa allveelaevade ülem ametliku aruande, mida tõendab Saksa arhiiv, et ta pidi oma patareide laadimiseks loobuma Hispaania ranniku varjupaiga otsimisest, sest prantslased patrullisid selles sektoris liiga tihedalt. turvalisuse huvides.\nLisaks kõikidele seni mainitud aladele oli Prantsuse mereväe ülesandeks patrullida ka Assooride ning Kanaari, Madeira ja Cabo Verde saarte piirkondadesse, kuhu olid varjunud mõned Saksa kauba- ja tankerid. Meie oma allveelaevad või abiristlejad uurisid mitmel korral neid kahtlusaluseid alasid ja 23. septembril 1939 tabas Prantsuse allveelaev Poncelet Saksa kaubalaeva Chemnitzi, mis oli Las Palmasest välja libisenud ja üritas Saksamaale tagasi jõuda. Oktoobris pidas Prantsuse-Briti ühine tapjarühm kinni Saksa kaubalaeva Halle, kes end rüüstas, ja vallutas Saksamaa Santa Fe. Järgmise kuu keskel vallutas prantsuse abiristleja Koutoubia Saksa kaubalaeva Trifels, püüdes 21 000 bensiinikarbiga pääseda. 14. veebruaril 1940 sõitis auhinnameeskond väikesest lohist Elanist koos Saksa Rostockiga Bresti, mis vallutati Hispaania ranniku lähedal kolm päeva varem.\nKuid kõige erakordsem episood oli Saksa kaubavedaja Corrientes, mis 9. mai öösel Las Palmase reidil teele asudes õhku lendas ootamatult salapärase plahvatusega. Nüüd võib ilmneda, et plahvatuse põhjustasid sadama juurest välja sõitnud kaks julget Prantsuse kaubalaevniku Rhini ohvitseri, kes ujusid sisse ja asetasid Saksa laeva veealuse kere vastu mändmiinid.\nKuid konvoisaatmisest, blokaaditööst ja asjatutest „tapjapatrullidest” ei piisanud tegevusvajaduse rahuldamiseks, mille Itaalia mittevaenuliku staatus Vahemerel rahuldamata jättis. Prantsuse mereväe ettepanekul võttis kuninglik merevägi vastu mõne Prantsuse allveelaeva pakkumise, mis aitaks hoida vahti Põhjamerel Saksa vägede võimaliku lahingu vastu.\nPrantsuse allveelaevade pakkumine Jules Verne koos 600-tonniste allveelaevade diviisiga saabus Harwichi 23. märtsil 1940. Kuu aega hiljem teatas Harwichis veel üks 600-tonniste allveelaevade jagunemine ning 1500-tonniste paatide jaotus. kokku 12 allveelaeva seega Briti väejuhatuse käsutusse. Jõudu suurendas veelgi allveelaeva miinilaev Rubis, kuna sellise laeva teenuseid olid taotlenud ka britid.\nKuid selle laevastiku ohtlikud toimingud Saksa vetes kuuluvad Norra ekspeditsiooni arvele ja seetõttu räägitakse sellest peatükis koos sama põneva looga meie fantastikaklassi ülipurustajatest süngetes lahingutes. Põhjameri.\nViisteist päeva sõda Vahemeres\nSee oli kummaline kõrvalekalle, mis viis Benito Mussolini 10. juunil 1940 Palazzo di Venezia rõdule, et teatada maailmale Itaalia astumisest sõtta. Kummaline, sest ta oli ilmselt siiralt üritanud sõja puhkemist selle augusti kuu 1939. aastal ära hoida. Vaenutegevuse puhkemisel oli ta oma riigi kohe mittesõjalikuks kuulutanud. Nagu demokraatlikud riigid, oli ta ka Soome poolele tunginud venelaste vastu. Ta oli kogu aeg lubanud Itaalia tööstusel täita Prantsuse sõjamaterjalide tellimusi. Ühesõnaga, jäädes telgipaktile tehniliselt truuks, oli ta tõestanud arukat mõõdukust. Nüüd oli ta äkki andnud Prantsusmaale "torke selga". Tegelikult polnud see Prantsusmaa, vaid tema enda riik, kellele ta riigipöörde tegi.\nPole kahtlust, et liitlaste otsus Londonis blokeerida Saksamaa, kehtestades tema ekspordile embargo, kuigi neid veeti neutraalsetel laevadel, oli tõsine viga. Itaallased olid nördinud, kui nende kollerite peatamine ja pardale minek tõi Saksamaale Itaaliasse kivisütt ning nad olid veelgi ärevamad, kui embargo sundis neid vajalikku kivisütt raudteel Brenneri pasa kaudu importima. Ka fašistlike juhtide ja paljude demokraatlike riigimeeste vahel valitses kahtlemata sügav vastumeelsus. Sellest hoolimata ei olnud ükski neist põhjustest piisav, et tuua Itaalia sõtta - mida Prantsusmaa puhul võiks pidada peaaegu vennalikuks - ja Itaalia arvamus, sealhulgas sõjavägi, oli selle vastu.\nAinus seletus Mussolini sõjakuulutusele on võib -olla Roomas levinud loosung: "Rahus osalemiseks tuleb sõjas osaleda." Saksamaa kiire edu Norras oli Mussolinit häirinud. Nüüd, kui Prantsusmaa oli ilmselt lagunenud, arvas ta, et parem on teha paar kiiret võtet, kui ta soovib pärast seda rahukonverentsil vallutajana maha istuda - konverentsil, kus ta võib nõuda Nizzat, Korsikat, Tuneist jne. Itaalia õigustatud hüvitis võidus osalemise eest.\nLiitlaste merevägi valmistus just sellise Mussolini tegevuse vastu aprilli algusest peale. Sel ajal jagunes vastutus Vahemere eest kahe liitlase vahel kokkuleppel: Prantsuse merevägi pidi vastutama läänepoolse, kuningliku mereväe idaosa eest. Kuigi britid, kes olid Norra kampaania nõudmistest pingelised, olid mõelnud paluda Prantsuse mereväel võtta vastutus kogu Vahemere piirkonna eest, otsustati esialgsest kokkuleppest koos mõningate muudatustega kinni pidada.\nNäiteks otsustati, et ettevaatusabinõuna Itaalia sõtta astumise vastu tuleks Prantsuse rüüstejõud viivitamatult Brestist Vahemere lääneosasse üle viia ja lisaks saata teine Prantsuse eskaader ajutiselt Vahemere idaossa, kus ajal oli inglastel vaid mõned kerged jõud.\nSelle plaani kohaselt purjetas admiral Gensouli eskadron, mis koosnes Dunkerque'ist, Strasbourgist ja mitmest kergerühmast, Mers-el-Kebiri, Prantsusmaa Alžeeriasse, jõudes sinna 27. aprillil. Improviseeritud eskadron nimega Force X, mis koosneb vanast lahingulaevad Lorraine, Bretagne ja Provence ning mitmed rasked ristlejad ja mõned kerglaevad, mida juhtis viitseadmiral René Godfroy, saadeti Aleksandriasse. Nad ühinesid admiral Sir Andrew Cunninghami kahe vana Briti lahingulaevaga, mis olid just sinna jõudnud. Kolm nädalat hiljem, kui admiral Cunninghami eskaadrit Inglismaalt tugevdati, Bretagne ja Provence naasid Vahemere lääneossa, jäi Lotringi Briti diviisi koosseisu.\nSeega, et tulla toime Itaalia laevastikuga, olid liitlased teinud järgmisi strateegilisi korraldusi: Toulonis, Prantsuse kolmandas eskadronis, neljast raskest ristlejast ja tosinast hävitajast Mers-el-Kebiris ja Alžiiris, admiral Gensouli kiirlahingulaevadel Dunkerque. ja Strasbourg ning kaks vanemat ja aeglasemat lahingulaeva kontradmiral Jacques Bouxini juhtimisel, pluss kaks ristleja diviisi ja palju hävitajaid Bizertes, kuus Prantsuse allveelaevade diviisi Maltal, hulk Briti allveelaevu ja lõpuks Aleksandrias, Briti eskadron ja Force X , admiral Cunninghami täieliku juhtimise all.\nLiitlasvägede suuri laevu paigutades Vahemere otstesse, Itaalia lennuväljadest kaugel, pidasid liitlaste juhid Itaalia õhujõudude sõnul võib -olla samasugust lugupidamist nagu Luftwaffe - midagi, mis hiljem tõestas, oli seda üle hinnanud.\nAdmiral, Lõuna (admiral Esteva), kellel oli südamlikud isiklikud suhted admiral Cunninghamiga, rajas oma peakorteri Bizertesse. Vaenutegevuse ootuses Itaaliaga oli Briti mereliiklus Vahemere ida- ja lääneosa vahel peatatud ning laevad suundusid ümber Aafrika. Kuid läänepoolsetes vetes jätkus liiklus Prantsusmaa ja Põhja -Aafrika vahel tavapäraselt, 3. ja 4. mereväeringkonna õhujõudude ning selle piirkonna saatja- ja patrulldiviiside kaitsel.\n15. mail oli välja töötatud strateegiline plaan, et kui Itaalia astub sõtta, peaksid liitlased samal õhtul ründama, pommitama tema baase ja tööstuskeskusi ning tulistama oma rannikut, et provotseerida Itaalia mereväge välja tulema. võitlema. Õhupommitamiseks olid mõned kuninglike õhujõudude eskaadrid asunud Provence'is, kus nad olid Po oru tehastest silmatorkavas kauguses. Prantsuse 3. ristlejate eskadron pidi pommitama Genova lahe naftapaagifarme ja muid sõjalisi rajatisi. Selle toimingu koodnimi oli “Vado”.\nMuud operatsioonid pidid viivitamata järgnema: Touloni väed pidid Türreeni meres lööma, Bizerte ja Alžiiri väed ründasid Lõuna -Itaaliat ja Sitsiiliat ning Aleksandria väed Dodekanesias ja Kürenaika rannikul.\nVaenutegevus algas 10. juuni keskööl. 11. juuni hommikul kell 0850 saatis Prantsuse admiraliteet välja käsu Vado hukkamiseks samal õhtul.Inglastele teatati, et prantslased loodavad oma lennuüksuste abile, nagu varem planeeritud. Admiral Emile Duplat, kolmanda ristleja eskaadri käest, sai käsu edasi minna, isegi kui Prantsuse õhujõud ei suutnud talle õhukatet pakkuda. Kui tellimus õhtul pärastlõunal kell 1735 kinnitati, koguti ristlejajõud Salins d’Hyères’i reidile, turbiinid olid soojenenud ja ootasid õhtu saabumist, et nad saaksid teele asuda ja koidikul tabada.\nSiis tuli 22 minutit hiljem ootamatu vastu tellimine: „Tühista Vado. Tühista eelnevad saatmised. See on valitsuse korraldus. ”\nAdmiral Duplat saatis lugupidava, kuid kindla protesti, kuid kõik asjata. Taas öeldi talle, et mitte admiraliteet, vaid valitsus andis vastulöögi.\nLaevade kohale sättis süngus. Meeskondi tuli teavitada. Eskadrill pöördus tagasi Touloni, kuna Salinsi reid oli õhurünnakute eest halvasti kaitstud.\nTõde tuli tasapisi välja. Sel päeval Briare'is ministrite konverentsi ajal oli üks neist märkinud, et Prantsusmaa toonast positsiooni arvestades tundus talle rumal, kui ta asus pealetungiga asjatult provotseerima Itaalia õhujõude. See arvamus oli valitsenud ja admiral Darlan pidi sellest kinni pidama. Prantsuse õhuväe staabiülem kindral Joseph Vuillemin sai korralduse peatada R.A.F. eskadronid, kes olid just stardiks valmistumas.\nNii tehtud otsus tekitas märkimisväärset elevust. Churchill mainib seda otsustava happesusega.\nTeatavasti allusid Itaalia õhujõud 10. juunil väga piiravatele juhistele: luurelende sai teha üksi ja need ei saanud Prantsusmaa ranniku kohal lennata. See oli tõesti kõige ebatavalisem sõda!\nKuid järgmisel päeval tühistas Mussolini need piirangud. 12. juunil ründas umbes 21 Itaalia pommitajat Savoia-79 Bizertet, kahjustades mõnda lennukit ja süüdates Sidi Ahmedi lennuväljal mõned bensiinitrumlid.\nSeejärel õnnestus Darlanil saada vastupidine tellimus. Vado viiakse läbi. Mitte tol õhtul, sest aega ei jätkunud, aga 13. juuni öösel.\n„Kuna Bizertet on pommitatud, lubab valitsus kättemaksu. 3. malevkond viib Vado ellu 13. juuni öösel. . . Andke Briti lennusalkadele tegutsemisvabadus rünnata. ” Admiraliteedi sõnum, 2250, 12. juuni.\nNagu pühiksid minema kõik prantslased, pommitasid itaallased tol ööl Touloni, kuid nii kartlikult, et Prantsuse ülem palus nende laskemoona säästmiseks õhutõrjepatareid.\nAdmiral Duplati laevade poolt 14. juunil koidikul toimunud tulistamise täpseid tulemusi pole kunagi hinnatud. Arvesse võeti aktsioonis osalenud inimeste rõõmsaid teateid.\nEskadron oli lähenenud Itaalia rannikule kahes rühmas ja vaatamata vaenlase tulele oli pommitamise korraldanud täpselt plaanipäraselt. Itaalia vastupanu oli nõrk. Vaenlase lennundus ei ilmunud üldse. Neli või viis mootoriga torpeedopaati ründasid, kuid edutult ja kaotasid oma laheduse tõttu ühe laeva. Löögi sai ainult üks Prantsuse laev-hävitaja Albatros, mis sai tuleruumis löögi 152 mm. kest, mille tagajärjel põletati 10 meest surnuks. Ta jätkas aga tulistamist ja naasis koos ülejäänud eskadroniga 25 sõlme juures.\nEsimene rühm koosnes Algérie ja Foch, teine Dupleix ja Colbert. Iga rühma saatis kaks hävitajate diviisi.\nSamal õhtul esines R.A.F. ründas Põhja -Itaalia tööstuskeskusi ja Naval Airi 3 -aastane lennuk Jules Verne kogus loorberid, pommitades Veneetsias Porto Maghere bensiinimahuteid.\nJules Verne oli 4-mootoriline kommertstüüpi Farmani lennuk, mille tegevusulatus oli 6000 kilomeetrit. Merevägi oli selle rekvireerinud luureülesannete täitmiseks Atlandi ookeani kohal. Kuigi sellel oli tühine relvastus, võis see kanda üle 4 tonni pomme. Jules Verne juhtis 1940. aasta mais ja juunis mehitatud kaptenleitnant Henri Daillière'i juhtimisel pragunemismeeskonnaga vaenlase liinidel Aachenis, Flushingis ja Rostockis mitmeid riskantseid operatsioone. See ulatus isegi Rooma, kuhu lendas mitu korda propagandalehti.\nSelle kõige kuulsam operatsioon oli Berliini pommitamine - sõja esimene selline tegevus -, mille ta tegi 8. juunil, vaatamata vägivaldsele õhutõrjele. Kui pommitusohvitseril polnud enam midagi objektiivile langetada, võttis ta pliidiplaadiga saapad jalast ja hoidis neid ähvardavalt berliinlaste peade kohal. Sama väikeohvitser oli Rooma -reisil väga mures, sest tema langenud lendlehtede kimp polnud avanenud. Tema seltsimehed kinnitasid talle, et kahtlemata tegi ta Vatikanile otsese härjasilma!\nJärgmisel päeval korraldas admiral Cunningham Dodekanesias haarangu kahe lahingulaeva, lennukikandja ja kergejõududega. Admiral Godfroy juhatas Liibanonis Beirutist Force X ristlejaid Casso väina lähedusse. Bizerte allveelaevad seadsid Vahemere keskossa tõkkejoone. Admiral Gensoul oli Mers-el-Kebirist uurinud valearuannet4, et Saksa eskadron valmistub sõitma Gibraltari väinast Vahemere äärde.\nSelle vale luureandmete päritolu peitus kahes arvatavas varjus-tegelikult Saksa varustuslaevadel-, mille Põhja-Patrull avastas mitu päeva varem Islandi-Fääri saarte kanalil Scharnhorst'i ja Gneisenau rünnaku ajal. , Narviku evakueerimise ajal.\nÜllataval kombel ei nähtud kõigi nende operatsioonide ajal peaaegu ühtegi vaenlase allveelaeva. Üks alustas ebaõnnestunud torpeedorünnakut Raiding Force'i ristleja vastu, teine uputas Rootsi kaubalaeva ja kolmas Briti kaubalaev, kahjustatud, pidi Hispaania Ceutas praktikal olema. Mitte ükski vaenlase pinnalaev polnud ennast näidanud.\nVaatamata Itaalia sõtta astumisele oli Prantsuse moraal kõrge ning neil ega nende liitlastel Inglismaal polnud aimugi loobuda Vahemere kontrolli alt.\nKaubalaevandus Vahemere lääneosas, mis oli peatatud 10. juunil, taastati 12. Laevad järgisid Prantsuse ja Põhja -Aafrika rannikuteid kuni Port Vendresi ja Oranini, vastavalt seal moodustati neist konvoid ja suunati saatja saatel Baleaari saartest läände, vaenlase baasidest võimalikult kaugele. Üks neist saatjatest, prantsuse sloop Curieuse, rammis ja uputas 16. juunil Itaalia allveelaeva Provana 30 miili Palos neemest lõunasse.\nSamal ajal pidas Prantsusmaal tagasi kindral René Olry armee Alpide armee, mis oli vähendatud kolmeks diviisiks, Itaalia rünnakute vastu piiril. Kuid 18. juunil sisenesid sakslased, kiirustades mööda Saône'i orgu, 21. päeval Lyoni, kui nad okupeerisid Clermont-Ferrandi. Et vältida külje pööramist, pidi kindral Olry kiiruga Isère jõe joont mööda pöörlema. Touloni mereväe hoov reageeris instinktiivselt samamoodi nagu Pariisi ähvardamisel, kui kakskümmend 47 mm. ja 65 mm. relvad sellele rindele, kus nende meremeeskonnad eristasid Grenoble'i lähedal Voreppes Saksa tanke.\nSiin oli vaenlane Rhône'i orus. Tavaline hulk põgenikke kubises kõigil lõuna poole viivatel teedel. 21. juunil uputas Saksa pommirünnak Marseille'le reisilennuki Chella ning hukkus või sai haavata sadu tsiviilisikuid.\nMarseille'i sadam oli üks peamisi Lõuna -Prantsusmaa evakueerimissadamaid. Siit läksid läbi mitte ainult paljud tsiviilisikud, vaid ka suured väeosad ja tohutul hulgal toorainet - vask, messing, tsink, tina, molübdeen, nafta jne. Need hindamatud strateegilised materjalid tõrjuti Prantsusmaalt sissetungijate ette ja peideti Põhja -Aafrikas võimalusel, et saabub päev, mil Prantsusmaa alustab võitlust.\nVaherahule eelnenud päevadel asus enamik Prantsuse sadamate kaubalaevu kohe peale laadimist teele ja jätkas kolonnikaitset ootamata. Kuid vastupidiselt Atlandi ookeani poolel toimuvale ei toonud laevandus Vahemerel kaasa ühtegi kaotust vaenlase miinist, lennukist ega allveelaevast.\nInimesed on küsinud, miks sel ajal ei evakueerinud merevägi suurt osa Prantsuse armeest, et jätkata sõda Aafrikast.\nTegelikult evakueeriti kõik sõjalised rühmitused, mis saabusid Prantsuse Vahemere sadamate dokidesse. Isegi Poola väed, kelle jaoks mereväel esmakordselt saabudes transporti polnud, viidi inglaste poolt ohutult minema - eriti kuna nad tahtsid minna Inglismaale, mitte Põhja -Aafrikasse.\nPärast Dunkerki ja põhjapoolsete sadamate evakueerimist pikendas kuninglik merevägi oma evakueerimisoperatsioone - operatsiooni Aerial -, et saada kätte kõik Prantsusmaal endiselt viibivad Briti väed ja teenused. Sellel õnnestus evakueerida umbes 180 000 meest, sealhulgas Poola väed, Atlandi ookeani sadamate kaudu lõunasse Saint-Jean-de-Luzi ja veidi üle 10 000 Prantsuse Vahemere sadamate kaudu.\nÜks huvitavamaid selliseid operatsioone oli kogu Prantsuse õhuväe vallasvara - veoautod, kraanad, paakautod, remonditöökojad, varuosad, pommid - evakueerimine Alžeeriasse. See oluline materjal jõudis Port Vendresesse piisavalt aega, sest õhuväe peastaap andis vajalikud korraldused piisavalt kaugele ette. Samal ajal viidi kõik operatiivlennukid Põhja -Aafrikasse.\nAinus viis rohkem vägesid oleks saanud evakueerida, kui pooled neist oleksid sakslased sisse süvenenud ja kinni hoidnud, teine pool aga kiirustas meresadamatesse ja asus laevale. Selline operatsioon oleks olnud võimalik ainult siis, kui plaanid oleks tehtud kolm -neli nädalat varem, kui Sommel ja Aisne'il oli veel midagi rinde. Kuid ühelgi väel oli võimatu hoida rinde põhjas ja samal ajal taganeda lõuna poole.\nSamuti oleks olnud vaja vajalik arv transpordivahendeid aegsasti kokku panna. Dunkirkis oli vaja vaid kitsa väina kaudu evakueerida väed, kes olid kogu varustuse maha jätnud. Kuid Vahemerel, kui evakueeritud väed oleksid pidanud sõda jätkama, oleks olnud vaja nende pardale laadida materjal, mida nad vajavad välismaal - relvad, laskemoon, toit, sõidukid, nafta - kõik.\nJa ühe diviisi transportimiseks välismaale koos vajalike varude ja varustusega hinnati 20 sobivat laeva. Kõiki reegleid rikkudes oleks võinud seda teha poole väiksema arvuga - kuid see tähendaks meeste kandmist ja mitte midagi muud, sest kuigi mehi saab pigistada, on varustus kokkusurumatu.\nLühidalt öeldes oleks see nõudnud 100 laeva, kui oleks soovitud võtta näiteks 100 000 kuni 120 000 sõdurit. Kuna Norra operatsioonis ja Atlandi ookeani sadamate evakueerimisel nõuti laevu, oli suurem osa Prantsuse Vahemere laevandusest kiirustatud Prantsusmaa Atlandi ookeani poolele. Sama lugu oli ka Inglise laevandusega, sest Vahemere piirkond oli põhimõtteliselt selle jaoks suletud ja kõike loovutati ümber Hea Lootuse neeme. Lõpuks, kuni 15. juunini räägiti endiselt Breton Redoubti loomisest, mis oleks nõudnud täiendavat saatmist.\nOn tõsi, et 12. juuni paiku palus Prantsuse valitsus mereväel kavandada mitusada tuhat meest evakueerida, ilma et oleks võimalik esitada kuupäevi või isegi laevale mineku sadamaid, Atlandi ookeani või Vahemere piirkonda. Vajaliku tonnaaži saamiseks otsustas nõukogu president Paul Reynaud paluda brittidelt abi ja saatis sõjaväe abisekretäri kindral de Gaulle'i Londonisse, nagu juba mainitud. .\nKindral de Gaulle'i reis oli selle missiooni osas kasutu. Sest brittidel polnud aega ega laevu varuks. Lisaks puudusid sõjaväelased, kes alustasid. Vahemerel oli piisavalt Prantsuse laevu, et evakueerida - nagu nad seda tegid - kõik need, kes esinesid neil päevil vahetult enne ja pärast vaherahu evakueerimissadamates. Nende evakueerimiste arv oli keskmiselt mitu tuhat sõdurit päevas, lisaks mõned tsiviilisikud.\nKuna oli hästi teada, et vaherahu läbirääkimised käivad, ei olnud mereväes ühtegi inimest, kellel ei oleks valus enne sõja lõppu paar viimast vooru tulistada või paar viimast pommi vaenlase pihta visata - päev, mil nad suure kibedusega oodatud.\nNad jätsid 23. juunil Vahemere lääneosas lihtsalt sellise võimaluse kasutamata. Mõned olulised Prantsuse konvoid olid sel päeval Marseille 'ja Orani vahel merel. Neljas ristlejate diviis kontradmiral Jean Bourragué juhtimisel koos saatjatega saatis neid. Oma letargiast väljudes olid itaallased eelmisel päeval välja saatnud kerge töörühma Sansonetti eskadroni. Pärast seda, kui need Itaalia laevad olid aurutatud nii kaugele läände kui Minorca, naasid nad oma Sardiinia baasidesse, kui neid nägi Prantsuse lennuk. 3. ristlejadiviis kontradmiral André Marquisi juhtimisel alustas kohe Alžeeriast, et neid kinni pidada, kuid kontakt kadus ja vaenlast lahingusse ei viidud.\nVahemere idaosas leppis Lotringkond 20. juunil kokku Briti diviisiga, mille juurde ta oli seotud. Ta pommitas Bardiat Itaalia Kürenaikal 21. juunil.\nPrantsuse vaherahu delegatsioon kohtus sel ajal Roomas Itaalia delegaatidega. Kui uudised Bardia pommitamisest, samuti Prantsuse mereväe lennuväljade pommitamisest Trapanis ja Leghornis prantsuse delegaatidele teatati, säras nende nägu varjatud naeratus. Itaallastel oli hea maitse pidada seda kõike lihtsalt rutiinseks asjaks.\n22. juuni õhtul pidi kogu Prantsuse-Briti eskaader Aleksandrias merele minema, et pommitada Augusta ja rünnata Messina poole ning hävitada kogu Itaalia side Liibüaga. Prantsuse ristlejad hakkasid poidest maha minema, kui äkki muutsid Briti lahingulaevad kursi ja admiral Cunningham saatis signaali operatsiooni tühistamiseks. Prantslased pidid hiljem teada saama, et korraldus selleks tuli otse Londonist.\nVaherahu Saksamaaga oli just allkirjastatud ja Churchill ei riskinud. Churchilli silmis oli relvarahu jõustumisel hädavajalik, et Prantsuse jõud X oleks immobiliseeritud Aleksandria reidil, brittide kontrolli all. See oli sama muster, mida tuli järgida kõigi Suurbritanniasse varjunud prantsuse laevade puhul, tegelikult said Briti admiralid Portsmouthis ja Plymouthis just sel hetkel sellekohaseid korraldusi.\nPrantsuse merevägi lasi oma viimased lasud. Kuid alles nüüd algasid selle tõelised katsumused ja viletsused.\nNagu enamik Euroopa merevägesid, kandsid ka teised keiserliku Saksa mereväe auastmed musta mütsi (Kümme riba) nende tiputa mereväemütsi ümber, mille sabad olid selja taga lahti. Arvestust saab kanda ka muude peakatete, näiteks troopilise kiivri või õlgkübara peal. Kokkuvõttes oli selle laeva või üksuse nimi, mille külge meremees metallniidiga kinnitati.\nTeki meeskond (& quotMatroseni osakond& quot), näiteks meremehed ja laskurid kandsid kollast metallniiti, tekialusel meeskonnal (Werfti divisjon& quot) nagu tehnikud, mehaanikud, käsitöölised ja ahjujad kandsid alates 1873. aastast valget metallniiti. Need erinevused Matroseni ja Werfti vahel ilmusid ka kollaste või valgete pintsakute metallist nööpidel ja niidil tikitud sümboolikal kõikidel auastmetel.\n1884. aastal lisati mereväemütsi esiküljele keiserlik kokad. Alates 1890. aastast eelnesid laeva nimele tähed S.M.S. eest Seine Majesteet Schiff (Tema Majesteedi laev).\nPange tähele, et korgi kokkuvõtte kiri ei sisaldanud umlauti märki (kaks punkti täishääliku kohal), seega kirjutati tavaliselt umlautiga kirjutatud laevad (näiteks SMS Knigsberg) alternatiivsel viisil tähega pärast täishäälikut küsimus (nt Koenigsberg).\nSellel lehel on näidatud keiserliku mereväe ülemerede korpuste kogumik. Pange tähele, et kuigi enamik neist on pärit enne 1918. aastat, valmistati mõned neist ka pärast sõda veteranidele. Suur tänu Christian Bormannile, et jagasite neid fotosid meiega. Palun austage tema heldust ja ärge paljundage neid ilma eelneva loata.\nMärkmetesse on lisatud ka laevade endi lühiajalood.\nAastal 1882 asus Hyne ekspeditsioonile lõunamerele, sealhulgas Uus -Guinea kolooniasse. Ta osales ka Swakopmundi asutamises Saksamaa Edela -Aafrikas pärast Hauptmann Curt von Franois'i maad.\nSMS Hy ne nägi Kamerunis kaks korda tegevust. 1891. aasta Abo mässu ajal (koos relvapaadiga SMS Habicht) ja 1893. aasta Dahomey orjade mässuga. Mõlemal korral pommitas ta mässuliste külasid ja maandas relvastatud meremehi.\nTa ei näinud Esimeses maailmasõjas tegevust ja pärast sõda müüdi see kaubalaevana ja uppus pärast kaubapõlengut Dieppes 1924.\nSoovitatavad välislingid- Medalivõrk - Kamerun 1891 & amp; Medal Net - Kamerun 1893\nEsimene neist oli Habichti klassi püssipaat, mis lasti vette aastal 1879. See määrati Saksa Lääne-Aafrika malevkonda ja osales Kameruni kui Saksa koloonia loomisel 1884. Aastatel 1888–1989 oli see osa Ida-Aafrikasse paigutatud Saksa laevastikust. Abushiri mässu purustamiseks ja lähetati 1895. aastal Saksa Uus -Guineasse. Ta kõrvaldati teenistusest 1905.\nSoovitatavad välislingid- Medal Net- Saksa Ida-Aafrika 1888-89 ja Deutsche-Schutzgebiete- SMS Moewe\nTeine oli 1905. aastal vette lastud relvastatud vaatluslaev. Ta uuris Uus -Guinea rannikut, kuid Esimese maailmasõja puhkemisel paigutati ta Ida -Aafrika äärde. Ta rüüstati Dar Es Salaami sadamas ning tema relvad ja meeskond teenisid maismaal ja Tanganyika järvel koos Schutztruppe'iga.\nKolmas SMS Mwe oli endine kaubaveolaev nimega Pungo, mis varustati 1916. aastal miinipilduja ja relvastatud ründajana. Kahel ründemissioonil vallutas või uputas ta nelikümmend liitlaslaeva. Pärast sõda jätkas ta kasutamist kaubaveosõidukina, mille nimi oli Oldenburg, ning Briti lennukid uputasid selle Norra ranniku lähedal 1945.\nSMS Schwalbe (pääsuke) oli Schwalbe klassi kaitsmata ristleja, mis käivitati 1887. aastal. Ta teenis esmakordselt Ida -Aafrika lähedal Abushiri mässu ajal 1888. aastal, pakkudes rannikualade blokaadi, suurtükiväe pommitamist ja maandumist, et aidata mässu maha suruda koos SMS Leipzigiga, SMS M Meie, SMS Pfeil, SMS Sophie, SMS Carola ja SMS Olga.\nSMS Bussard teenis esmakordselt Ida -Aasia divisjonis, kus nägi meetmeid kohalike ülestõusude vastu Samoal 1893. aastal. Ta nägi ka tegevust Taku linnuste tormijooksul 1900. aasta poksimässu ajal.Aastal 1902 viidi ta üle Ida-Aafrikasse, kus Maji-Maji mässu ajal abistas ta Schutztruppe'i, viies väed Saksa Ida-Aafrika rannikust mässulistele aladele. Sadamate turvamiseks kasutati ka laeva meremeeste maabumisrühmi. Ta naasis Saksamaale 1910 ja lammutati 1913.\nEsimene neist oli Bussardi klassi kaitsmata ristleja, mis käivitati 1892. aastal. Ta nägi keiserliku Saksa mereväe kõigi laevade pikimat pidevat teenust välismaal, külastades 1893. aastal New Yorki, asudes seejärel Ida -Aafrikas ja Uus -Guineas ning nähes tegevust nii Maji-Maji mäss Ida-Aafrikas 1905-06 kui ka Boxeri mäss Hiinas. Tema viimane lähetus oli Ida -Aafrika rannikul kuni jaanuarini 1914, kui ta asendati SMS -iga Knigsberg. Seeadler lõpetati teenistusest ja seda kasutati miinide hoidmiseks. Ta hävis juhusliku plahvatuse tagajärjel 1917.\nSoovitatav väline link - artikkel Traditionsverbandi kohta SMS -is Bussard im Maji -Maji Aufstand\nCormoran oli Bussardi klassi kaitsmata ristleja, mis käivitati 1892. aastal. Ta määrati Ida -Aasia jaama 1894. aastal ning osales Kiautschcou ja Tsingtao okupeerimisel 1897. aastal, Samoa kriisis 1898. aastal, poksimässus 1900. aastal ja pärast moderniseerimist. Saksamaa, Sokehsi mässul Ponape'il Uus-Guineas aastatel 1910-11.\nSMS Hertha oli 1897. aastal käivitatud Victoria Louise'i klassi kaitstud ristleja. Ta teenis Ida -Aasia malevkonnas ja 1900. aasta poksimässu ajal koos SMS Hansa, SMS Iltis ja SMS Gefion pommitasid Taku linnuseid. Seejärel osalesid tema meremehed linnuste edukas tormimises.\nTa teenis Ida -Aasia eskadronis 1900. aasta poksijamässu ajal koos SMS Herthaga, SMS Iltis ja SMS Gefion pommitasid Taku linnuseid. Seejärel osalesid tema meremehed linnuste edukas tormimises.\nVene-Jaapani sõja ajal osales SMS Hansa (koos kaitstud ristlejaga SMS F rst Bismarck, relvapaadid SMS Tiger ja SMS Luchs ning ristlejad Hertha ja Geier) Venemaa lahingulaeva Tsesarevich ja kolme hävitaja vägivaldses internatsioonis Tsingtaos 1904.\nIltis teenis 1900. aastal Hiinas Boxer Rebellionis ja sai Taku linnuste tormide ajal suuri kahjusid Hiina suurtükiväelt. Selle tegevuse eest pälvis laev Preisi kõrgeima vapruse teenetemärgi-Pour-le-M rite (vt Preisi medalid). See oli ainus kord, kui autasu pälvis pigem laev kui üksikisik.\nPärast mässu jätkas Iltis teenistust Hiinas Tsingtaos asuva Ida -Aasia laevastiku koosseisus. Samuti jäi ta 1914. aasta piiramisrõngasse Tsingtaosse (koos õe laevadega püssipaadid SMS Jaguar, SMS Tiger ja SMS Luchs, kergeristleja SMS Cormoran, miinipilduja Lauting, jõepüss Taku, torpeedopaat S90 ja Austraalia) Ungari kaitstud ristleja SMS Kaiserin Elisabeth). Lisaks S90 -le olid kõik sadamas koos relvade ja meeskonnaga võitlemas, seejärel võitlesid nad maismaal, kuni Tsingtao alistus lõpuks novembris 1914. Seejärel hoiti meeskonda sõja lõpuni Jaapanis sõjavangidena.\nSoovitatav väline link - Tsingtau teave\nJaguar oli Iltise klassi püssipaat, mis lasti vette 1898 ja koos kolme tema sõsarlaevaga postitati Hiinasse ja Saksa mereväebaasi Tsingtaos. Neli Iltise klassi püssipaati lasti sadamas koos relvade ja meeskonnaga sõdida maismaal, kuni Tsingtao lõpuks alistus novembris 1914. Seejärel hoiti meeskonda Jaapanis sõjavangidena kuni sõja lõpuni.\nTiger oli Iltise klassi püssipaat, mis lasti vette 1899. aastal ja koos kolme tema sõsarlaevaga postitati Hiinasse ja Saksa mereväebaasi Tsingtaos.\nVene-Jaapani sõjas osales SMS-i tiiger Vene lahingulaeva Tsesarevitš ja kolm hävitajat sunniviisilises internatsioonis Tsingtaos 1904. aastal.\nEsimese maailmasõja ajal lasti neli Iltise klassi püssipaati koos relvade ja meeskonnaga Tsingtao sadamas sõdida maismaal, kuni linn lõplikult alistus novembris 1914. Seejärel hoiti meeskonda Jaapanis sõjavangidena. sõda.\nLuchs oli Iltise klassi püssipaat, mis lasti vette 1899. aastal ja koos kolme tema sõsarlaevaga postitati Hiinasse ja Saksa mereväebaasi Tsingtaos.\nVene-Jaapani sõja ajal osales SMS Luchs 1904. aastal Vene lahingulaeva Tsesarevitš ja kolm hävitajat sunniviisilises internatsioonis.\nAastal 1902 sõitis ta Haiti, et hävitada Haiti mässuliste püssipaat, mis oli ise vallutanud Saksa auriku. See tegevus oleks võinud Ameerikas tekitada solvanguid, mis on vastuolus Monroe doktriiniga, mis seisneb Euroopa rünnakute vastu Ameerikasse, kuid meetmeid ei võetud.\nAastatel 1902-03 kuulus ta liitlasvägede (Briti, Saksa ja Itaalia) laevastiku koosseisu, osaledes aastatel 1902-03 Venezuela sadamate blokaadis. Jaanuaris 1903 pommitas ta Venezuela kindlust San Carlos. Sel korral solvusid Ameerika Ühendriigid ja saatsid laevastiku hoiatama\nAastal 1911 saadeti Panther Agadiri sadamasse, et kaitsta Saksa tsiviilisikuid ja avaldada survet kõikidele Prantsusmaa väidetele territooriumil, mis sai tuntuks Agadiri või Maroko teise kriisi ajal. Sõda hoiti ära vaid läbirääkimiste teel Euroopa riikide vahel, kes asusid taas Prantsusmaa kasuks (see võttis järgmisel aastal Maroko täieliku kontrolli alla). Saksamaa paigutati endise Prantsuse territooriumiga Kongos Saksa Kameruni juurde.\nSoovitatav väline link - Black's Academy\nEsimene püssipaat Eber lasti vette 1887. aastal ja teenis järgmisel aastal Samoal. Koos Adleriga hukkus ta 1889. aastal Apias tormis.\nTeine SMS Eber oli viimane Iltise klassi püssipaatidest, mis lasti vette aastal 1902. Ta saadeti Lääne -Aafrika Saksa kolooniatesse. Esimese maailmasõja puhkedes sõitis ta Saksamaalt Edela -Aafrikast Brasiiliasse. Seal kandis ta oma relvad ja suurema osa meeskonnast relvastama auriku Cap Trafalgari rüüstekarjääri jaoks.\nEsimene ja kuulsam neist kahest oli Knigsbergi klassi kergeristleja, mis käivitati 1905. aastal ja asus Esimese maailmasõja puhkedes Ida -Aafrika lähedal. Esialgu ründas ta liitlaevandust India ookeanis ja uputas Sansibari sadamas Briti laeva SMS Pegasus. Seejärel oli ta sunnitud otsima varjupaika Rufiji deltas, mis vajas mootoriremonti. Seal jäi ta kuningliku mereväe monitoride poolt 1915. aastal lõksu ja uputati. Seejärel võitlesid tema meeskond ja relvad koos Schutztruppe'iga Ida -Aafrika maakampaanias (vt Knigsberg Guns Page).\nTeine kergeristleja nimega SMS K nigsberg käivitati Saksamaal hiljem 1915. aastal ja võttis osa operatsioonist Albion maabumistest Läti lahes 1917. aastal. Pärast sõda astus ta Prantsusmaa teenistusse Metzi nime all ja lammutati 1936. aastal.\nSMS Emden oli Dresdeni klassi kergeristleja, mis käivitati 1908. aastal ja postitati 1910. aastal Tsingtaos asuvasse Ida-Aasia eskaadrisse. Ta osales Sokehsi mässu mahasurumisel Ponape'il aastatel 1910–11 ja 1913 (koos briti ja jaapanlasega) laevad) kestasid Jangtse mässuliste Hiina kindluse.\nAyesha oli kolmemastiline kuunar, kelle SMS Emden tabas ja mille nende dessant kasutas meeleheitlikul missioonil purjetamiseks üle India ookeani Kookose saartelt Hollandi Sumatrale ja sealt kohtumisele Põhja -Saksa Lloydi aurikuga Choising. Ayesha laastati ja meeskond suundus Araabia poolsaarele ja Ottomani territooriumile. Teel kohtas meeskond palju raskusi, sealhulgas varude puudust ja araabia bandiitide rünnakuid.\nS90 oli esimene ookeaniga sõitvate torpeedopaatide klassist (numbritega 90-101) ja lasti vette aastal 1899. Ta oli osa Tsingtaos asuvast Ida-Aasia malevkonnast.\nTaku valmistati Saksamaal 1898. aastal müügiks Hiina valitsusele. Seejärel hõivati see hiinlastelt Boxer -mässu ajal ja edaspidi kasutas Saksa keiserlik merevägi, et teenida Tsingtaost Hiina rannikuvetes ja Jangtse jõe ääres. Alates 1902. aastast oli ta relvastatud kahe 5 cm pikkuse relva ja kahe torpeedotuubiga.\nEsimese maailmasõja puhkedes oli Taku Tsingtaos, olles eelmisel aastal maandatud. 29. septembril 1914 lasti ta üle ja tema relvad ja meeskond teenisid maismaal. Pärast Tsingtao langemist said ellujäänud Jaapanis sõjavangideks.\nShamien (mõnikord kirjutatud Schamien on tallies) oli väike (24-meetrine) Hiina jõelaev, mis ehitati 1899. aastal Tong Cheongina Hongkongi Kowlooni dokiühingule ja võeti 20. oktoobril 1900 kasutusele Saksa teenistuses esimese Saksa jõekahurpaadina Hiinas. .\nSMS Vaterland oli Saksamaal valmistatud jõekahurpaat, mis saadeti osade kaupa Shanghaisse, kus ta 1904. aastal koos õdelaeva SMS Tsingtao kokku pandi. Vaterland ühines Jangtse jõel patrullivate Briti ja Prantsuse laevadega ning osales mitmete kohalike rahutuste juhtumite likvideerimises.\nSiin on nelja mereväe suurtükikompanii, kes asusid Saksamaa territooriumil Kiautschou, Hiinas 1914, kork.\nKiautschou mereväe suurtükiväeüksust laiendati alates 1902. aastast kaheks suurtükikompaniiks. Seda kirjeldati korgi peal kui & quot1. MATROSENARTILLERIE KIAUTSCHOU. 1. & quot ja & quot2. MATROSENARTILLERIE KIAUTSCHOU. 2. & quot vastavalt. 1905. aastal lisandus kolmas ettevõte ja 1906. aastal neljas ettevõte, igaühel vastavad arvestused.\n1909. aastal moodustati Kiautschou suurtükiväe depookompanii, kes kandis samasugust ülemmäära, kuid ilma ettevõtte numbrideta.\nAastal 1914 kandsid Kiautschou mereväe suurtükiväega liitunud vabatahtlikud ja reservväelased Ersatzkompanie jaoks tähte E tähega "E". MATROSENARTILLERIE KIAUTSCHOU. E. & quot\nSee oli spetsiaalne mereväeüksus admiral Usedomi alluvuses, mis koosnes viiesajast mereväe suurtükiväeohvitserist ja meestest, kes saadeti 1914. aastal Dardanellide sirgel abistama ja võitlema koos Türgi suurtükiväega. Just see täiendav asjatundlikkus koos Saksa Kruppi relvadega tegi Türgi suurtükivägi on Briti, ANZACi ja Prantsuse vägedele Gallipolis nii surmav.\nEsimese maailmasõja ajal moodustati mitmete Ida -Aafrikasse sattunud kauba- ja merelaevade meremehed (näiteks SMS Knigsberg ja SMS Mwe) üksusteks, et võidelda koos Schutztruppe'iga. Suurem osa Königsbergi meeskonnast moodustas Dar Es Salaamis Abteilungi, samas kui Mwe meeskond sõdis Tanganyika järvel.\nImperial Naval Cap Tallies'i lõplik uuring on -\nBernd Wedeking ja Markus Bodeux "Die Mátzenb Deutschen Marine 1815 - 1918"\nSamuti on väga soovitatav-\n& quot; Die deutschen Marinen 1818-1918: organisatsioon, Uniformierung, Bewaffnung und Ausr stung & quot; autorid Rolf Noeske ja Claus P. Stefanski\n& quot; Unsere Marineuniformen & quot; autor J Zienert\nUurisin laevade tausta enamasti\nMaailma mereväe laevad.com\nPalun võtke minuga siin ühendust, kui teil on selle teema kohta rohkem teavet või kui teil on ülempiiri, mida soovite jagada.\nCopyright © salvadoryoscar.com | SMS Goebeni vaade ...