Dietonus - Salendav ravi topeltiefektidega, mis püsivad püsivalt!\nSalendav ravi topeltiefektidega, mis püsivad püsivalt!\nInternetist otsides kuldseid abinõusid salenemiseks võite eksida, sest salenemispreparaatide turg on lihtsalt küllastunud. Tahvelarvutite tootjad lubavad, et pärast esimest kaotate kaalu, vahepeal võite loota kasvavale pettumusele ja ajutistele mõjudele. Kui otsite terviklikku lahendust, soovitame Dietonus! See on spetsiaalselt välja töötatud salenemisprogramm, mis tagab tõhusa rasvapõletuse ja teie figuuri välimuse pöördumatud muutused, mis tähendab, et Dietonus-ga kaotate kehakaalu jäädavalt. See on viis kaotada paar kilo kuus, mis ei tule kunagi tagasi. Programmi on välja töötanud spetsialistid, kogenud toitumisspetsialistid ja endokrinoloogid vastusena viimastel aastatel kasvavale rasvumise ohule ja ülekaaluliste inimeste arvu suurenemisele. Ärge usaldage mõnda aega toimivaid kahtlasi ravimeetodeid. Tutvuge Dietonus-ga! See on Garcinia Cambogia ja forskoliini põhinev retsept.\nKuidas Dietonus toimib?\nKui kohandate programmi Dietonus ja rakendate hoolikalt üksikuid etappe, eemaldatakse kehast liigne vesi. Vabanete raskustundest. Teie ainevahetus kiireneb märkimisväärselt. Teie isu langeb ja saate rohkem energiat. Selle tulemusel paraneb teie heaolu. Seda kõike esimesel ettevalmistaval etapil, mis kestab üks kuu. Siis võtate Garcinia Cambogia kapsli. Tänu sellele lülitub keha suurenenud rasvapõletusele ja aitab teistsuguse eluviisiga toime tulla. Garcinia Cambogia mõjutab kehas rasvapõletuse kiirendamist ja pärsib liigset isu. Teises etapis toimub rasvade eemaldamine ja toksiinide kasulik puhastamine, et efekte kahekordistada ja säilitada. Sel perioodil suureneb kaalukaotuse määr. Süsivesikute imendumine on piiratud ja need mõjutavad kõige rohkem rasva, kuna muutuvad tavaliselt rasvaks. Tänu Dietonus-le seda muundamist ei toimu. Ravi teise etapi kapslid töötavad retsepti alusel koos India nõgese ekstraktiga. See aine stimuleerib lipolüüsi protsessi, st rasvarakkude lagunemist.\nDietonus kasutamise eelised\nOstke Dietonus ja ravige end kõikehõlmava salenemisraviga, millel on püsiv topeltiefektid! Selle toote kasutamise peamised eelised on:\nParim efekt: vabaneda kangekaelsest rasvast\nDietonus abil saate vabaneda püsivast rasvast ja mis veelgi enam, teie keha suudab pärssida kalorite imendumist.\nKaotad jäädavalt. Programm on välja töötatud yo-yo efekti ennetamiseks.\nTeie ainevahetus naaseb õigele kursile. Keha eraldab selles toksiine.\nVabastate end inetu volditud naha alt reide, kõhu või tuharate alt. Nahk on silutud.\nPäeva jooksul kõrge energia tase\nTänu Dietonus-le saate energiat, taastate motivatsiooni ja parandate meeleolu.\nDietonus on kaheastmeline salenemisprotseduur, mis aitab teil soovimatutest kilodest lõplikult lahti saada. Toode sisaldab läbipaistvat programmi ja kapsleid ravi kaheks etapiks. Esimene etapp on hommikusöögiks söömine 30 g putru ja Garcinia Cambogia Veda kapslite kasutamine. Teises etapis muudate kapslid Forskolin Active vastu. Kogu salenemisprotseduur nõuab 2 liitri vee tarbimist iga päev. See kahekuuline ajakava põhineb looduslikel koostisosadel, ei sisalda gluteeni ega GMOsid. Peate järgima iga programmi sammu, siis on tulemused maksimaalsed.\nDietonus on ravi, mis võeti esmakordselt kasutusele Ameerika Ühendriikides, kuna seal on kõige rohkem ülekaalulisi ja rasvunud inimesi. Lühikese aja jooksul sai see väga populaarseks ja peaaegu kõik, kes Dietonus-d kasutasid, said selle toimest teada. Kõik kommentaarid on positiivsed. See uuenduslik salenemisravi on jõudnud meie riiki ja seda soovitavad sageli Poola spetsialistid. Kilode kaotamise, keha kenasti vormimise, rasva ja tselluliidi vabanemise ning parema heaolu taastamise tagajärjed on püsivad. See julgustab paljusid inimesi ja see pole üllatav. Sellise toimega muud toodet pole, mistõttu on Dietonus salenemispreparaatide hulgas liider.\nTähelepanu! Teie jaoks reklaamimine Dietonus ainult läbi


Mu lemmikkohad Malaga ümbruses vol 1 ehk matkaeri | Seitsme maa ja mere taga Hispaania kuningriigis\nVäike häkker →\nMar, detsember 16, 2018\n…ehk siis tegelikult kõik kohad kuhu ma siiani olen jõudnud…sest kõik on lemmikud!\nAga alati, kui keegi külla tuleb, siis ma panen nad ikka oma peas mingisse ägeduse järjekorda ja tahan külalisi kui mitte igalepoole, siis vähemalt parimatesse ikka vedada.\nNo ja kuna “Malaga ümbrus” on selline suvaline mõiste siis piiritlen praegu nii, et kõik, mis jääb Andaluusiasse. 😉 Noh et päevaga käib edasi-tagasi ära.\n1. Torcal de Antequera. Minu jaoks on ta ikka endiselt top1, kuigi olen seal vähemalt 4 korda käinud. Lihtsalt nii eriline ja omanäoline piirkond, nagu Marsile oleks sattunud. Või kiviaega 😀\n2. Barranco Blanco. See on matkarada jõesängis, põlvini kuni ülepea vees. Mõned kosed on ka. Ühesõnaga adrenaliini jagub ja ilus on ka. Talvel kahjuks liiga külm 😀 Esimest korda minnes olime ikka väga halvasti ette valmistunud – lapsed kaasas ja paljajalu…nii et oli libe ja palju tassimist…aga ellu jäime 😉\n3. Majatagused mäed. Ideaalsed, kus pikniku pidada ja pudeli veiniga päikseloojangut nautida. Kui enne ei olnud külalised veel Malagasse ära armunud, siis siin on lõpuks see koht, kus kõik südamed sulavad.\nEsimene spot on 10 min kodust – siit on näha kogu vanalinn ja ühtlasi ka meie maja. Ja no see hea petekas kivinukk mille peal saab hirmsaid pilte teha… 😀\nTeine lemmik asub 20 min kodust nö linnumäe otsas. Merevaatega 😀\nKolmas lemmik on antennimägi, 30min kaugusel kui teha üks järsem shortcut läbi metsa, või 40 min, kui minna ringiga mööda teed. See on muidugi ka kõige coolim koht neist. Ma reaalselt koliks sinna mõnele kaljunikule elama kui saaks. Suurem osa Malagast on näha, nii merepoolsem kui ka vanalinn.\n4. Igualeja piirkonna kastanimetsad. Muidu ka ilusad väikesed valged külakesed mägede ja metsade vahel, aga oktoobri lõpus -novembris on kastanid värviliste lehtedega. Isegi vihmase ilmaga oli käiku väärt 🙂 Seeni saab ka korjata.\n5. Caminito del Rey. Natuke liiga popp ja ülerahvastatud, aga ikkagi väga ilus piirkond. Rada ise – ma ootasin tegelikult rohkem adrenaliini ja hirmu, sest kunagi enne restaureerimist oli ta väga ohtlik… Samas nendele, kes kõrgust kardavad, on vist täitsa mõnus närvikõdi 😀 Üliturvaline, kiivrid peas ja värki. Kontsadega ega plätudega ei lasta rajale jne (mind platvormidega ikka jõllitati veits aga jõudsin juba kähku rajale minna enne kui nad ära otsustasid, kas peaks tulema õiendama või mitte.) Alla 8a lapsi ka ei lubata. Aga kui pole tahtmist rajale minna, siis seal ümber on ilusad järved kämpingutega ja muidugi tasuta tavalisi matkarajakesi ka.\n6. Tarifa düünid. Ohhh! Üldse on see nurk Hispaaniast väga armas mu jaoks. Selline hipilikum ja kodusem kui need vahepealsed fäänsid rikaste linnad. Midagi eestilikku isegi, või siis meenutavad pigem Läti Liepaja randu.\n7. Monte Calamorro. Järjekordne imeilus vaade tervele rannajoonele. Ja eriti mugav matkamine – kes raatsib maksta, saab köisraudteega üles 😀 See muidugi tähendab, et turiste jagub ka rohkem kui küll, aga vaated on seda ikka väärt! Natuke alla 800m merepinnast.\n8. Frigiliana piirkonna mäed. Külake ise on ka muidugi imeilus:) Aga mägimatkamiseks sobib nt rada nimega “El Fuerte” mis on edasi-tagasi ligi 8km pikk ja raja lõpp-punkt ligi 1000m merepinnast. Päris raske oli minu jaoks, sest kõik kaaslased olid tublid sportlikud heas vormis inimesed ja ma ei tahtnud neist ometi halvem olla, seega ähkisin keel vestil neil sabas… omas rahulikus tempos kulgedes ei olekski ilmselt nii raske tundunud 😉\n9. San Anton mägi – siit on terve Malaga idaosa näha. Või noh, terve Malaga siis. Umbes 500m merepinnast.\n10. Montes de Malaga. Ülisuur mägine ja metsane piirkond, kus jagub matkamist paljudeks kordadeks. Ainult kolm korda olen käinud, seega on see minu jaoks veel täitsa avastamata maa.\n11. Botaanikaaed ja selle ümbrus. Ei ole klassikaline matkakoht jep, aga terve päev läheb kindlasti, jalad saab villi kõnnitud ja loomulikult saadab seda kõike imeilus loodus ja vaated. Botaanikaaed ise on juba nagu mingi imemaa, aga kui jõudu üle jääb, siis kohe nurga taga on mägede vahel üks maaliline järv ka. Ja värviline rippsild.\n12. Gibraltar. Need vaated sealt mäe otsast on lihtsalt üliimelised. Kõikidest eelmistest siin listis kõige võimsamad. Ja no ahvid – nendega saab iga kord nalja. Kolm korda juba käidud – 2 korda lastega ja üks kord ilma – nii et ilmselgelt ei ole väga raske matk. Kaljunuki kõrgus üle 400m merepinnast.\n13. Väävlivannid. Imepisike ja spetsiifiliselt haisev, aga jälle üks põnev koht. Juulis kui jõe ääres kõik põõsad õitsevad, on eriti ilus 🙂\n14. Cabopino düünid. 20 hektarit liivadüüne Marbella külje all. Saab laudteedel jalutada või all rannas peesitada.\n15. Monte coronado. Ehk kroonitud mägi. Juba kaugelt vaadates hakkab ta silma ja tekitab huvi. Kõrgus 220m.\n2 Responses to Mu lemmikkohad Malaga ümbruses vol 1 ehk matkaeri\nPingback: Mu lemmikkohad Malaga ümbruses vol 2 ehk linnaeri | Seitsme maa ja mere taga Hispaania kuningriigis\njuuni 16, 2019, 12:44\nHehee, ma tahaks siia nüüd sada aastat hiljem ühe täpsustava kommentaari jätta. Nimelt osalesin selle postitussega EBA2019 parima fotopostituse kategoorias (6.koht, jee!) Aga ma vaatasin, et keegi žüriiliikmetest oli jätnud kommentaari, et “Kas kõik fotod on enda tehtud? mõned tunduvad googlest leitud” Nii et vastan – JAAAA, KÕIK ON ENDA TEHTUD! (enamus minu, mõned Artjomi või mõne reisikaaslase poolt) Vot nii. Alatu laim! (mind täitsa huvitab tegelikult, millist/milliseid siis google omaks peeti)


Kogumine – Nordpost\nHome / Pood / Lastele / Mänguasjad / Kogumine\nLOST KITTIES Hiirte üksikpakk\nUued Lost Kitties komplektid, mis sisaldavad peidetud figuuri ning hiirerattasse pakitud kleebist! Konkreetset variatsiooni ei ole võimalik tellida, saadame juhuvaliku alusel.\nOH! MY GIF 3-Bit pakk\nOMG … GIF-id on ellu ärganud! OH! MY GIF kollektsiooneeritavad mänguasjad pakuvad meelelahutust pikkadeks tundideks! Iga GIFbit tegelane toob endaga lõbu ja huumorit, mida saate oma sõpradega jagada. Lihtsalt aktiveerige oma GIFbit lükates, tõmmates või keerates, et avastada selle üllatusliikumine ja ainulaadne sõnum.\nOH! MY GIF 6-Bit pakk\nPIKMI POPS Cheeki Puffs, üllatusega pakk\nUued Pikmi Popsid magusast maailmast, Cheeki Puffid on vastupandamatult armsad pehmed tegelased, kes on pakitud lõhnava sädelusega. Armas lõhnav pehme tegelane on pakendatud parfüümipudelisse. Valikus on 4 säravat tooni: vikerkaar, roosa, lilla ja sinine. Komplekt sisaldab ka üllatuseset, mis võib olla kas küünekleebiste leht, juuksepaelad, kleebistelehed või palju muud.\nPOCKET MORPHERS Transformeeruvad Numbrid/Autod\nNumbrid transformeeruvad sõidukiteks! Vali välja enda lemmik number või koguge kokku kõik 10 numbrit ning ehitage Mega-Bot!\nREAL LITTLES Seljakott\nReal Littles on muutnud kõik mida armastate mini suuruseks! Real Littles seljakotid on armsad, väiksesed kotikesed, mis on täidetud ägedate kollektsioneeritavate üllatustega! Nüüd on nad tagasi ja täidetud rohkema mini-rõõmuga. Seljakotis on 4 mini üllatust. Real Little seljakotte on 6 erinevas värvis ja sisuga. Neist võib leida erinevaid koolitarbeid, kõik mini suuruses! Real Littlesi mini-seljakoti…\nTACTIC Turtels tegelane Foot Soldier blisterpakis.\nTANGLE Classic fidget\nTangle® on originaalne fidget-mänguasi! Tangle on olnud vastupandamatu juba rohkem kui 40 aastat – seda nii laste kui ka täiskasvanute seas! Keera-pööra – sa lihtsalt ei suuda seda käest panna. Tangle kasutusvõimalused on lõputud! Tangle´t saab panna kokku, kasutada stressileevendaja või lihtsalt aksessuaarina. Seda saab igatepidi keerata ja pöörata. Sobib käe jõu arendamiseks, motoorsete oskuste…\nTANGLE Classic fidget loomad\nTANGLE Fidget Crazy\nTANGLE fidget Crush\nTANGLE Jr. fidget Metallik\nTECH DECK Start-komplekt X-Connect Park Creator\nTech Decki näpurulad on kujundatud parimate litsentsidega! Ehita oma unistuste rulapark ja näita oma ainulaadset stiili! Kõik tükid on omavahel vahetatavad. Kui soovite ehtsaid näpurulasid tõelistelt rulatootjatelt, valige Tech Deck! HOIATUS! LÄMBUMISOHT – sisaldab pisidetaile. Ei ole sobiv alla 3-aastastele lastele.\nTREASURE X Dino Gold pakk\nTreasure X on mitmetasandiline aareteleid, kust on võimlaik saada PÄRIS aare igast pakist! Uuristage, kaevake ja puurige, et avastada iga kihistuse saladus. See komplekt annab lapsele tegevust mitmeks tunniks – Treasure X Dino Gold’iga on võimalik avastada ja koguda uusi fossiile, mille seest on võimalik leida aadreid. Kas sina leiad päris kulda? Lahka suurt dinosaurust,…\nTREASURE X mängukomplekt “Hai aarded”\nMitmekihiline seiklus Treasure-X mänguasjadega! See komplekt annab lapsele tegevust mitmeks tunniks – päästa jahimees, lahka haid, sõida tema seljas ning alista oma vaenlased! Aita jahimees hai lõugade vahelt välja päästa, lõika lahti tema kõht, et leida lima sisse peidetud saaladusi. Jahimees on unikaalne ning sisaldub ainult selles mängukomplektis. Sõida haiga, võitle vaenlastega ning tulista. Viska…\nTREASURE X mängukomplekt “Piraadi laev”\nMitmekihiline seiklus Treasure-X mänguasjadega! See komplekt annab lapsele tegevust mitmeks tunniks – päästa kapten, võida Krakenit ning saa merede valitsejaks. Leia kõik peidetud saladused laeva avastades. Leia relv, ankur, rool ja palju muud. Krakeni alistamiseks – vajuta ta silmad välja ning pussita tema lõpuseid. Kui leiate õige koha, siis lendavad tema suust välja mündid ning…\nOH MY GIF (2)


8. Hermeliin ja naeratavad näitsikud | Walkie-Talkie\nPosted by: Kei | juuli 31, 2014\n8. Hermeliin ja naeratavad näitsikud\nTäna saabub lennukiga Kuno!\nSee oli esimene teadlik mõte, mis kargas pähe kohe pärast teadvusele tulemist.\nTeine teadlik mõte… ei, seda saab vast määratleda instinktiks… Välja! Välja siit telgist! Siin ähvardab elusast peast hautamine, aeglasel kuid suurel kuumusel. Telgis edasi olla oli ropp… ühtegi hilpu polnud enam seljas, kehad olid ülesse paistetanud, no nagu viinerid koolisöökla keeduvees, selliselt kleepuvalt ja ülesse punsunult me seal vedelesime une, teadveloleku ja ärkamise vahepeal. Telgi laest tilkus, ei kui sorises alla meie oma kondenseerunud higi. Päike laksas lagi pähe. Kell oli midagi enne kaheksat hommikul. Sidusime endale bikiininöörid ümber, et oleks kuidagi kombekam ja voolasime käpuli telgist välja. Joonelt dusshi alla. Isegi seda iga hommikust kontrollküsimust ei tulnud. „Kas pea on kammitud?“ Kooberdasime jaheda duśhi alla ja katsusime, et kuidagi ellu jääks.\nKui silm oli selgem ja keel ei olnud enam suulakke kinni kleepunud küsis Mari: „Kas ma sulle Kunolt saadud teadet ette lugesin?“\n„No see oli selline imelik, kahemõtteline. Teatas, et tuleb, aga et EHK kohtume.“ Mari ootab mu vastust hämmeldunud silmad peas.\n„Mis asja!?!“ ägestun. „Kokkulepitud ju!“ haaran telefoni järele ja tipin sõnumi Kunole: „Mis EHK!?!? Mida sa selle topelt portsu leivaga üksi plaanid teha? Igal juhul oleme broneerinud teile mõlemale koha Praha kämpingus meie telgi kõrval.“ Me olime nimelt juba eelnevatel päevadel vahetanud sõnumeid, et Kuno uuris, mis meil maha jäi ja kas midagi on vaja kaasa võtta ja kuna meie kaasavõetud leivavaru oli üleeile lõppenud, siis sai palutud, et ta tooks meile defitsiiti: musta leiba oma rattakotis üle piiri. Kaks päeva oleme nämmutanud ja olnud siin saiapudi peal.\n„Riias, astun kohe lennukile. Mis kämpingusse ma leivad toon?“ tuleb kiire ja konkreetne vastus Kunolt.\nMari juhtimisel alustatakse auto koristustöid. Kõik asjad lendavad pagaaznikust välja ja kõikide toolide alused ja uste sahtlid tõstetakse tühjaks. Saabub Kuno ja tema vastuvõtuks peab auto läikima ning särama.\n„Lennujaamas ootab sind limusiin autojuhiga, mis sõidutab su muretult kämpingusse kus ootab sind Hermeliin ja naeratavad näitsikud. Puhkus algab!“ lendab järgmine sõnum Kuno poole teele.\n„Vau! Kohe lendan!“ hõiskab Kuno.\nHermeliini tuleks veidi lähemalt tutvustada. Nimelt Hermeliini kohtasime me esimest korda oma elus „Kui lõppeb jõud“ tipus ja nägime ka pealt kuidas seda valmistatakse. Kolmeliitrine purk kuhu topitakse siis Camembert juust koos paprika, sibula, küüslaugu ja veel kõik mõeldavate maitsejuurviljadega ja -ainetega, peale kallatakse õli ja selliselt see juust sinna seisma jäetaksegi. Kuni saabub aeg ta sealt välja õngitseda ning suupistena taldrikule asetada. Tśehhi „rahvusroog“.\nAuto koristatud tõmbume tagasi laagriplatsi ainukese männi alla, mis kuidagi ja midagi (kui väga head ettekujutust omad) pakub päikese eest varju. Rusuvalt raske õhuta olemine. Viimanegi elumahl saab välja aurutatud. Lebame mattidel ja ei raatsi ennast liigutada, kui seda siiski tuleb mingil põhjusel teha, siis järgi jääb suur ja higine veeloik. Loeme, lobiseme, tukume, lebame, teeme aega parajaks Kuno ja Musta Leivaga saabuva lennuki jaoks. „Loen veel?“ küsin loiult.\n„Loe!“ nõuab Paul\n„Üks või kaks lauset?“ uurin edasi.\n„No loe üks veel.“ vastab Mari.\n„…ja kaks poetüdrukut sättisid Katzi äri aknaid, toksisid kangasse naelu, ja kui nad seal akna peal siis, üks ees ja teine taga, neljakäpakil ronisid, oli ühel haamer käes ja ta kinnitas narmastega ševiotti ja pesusametit, ja kui naelad otsa said, sirutas ta käe ja võttis tagumise poetüdruku suust naela ja veel ühe ja järgmise, tolle teise tüdruku suu oli puidunaelu täis, küllap see oli nende mäng seal vitriinis, ja mina seisin, gladioolikorv käes ja teine karikakardega korv jalgade ees, ja vaatasin neid poetüdrukuid, kes muudkui ronisid neljakäpukil, oli hommikupoolik ja kõik kohad inimesi täis, aga tüdrukud olid vist unustanud, et nad on vaateaknal, alailma kratsisid nad oma tagumikku või veel midagi sealt, ja siis jälle ronisid neljakäpakil, haamer käes ja papud jalas, ja naersid kuni pisarateni, ning siis too tagumine turtsatas ja kõik naelad ta suust lendasid laiali ja plikad hirnusid neljakäpakil ja urisesid suurest ülemeelikusest teineteise peale nagu penid, ja nende pluusid olid irvakil ning kaelaaugust paistsid tissid, ja need tissid, kui nad seal neljakäpakil olid, muudkui hüplesid siia-sinna, võbelesid tüdrukute õnnelikust naerust, ja ümberringi oli juba nii palju inimesi, kes jõllitasid neid nelja hüplevat tissi, mis meenutasid kirikukelli torni suurimas vaateavas, siis äkki vaatas üks tüdruk inimesi, tõsines, pani käsivarre varjuks ette ja punastas, ja teine, kui ta viimaks naerupisaratulvast välja ujus ja esimene näitas talle seda Katzi kaupluse ette kogunenud rahvasumma, see ehmatas ja surus käsivarre rinnale, aga komistas ja kukkus selili, jalad vajusid harki ja kõik oli näha, mis sest et peidetud moodsate pitsist püksikeste taha, ja inimesed seal naersid, aga nähtu muutis nad siis tõsisemaks, nii et ühed läksid minema, aga teised jäid ja muudkui jõllitasid, isegi sellest hoolimata, et lõuna oli ammu käes ja poetüdrukud olid meie juurde „Kuldsesse Prahasse“ lõunale läinud, aga inimesed, ikka poetüdrukute ilust lummatud, seisid seal edasi, isegi siis, kui poesell ruloo alla tiris; nii suudab tüdrukute ilu inimesi lummata…“\nLõualuud enam ka ei liigu. Higi vajub silma ja kipitab. Kell on käinud omad sammud ja Paul teeb otsustava liigutuse matilt ülesse tõusmiseks. Minul ei liigu oim ka. Mari ja Paul halastavad ning jätavad mu sinna matile edasi lebama, istuvad „limusiini“ ning lendavad läikivalt lennujaama Kunot tervitama.\nOlen vast suigatanud. Kui ripsmete vahelt uuesti maailma piilun näen ootamatut pilti. Minu poole tuiskab tulistvalu Mari ja vehib ärevalt kätega: „Kohe jõuab siia ka!“ karjub ta.\n„Ahh?“ mõmisen ennast istukile ajades.\n„Lennujaamas juba oli, aga me kihutasime tal eest ära!“ Mari rapsib ümber telgi ja rabistab nööride ning lukkudega. Ajan ennast uimaselt matilt püsti.\n„Valge vaht ja välk ja pauk!“ hüüab Mari ja kindlustab mis oskab me lossi taevase rünnaku eest. Nöörid saavad pingule, lukud kinni kui saabuvad esimesed sõdurid, rasvased vihmapiisad. Ja siis saabus kogu ülejäänud ratsavägi kohale suure mürinaga. Tõmbusime tagasi ja varjusime kämpingu puhvetkuuti. Luugist saime kohvi ja kartulikrõpse. Lahtise akna taga möllas lahing, telk võitles ennastsalgavalt samal ajal kui meie asusime rõõmsalt Kunot üle kuulama.\n« 7. Müstiline mees\n9. Turistid »


Ines Karu-Salo moebrändi kiidetakse välismaal - Tarbija - Majandus\nInes Karu-Salo moebrändi kiidetakse välismaal\n26. oktoober 2019, 17:47\nKiRiVOO asutaja Ines Karu-Salo poseerimas LuxLife auhinnaga FOTO: KiRiVOO\nEelmisel nädalal kuulutas Inglismaa ajakirjade kirjastuse AI Global Media väljaanne LuxLife välja iga-aastase konkursi Moe ja Elustiili Auhinnad 2019 võitjad, mille raames tunnustati Ines Karu-Salo asutatud KiRiVOO brändi tiitliga «Parim jätkusuutlik moebränd Põhja-Euroopas».\nVõitja selgitati professionaalse žürii ja lugejate koostöös. LuxLife'i konkursi eeskirjades on sätestatud, et «võitjaks kroonimiseks peab firma omamama laialdast tõendusmaterjali oma kompetentsist, innovaatilisusest ja pühendumisest suurepärase klienditeeninduse ning klientide rahulolu tagamisse.» Lisaks tunnustas KiRiVOO brändi sel aastal veel jätkusuutliku elustiili veebiajakiri Sublime, kes pärjas «hea brändi» tiitliga 107 firmat, kelle seas oli ka KiRiVOO.\nKiRiVOO asutaja ja juhi Ines Karu-Salo sõnul tulid võidud üllatusena ning rõõm on sedakorda suurem, et veel lapsekingades käivat moefirmat on juba märgatud ning väärikalt tunnustatud. Eestlaste endi käsitöö-naisterõivaid tootev Eesti moeettevõte KiRiVOO loodi 2015. aasta augustis ja selle esimene kollektsioon nägi ilmavalgust 2016. aastal. KiRiVOO rõivad on toodetud naha- ja keskkonnasõbralikest kangastest ning ettevõte peab äärmiselt oluliseks tootmisjääkide minimeerimist.


Helen Adamson | Läbipõlemine | Wowyager\nMILLEST ALGAS MINU TEE LÄBIPÕLEMISENI?\nKas teie olete kogenud kunagi läbipõlemist? Kui jah, siis kas te saite aru, et tegemist oli läbipõlemisega? Mina näiteks ei saanud.\nAlustasin 2013 aasta keskpaigas tööd oma päris esimese albumi kallal. Ning kui mina midagi ette võtan, siis teen ma seda nii hästi kui ma oskan. Ma suuda ka praegu teha midagi üle jala või poolikult. Ma ei oska nurkasid lõigata ja pigem pean suurt kohusetunnet oma heaks omaduseks. Teiste saavutuste või oskustega enese võrdlemine on mõttetu ning püüdes seda mitte teha, annan ma endast selle parima, milleks mina parasjagu võimeline olen.\nKÕIK, KÕIK ISE!\nKui ma plaati tegin, ei olnud mul managementi ning vastutasin kõige eest ise, sellega kaasnes väga suur stressitaseme tõus. Lisaks töötasin tol ajal täiskohaga ja alustasin plaadi tegemise kõrvalt vabatahtlikuna "Ei Kiusamisele!" loengute andmist. Kõik nädalavahetused ja enamik õhtuid, kui mul esinemisi ei olnud, veetsin produtsendiga stuudios lugusid kirjutades ja sisse lauldes. Paralleelselt hakkasin plaadilt ka singleid välja andma ning lisaks tuli töö muusikavideote kallal.\nKõik muusikavideotega seonduva organiseerisin samuti ise, mis teatud mõttes oli suurepärane. Sain kõige üle otsustada ning kogu protsessi sees olla, aga sellega kaasnevast vastutusest ei olnud paraku pääsu.\nKOLM KUUD TÖÖD MUUSIKAVIDEO KALLAL\nKui tegime videot plaadi esimesele singlile "Once in a lifetime", oli tegemist one shot videoga ning me nö tantsisime põrandal pikali olles. One shot tähendab, et kogu video tehakse ühe võttena ning kui näiteks lõpus midagi sassi läheb tuleb kogu võttega otsast alustada.\nLisaks meie koreograafiale oli kaamera kraanal omaette koreograafia, mis tegi filmimise topelt keerulisemaks. Me valmistasime seda videot ette 3 kuud. Endroga, kes on video meespeaosaline ja koreograaf, käisime 3x nädalas üle kahe kuu harjutamas oma liikumist, sest mina ju tantsija ei ole. Viimistlesime tantsu pidevalt ümber selleks, et võte tuleks prefektne ja, et ka kaamera jõuaks meid sujuvalt jälgida.\nUUS SINGEL ILMUS HAIGLAVOODIST\nÕnneks saan öelda, et pingutus oli asja eest ja saime hakkama millegi tõeliselt ilusaga. Mul on siiani raske uskuda, et meil õnnestus 800 euroga midagi sellist valmis teha, mille üle saan ka täna uhkust tunda. Kuna ma rahastasin kõiki oma tegemisi, oli mul tol ajal finantsidega väga kitsas ning mulle tuldi meeletult vastu, sest see summa hõlmas absoluutselt kõiki video kulusid. Alustades töötasust tantsijale, kaamera kraana rendi ja lõpetades ühe Eesti suurima stuudio rendiga. Vastasel juhul poleks video tegemine reaalne olnud. Võin öelda, et tavaliselt oleks niivõrd keerulise ja ajamahuka muusikavideo maksumus ca 10 000 eurot ning seda Eestis. Olen lõpmata tänulik kõikidele kes mind siis aitasid ilma midagi vastu soovimata, lihtsalt puhtast armastusest ja usust muusika vastu.\nPUHKAMISEKS AEGA EI OLNUD\nKui üks video sai valmis hakkasin üsna pea teist ette valmistama ning kolme kuuga nägi ilmavalgust video loole "Burn" Selle maksumus oli samuti sama väike nagu eelmise puhul. Minu õde luges tol ajal netikommentaare kus keegi käis välja idee, et Heleni rikas isa võiks andetu inimese - minu - rahastamise asemel mõnda andekat lauljat rahastada. Võtsin seda kui komplimenti, sest arvati, et minu video maksis kindlasti üle 10 000 euro. Sellest ajast alates on meil õega siseringi nali oma rikka isa üle, kes meil kõik oma pensionist kinni taob. Sõprade ja pere abiga, kes reaalselt mul võttel abis käisid, saime hakkama selle olematu eelarvega. Aga see tähendas ka, et ma pidin ise leidma kõik rekvisiidid, saama kokkuleppele mahajäetud hoone haldajaga, leidma generaatori ja tegelema miljoni muu pisidetailiga. Võttepäeval kraapisin maja põrandalt harja ja kühvliga tolmu ja tuhka kokku, et võttepaik autentsem oleks jne.\nMILLE ARVELT MA TÖÖD TEGIN?\nMa pole päris kindel kust ma selle energia võtsin, et kõike korraga teha, ilmselt oma vaimse ja füüsilise tervise arvelt. Tegin peaaegu kolme täiskohaga tööd ning oma keha mitte kuulamise eest sain 2014 aastal teisegi "kingituse". Lasin plaadi välja, tegin esitluskontserdid, kus oli minu plaadi värvides sinine vaip, minu pildiga šokolaadid, minu nimega kingikotikesed ja iga detail läbi mõeldud, sest ma muudmoodi ma ei osanud, kui juba, siis täiega!\nKuna sellel meeletul tööl ja enesese piitsutamisel ei olnud tulemust, vähemalt mitte sellist mida ma oleksin oodanud ja soovinud, langesin täielikku auku. Ma usun, et tegemist oli läbipõlemisega mis viis depressioonini.\nOMA PROBLEEMIDE EEST PÕGENEDA EI SAA\nSealt edasi sai alguse pidutsemine, olin vallaline ning koos sõbrannaga käisime kolm kuud pidevalt kusagil väljas. Ja pidutsemine ei tähendanud seda, et ma oleksin pidanud alkoholi tarbima, lihtsalt oli vaja oma mõtted kõigelt eemale saada, nõnda sain oma sisemuses toimuvat vältida. Vähemalt mõnda aega teeselda, et kõik on korras!\nLõpuks, umbes pool aastat hiljem, pidin ma vaatama otsa tõele, et ma lihtsalt põletasin end läbi. Selles saan ma kindel olla, et ma tõesti andsin endast parima, kuid pigem on küsimus, et kus on piir? Pühendumine on alati eduks vajalik aga mille arvelt seda panust anda, ning kas lõpuks on edu tulemust väärt? Kas on vaja millegi nimel pingutada mis sinult rohkem võtab kui annab?\nKUI PALJU ON MUL VEEL SURNUD HOBUST MAKSTA JÄÄNUD?\nOlen seda meelt, et kui sa endast maksimumi ei anna, siis tõesti võib juhtuda, et sa ei saavuta edu, sest sa ei pinguta piisavalt. Kuid maksimumi ja kõige andmise vahel on piir, mis on imeõhuke. Oma plaadi osas tunnen, et ma andsin endast kõik ja seda oli rohkem kui peaks. Nii füüsilise kui vaimse tervise arvelt saab panustada ainult lühiajaliselt. Minul õnnestus nõnda elada üle aasta.\nKõigele lisaks on mul jäänud ikka veel tasuda umbes 1/3 sellest surnud hobusest, oma plaadist. Selle albumi alla panustatud summa oli minu jaoks meeletu, selle eest oleksin saanud osta endale uue auto või rahulikult ilma tööl käimata aasta elada. Ma ei saa öelda, et ma kahetseksin plaadi tegemist, kindlasti mitte, sain väärtusliku kogemuse, õppetunni ja täide viia ühe unistuse. Kuid täna võin öelda, et oleksin saanud teha kõike sama hästi aga rahulikumas tempos. Ja kas sinine vaip plaadiesitluskontserdil ikka peab olema, või peaks panustama rohkem kunsti ja vähem turundusse?\nOma tollasest läbipõlemisest taastun ma veel ka praegu. Olen leidnud parema tasakaalu, selgema sihi ja oma pettumusest olen peaaegu täielikult üle saanud. Hea on seda kõva häälega välja öelda, ma pettusin ja põlesin!\nHetkel olen täiskohaga muusik ja esinen rohkem kui kunagi varem aga kolm aastat ei kirjutanud ma näiteks ühtegi lugu lõpuni. Minu diktofonis seisab hunnikus viisijuppe ja sõnu aga valmis lugusid neist ei saanud. Umbes kuu aega tagasi kirjutasin üle kolme aasta ja lugu valmis 15 minutiga. Sõnad ja viis voolasid minust välja ja tegemist on looga kus mul ei ole vaja kellegi teise kinnitust ega tunnustust, sest see laul meeldib mulle, otsast lõpuni. Minu jaoks tähistab see uue ajajärgu algust!\nKas vahepealne periood oli lihtsalt loominguline kriis või on ootamas täielik elumuutus, seda ma veel ei tea.\nRASKE ÖELDA EI\nNende viimase nelja aastaga olen ma õppima ütlema ei, ka iseendale. Ma ei saa veel öelda, et mul ei tekiks seda tehes süümepiinu. Endiselt on mul halb tunne kui ma ajaliselt justkui jõuaksin mõne heategevusprojekti või üritusega tegeleda aga ma ei jõua seda ei füüsiliselt ega vaimselt. Eelmisel aastal jätsin ära 4 koolikiusamise vastast loengut, sest minu tervis ei pidanud vastu. Oma piiri tunnetamiseni jõudmine ei ole olnud kerge, eriti kui mõni inimene reageerib loengu ära jäämisele süüdistavalt ja ründava suhtumisega. Ja samal kodus palavikus istudes mõtlen endiselt, et äkki ma oleksin saanud endast rohkem anda, äkki ma ikka oleksin saanud minna?\nKUIDAS SÄÄSTA ISEEND\nVastus on EI, ei tohi end katki rebestada. Ma endiselt õpin ennast mitte süüdi tundma ja säästma. Olen kindel, et peagi jõuan sinnani, kus oskan end panna esikohale ilma süüd tundmata, sest iga inimene peab tegema otsused endast lähtuvalt. Oluline on oma vajadusi tunnetada. Minul on see aidanud ka teiste otsuseid mõista, mitte neid hukka mõista.


Peter Ireton: Saaremaal on nagu muinasjutus - Saarte Hääl\nTREENIB MOTIVATSIOONI: Tallinna Tehnikaülikooli Kuressaare Kolledžis motiveerivat kõnet pidav Peter Ireton selgitab, kuidas lennult haarata idee ning mis sellega edasi teha.\nEelmisel nädalavahetusel Saaremaal oma 57. sünnipäeva tähistanud Peter Ireton on mees, kellele meeldib jalutada. Oma kodulinnas Limerickis Iirimaal käib ta jõekaldal jalutamas peaaegu iga päev ning seda teeb ta siingi. Saaremaal viibimine on tema jaoks puhkus, kus saab rahulikult ringi uidata ning kohvikus õlut rüübata.\nKuni 28-aastaseks saamiseni oli Peter Ireton lihtne põllumees, kes lüpsis ja karjatas igapäevaselt lehmi nendel maadel, kus praegu laiub Limericki ülikoolilinnak. “Aga loomulikult olen ma siiani põllumajandusega seotud – see on mul veres,” teatas ta.\nSaaremaa võttis tummaks\n“Tead, mul on siin väga hea olla,” kirjeldas Ireton. “Kui jalutan neil tänavatel, siis ma tunnen südames, et on hea olla. Siin on midagi romantilist. Minu jaoks on see nagu muinasjuttu astumine.”\nSaaremaale sattus ta 1989. aastal seoses projektidega, kus ta tegeles raskestikasvatatavate noortega. Üks projekt oli koostöös politseiga leida noortele tegevust ning nii käidi sportimas, teatrit ja bändi tegemas. Nende bändide ja teatritega käidi näiteks USA-s esinemas, kuid tuli mõte ka Nõukogude Liitu minna.\nEestist midagi teadmata saadi ühendust siinsete ettevõtjatega tänu kellele õnnestus siia pääseda. Iirlased said oma bändiga Eestis tuuritada ning siit läks bänd Iirimaale samamoodi.\nÜks linn, kus iirlaste rasked noored esinesid, oli Kuressaare. Kui lapsed olid Iretoni sõnul tõeline peavalu, siis Saaremaa võttis nad hingetuks.\n“Saaremaale jõudes olime me nagu puuga pähe saanud,” ütles Ireton.\n“See oli, nagu oleks sattunud filmivõtetele. Käisime ringi, suud ammuli.” Suud olid ammuli sellepärast, et selle kõige keskel olid siin tema sõnul tõepoolest maailma kõige ilusamad naised. “Iga viie minuti tagant saime justkui südamerabanduse – üks iludus teise järel ja see ei lõppenud.”\nNüüd ta arvab, et see kogemus toobki ta igal aastal siia tagasi. Ta käib siin ringi ning mäletab, kuidas kõik 20 aastat tagasi oli. Ehkki inimesed inglise keelt ei osanud, olid nad väga sõbralikud. Siin süvenesid ka tutvused ning üle Eesti vahendati noori Iirimaale esinema, sportima.\nBóthar on organisatsioon, mille nimel farmerite perest pärit mees põllumajanduse kõrvale jättis. Iiri keeles ei hääldata t-tähte välja, kui sellele järgneb h. Bóthar hääldub umbes nagu bohar ning see iseloomustab Iretoni sõnul tema heategevusorganisatsiooni hästi. Iirikeelne Bóthar tähendab teed, kuid sõnasõnalt tõlkides tähendab see lehmaradade ristumiskohta. Mitte inimeste.\nSee, kuidas organisatsioon töötab, on päris huvitav. “Algne mõte oli, et me saadame lehmi Iirimaalt Aafrikasse ning jagame neid sealsetele talupoegadele, et anda talupojale võimalus oma elu üles ehitada,” kirjeldas Ireton. Põhimõtteliselt antakse abivajajaile õng, mitte kala.\nSüsteem näeb ette, et üks pere võib saada vaid ühe looma ning kui see loom poegib esimese emase järglase, peab selle omakorda ühele uuele perele andma. Ülejäänud jäävad endale.\nVeidi vähem kui 20 aastat kestnud ettevõtmine on kasvanud juba päris suureks. Bóthar tegutseb üheksas Aafrika riigis, mitmes Aasia riigis, aga ka Euroopas – Albaanias, Bulgaarias, Moldovas.\nKui esialgu viidi arenevatesse riikidesse vaid lehmi, siis nüüd antakse tulevastele talunikele üle maailma kokku 15 erinevat tõugu loomi vastavalt piirkonnale. Lisaks lehmadele, kitsedele, sigadele ning kanadele aitavad vaesusest välja näiteks ka kaamelid, jakid, laamad, kalad, mesilased…\nLoomulikult peab organisatsioon tagama tulevastele loomakasvatajatele ka piisava väljaõppe, andma varustust ning veterinaarabi, aitama seemendamisel ja palju muud.\nPeter Ireton tunnistab, et kolmanda maailma riikides on väga raske midagi toimima saada ning selles mõttes on nende mõõdetud 83-protsendiline edukus tugev saavutus. “Kui sa lähed Aafrikas välja, pead sa kõik kaasa võtma, alates pliiatsitest ja lõpetades tööriistadega,” selgitas ta. “Seal ei ole midagi. Ei ole haridust ega väljaõpet.” Sellest mitte millestki ehitavad pered üles oma väiketalud.\nKus häda näed laita\nKeskendumine üksikutele peredele on tema sõnul teadlik. “Osa selliseid organisatsioone töötab kogukondadega, kuid see meie meelest ei tööta hästi,” põhjendas ta. “Sest kui on asi, mis on kõigi oma, siis ei ole see kellegi oma. Aga kui ühel perel on üks lehm, kits või siga, siis asi töötab.”\nPeter Ireton kinnitas, et võiks edukaid näiteid tuua kuu aega järjest. Ühes loos käisid eelmisel aastal Ugandas oma lehma vaatamas kaks Iiri talunikku, kes olid annetanud selle 11 aastat tagasi. Lehm oli nüüdseks 13-aastane ning andis igal aastal piima ja järglasi. Kokku oli sellest lehmast saanud alguse viie perekonna loomakasvatajakarjäär ning nüüdseks oli neil mitmeid loomi.\nPeredel olid nüüdseks majapidamises ka elekter, vesi, kanalisatsioon ning nad olid ehitanud hüti asemel oma kandi kohta korralikud majad. “Esimene asi, mida pered seal tahavad, on saata oma lapsed kooli lugemist ja kirjutamist õppima,” rääkis Ireton. “Sellel perel oli kolm vanemat last, kes olid koguni pealinna ülikooli läinud, aga vanemad ei osanud lugeda ega kirjutada.”\nLihtne loogika ütleb, et see kõik on tänu Bótharile ja Iretonile. “Ma ei mõtle sellistest asjadest kunagi, et see on tänu mulle. Tõesti! Mitte kunagi,” rõhutas ta. “Minu jaoks on see lihtsalt töö. See on huvitav ja värvikas ja nõudlik töö, aga lihtsalt töö.” Kui eelmisel aastal oli organisatsiooni käive kümme miljonit eurot, siis sellest 97% tuli annetuste kaudu iirlastelt. Ülejäänu valitsuselt ja erinevatelt institutsioonidelt. Sellepärast mees oma rolli ei tahagi rõhutada.\nMotivatsioonitreeningutega ei ole Peter Ireton kaua tegelenud. Siin esinemist võttis ta harjutamisena tuleviku tarbeks. Alguse sai asi sellest, et oma töös suhtleb mees paljude erinevate organisatsioonidega ning sageli on talle öeldud, et Bótharis on hea õhkkond.\n“Üha enam inimesi kutsus mind nõustama, kuidas nemad saaksid oma tegevust muuta rohkem meie sarnaseks,” rääkis ta. “Mida enam ma seda tegin, seda enam mu sõbrad ütlesid, et sa peaksidki just seda tegema. See on midagi, mis sul hästi välja tuleb.”\nKokkuvõtvalt ütles ta, et asjad, millest ta räägib, on oma olemuselt äärmiselt lihtsad. “Olen leidnud, et organisatsioonide traditsiooniline juhtimine ei ole kõige tulemuslikum, palju tulemuslikum on inimesi innustada, mitte käsutada.”\nTerve õhkkond valitseb tema sõnul ettevõttes, kus kõik liikmed teavad kõike, mis organisatsioonis toimub, miks midagi tehakse. “Kõik” tähendab ka töötajat, kelle ülesandeks on kohvi keeta, kuni ettevõtte juhini välja. Täielik kaasahaaratus.\n“Sel moel saavad kõik justkui osa ettevõttest ja selle muredest ning edust, ettevõte oleks nagu nende asi ka.” Ireton on avastanud, et vastused organisatsioonides tekkinud probleemidele ei tule alati üldse mitte juhtidelt, vaid tihti tulevad need näiteks sekretärilt või sellelt, kes posti toob.\nSüüdlasi pole mõtet otsida\nIreton tõi välja ühe suurema probleemi, mis organisatsioonides tema arvates esineb. Selleks on süüdlaste otsimine. “Minu juhitavas ettevõttes ei ole kordagi mitte kedagi mitte milleski süüdistatud, sest see on aja raiskamine,” rõhutas ta. “Me tahame leida probleemile lahendust, keskendume sellele.”\nSageli aga otsitakse tema sõnul süüdlane ning elu läheb samamoodi edasi, ilma et probleem lahendataks. “Ma olen kindel, et tegelikult teavad alati kõik, kes on süüdi. Ja kui me seda täna veel ei tea, siis mingil hetkel saavad kõik teada.”\nSüüdlaste otsimine on seotud inimeste hirmuga eksida. “Minu üks mõtteid on, et palun, ärge kartke eksida,” tõi ta välja. “See on suur probleem vanemates ühiskondades nagu Euroopas. Kõigil on piinlik eksida. See oleks sama hull nagu kogu ilmarahva ees püksid alla lasta.”\nIreton tõi näite, mida ta koges Silicon Valleys. “Seal on läbikukkumine nagu teenetemärgi eest. Inimene on teeninud miljoneid ja kõigest ilma jäänud, aga ta üritab edasi. Ta on justkui kangelane,” rääkis ta. “Meil siin peetaks teda aga kaotajaks.”\nIreton usub, et me ei tohi karta eksimist ning peame suhtuma eksimustesse rahulikult, võtma neid kui õppetundi ja edasi minema.\nTõeline muinasjutt: Üks kits saab asju muuta\nPeter Iretoniga seotud heategevusorganisatsioonid on oma alal edukad olnud. Mees tunnistab, et tema heategevusest 83% on edukad, ülejäänute puhul on tegu pettumuste või suisa ebaõnnestumistega. Õnnestumistest meenutas ta üht kuulsat lugu, kuidas üks kits suutis vaese pere elu muuta.\nSelle eduloo põhjal on tehtud ka lasteraamat “Beatrice’i kits” (“Beatrice’s Goat”).\nLugu juhtus Ugandas, kus alustati piimakitsede projekti. Ka seekord oli tegu projektiga, kus ühe pere kohta anti üks kits ning õpetati tema eest hoolitsema. Kokku anti Kongo piiri ääres mägede jalamil asuvas külas 25 perele 25 kitse.\nÜhes nendest peredest oli 11-aastane tütar, kes ei olnud kunagi koolis käinud. Tema oligi Beatrice. Ka tema vanemad ei osanud lugeda ega kirjutada. Pärast mõnda kuud kitsepidamist suutis tüdruku ema maksta kinni tema koolituskulud ning 11-aastaselt läks tüdruk esimest korda kooli.\nTuli välja, et Beatrice oli väga andekas ning arenes kiiresti. Paari aasta pärast pöördusid küla esindajad heategevusorganisatsiooni poole, uurides, kas oleks võimalik Beatrice keskkooli saata. Selleks oli tuge vaja ning nii jõudis tüdruk külast 800 kilomeetri kaugusel asuvasse pealinna nunnade juhitavasse keskkooli.\nEhkki tüdruk oli teistest vanem, sai ta koolis kenasti hakkama ning lõpetas keskkooli edukalt. Ka seal nähti tema annet ning nunnad tulid heategijatelt küsima, kas saaks äkki aidata neiul edasi õppida. Seepeale võtsid heategijad ühendust Ameerika saatkonnaga, kelle abil õnnestus Beatrice’ile saada stipendium USA-sse ülikooli.\nNelja aasta pärast lõpetas ta ülikooli ning eelmisel suvel oli Beatrice praktikal Hillary Clintoni administratsioonis Washingtonis.\nSeda kõike sellepärast, et tema ema sai kunagi ühe kitse!\nLisatud: 02.05.2009 / 17:28\nKuradi virisejad, tüüpiline eestlaste irin. Ja mis sul siin saarel viga on? Ikka on mujal rohi rohelisem?\nNii hea artikkel oli, tõi lausa pisara silmanurka. Ma tunnen iga päev, kui vedanud mul on, et elan just siin.\nLisatud: 02.05.2009 / 05:57\nEks neid projektisõltlastest visionääre- afferiste ikke satub õpetlasteks olema.\nLisatud: 02.05.2009 / 11:04\nelagu siin terve elu,kas siis ka muinasjutt?\nLisatud: 02.05.2009 / 12:22\nMuinasjutus ongi nii,et sõnades on ja tegelikult katsuvad kõik Tallinna.\nLisatud: 03.05.2009 / 00:52\nolin tema motivatsiooniloengul. tõeliselt huvitav oli ja pärast loengut sai tükk aega seltskonnaga vesteldud – tulemuseks olid meie isiklikud väikesed mõttetalgud. voh nii.\nLisatud: 03.05.2009 / 16:24\nesimesed kommenteerijad pole küll pealkirjast kaugemale lugenud\nLisatud: 03.05.2009 / 16:37\nju siis vale pealkiri.


1900. aasta suveolümpiamängud – Vikipeedia\n1 Mängude läbiviimine\n3 Mängudest osavõtt\n5 Võistlused spordialade kaupa\nMängude läbiviiminemuuda lähteteksti\nMitteametlik avatseremoonia ning jalgpallispordi-, kriketi-, ragbi-, jalgpalli- ja võimlemisvõistlused toimusid staadioniks ümberehitatud Vincennesi velodroomil.\nKergejõustrikuvõistlused peeti halvas seisukorras Racing Club de France'i spordiväljakul Boulogne'i metsas. Selle 500-meetrine rada oli rohuga kaetud, rajakatet ega süvendeid ei olnud. Pealtvaatajate vaatevälja varjasid puud. Odad, vasarad ja kettad visati puudesse.\nUjumine, vettehüpped, veepall ja sõudmine toimusid Seine'i harujõel d'Asnieres'is.\nVehklemine toimus La Grande Salle Fetes de l´Exposition Tuileries's.\nMängudest osavõttmuuda lähteteksti\nPariisi olümpiast võttis ROK-i andmetel (andmeid on mitu korda korrigeeritud) osa 26 rahvuskoondist ja 1225 (1206 meest ja 22 naist) sportlast. Toimus 95 võistlust 20 spordialal. Võrreldes esimeste, 1896. aasta suveolümpiamängudega oli osalevaid riike poole rohkem, sportlasi neli korda rohkem ning ka tulemused olid paremad.\nEsimest korda võtsid mängudest osa ka naised (tennises toimusid võistlused naisüksikmängus ja segapaarismängus, golfis toimusid eraldi võistlused naistele, kroketis võistlesid mehed ja naised koos. Esimene naisolümpiavõitja oli Charlotte Cooper (tennise naisüksik- ja segapaarismängus). Esimesed naisvõistlejad olid proua Brohy ja preili Ohnier Prantsusmaalt kroketis. Ka purjetamisest võttis osa naisvõistleja krahvinna Helen de Pourtales, kes tuli Šveitsi võistkonna koosseisus 1,0–2,0 tonni klassis olümpiavõitjaks. Naiste osavõtt oli vastuolus Pierre de Coubertini veendumustega.\nTennises, jalgpallis, polos, sõudmises ja köieveos võisid eri riikide sportlased võistelda samas meeskonnas.\nKõik kergejõustiku olümpiarekordid purustati. 23 kergejõustikualast võitsid ameeriklased 17.\nAlvin Kraenzlein võitis kolme päeva sees 60 meetri jooksu, 110 ja 200 meetri tõkkejooksu ning kaugushüppe. Neli kuldmedalit kergejõustikus on seni ületamatu saavutus. Tema konkurent Meyer Prinstein, kes pühapäeval toimunud finaalvõistlusest loobus, pidas temaga pärast võistlust maha rusikavõitluse. Ka paljud teised USA sportlased keeldusid pühapäeval võistlemast, sealhulgas mõlemad 1500 meetri jooksus osalejad ja ratsutamise (Prix des Nations) võistkond. Järgmisel päeval võitis Prinstein kolmikhüppe, edestades poole meetriga 1896. aasta suveolümpiamängudel olümpiamängude ajaloo esimese kuldmedali saanud James Connollyt.\nKonrad Stäheli (Šveits) võitis laskmises 3 esikohta ja 1 kolmanda koha.\nRay Ewry (USA), kes lapsepõlves oli põdenud lastehalvatust, võitis 16. juulil kergejõustikus 3 esikohta (hoota kõrgushüpe, hoota kaugushüpe ja hoota kolmikhüpe. Taastumisharjutused olid tema jalad tugevaks teinud. Temast sai hiljem 8-kordne olümpiavõitja. Irving Baxter (USA) võitis kergejõustikus 2 esikohta (kõrgushüpe ja teivashüpe) ja 3 teist kohta. Walter Tewksbury (USA) võitis kergejõustikus 2 esikohta 200 meetri jooks ja 400 meetri tõkkejooks), 2 teist kohta ja 1 kolmanda koha. John Flanagan (USA) saavutas esimese oma kolmest vasaraheite olümpiavõidust. USA võitis 23 kergejõustikualast 23.\nMaratonirada muudeti viimasel minutil. Liidripositsioonil olnud ameeriklane sai autolt löögi.\nÜks ragbimatš Prantsusmaa ja Saksamaa vahel läks nii ägedaks, et politsei pidi sekkuma.\nEsimest korda olid olümpiamängude kavas kriket, kroket, elusate tuvide laskmine, takistusujumine (need võeti hiljem kavast välja), golf, ragbi ja jalgpall. Kavast olid välja jäetud maadlus ja tõstmine ning võimlemises oli ainult üldvõistlus ilma eraldi aladeta.\nKuldmedaleid ei antud. Esikoha eest sai hõbemedali ja teise koha eest pronksmedali. Teistel andmetel ei antud üldse medaleid, vaid jagati mälestusesemeid (vaagnaid, vihmavarje, mappe), mida enamasti keelduti vastu võtmast. Mõned sportlased said medalid kätte 1912. aasta suveolümpiamängude ajal.\nKuldmedaleid sai kõige rohkem Prantsusmaa (26), teiseks tuli USA (20) ja kolmandaks Suurbritannia (17).\n1 Prantsusmaa 25 või 26 36 või 39 31 või 30 92 või 95\n2 USA 20 14 või 17 15 või 16 49 või 53\n3 Suurbritannia 16 või 18 6 või 8 9 või 12 31 või 38\n4 Šveits 6 1 1 8\n5 Belgia 5 5 5 15\n6 Segavõistkond (ZZX) 4 3 3 10\n7 Saksamaa 3 2 2 7\n8 Itaalia 2 1 0 3\n9 Austraalia 2 0 3 5\n10 Taani 1 3 2 6\n11 Ungari 1 3 2 6\n13 Austria 0 3 3 6\n14 Norra 0 2 3 5\n15 India 0 2 0 2\n16 Holland 0 1 3 4\n17 Tšehhi (Böömimaa) 0 1 1 2\n18 Rootsi 0 0 1 1\n86 84 84 254\nFoto: Racing Club de France


Sotsiaalministeeriumi endisest hoonest saab kortermaja | Õhtuleht\nKristiina Tilk, 14. november 2017 15:01\nEndine sotsiaalministeeriumi hoone Gonsiori tänaval. Foto: Alar Truu\n3,8 miljoni euro eest Riigi Kinnisvara AS algatatud enampakkumisel endise sotsiaalministeeriumi hoone omanikuks saanud Kaamos Kinnisvara AS plaanib majja luua ligikaudu 75 omanäolist kõrgete lagedega 1-4-toalist korterit, lisaks mõned äripinnad.\nMinisteeriumi hoone on saanud endale ühes omaniku vahetusega ka uue ja uhke nime Grand Gonsior.\n„Sinu tulevane kodu on olemuselt lennukas, loov ja stiilne. See on maja, millel on sisukas lugu, särav iseloom ja soe süda,“ seisab Kaamos Kinnisvara AS kodulehel.\nEttevõtte juhatuse liige Ivar Vahter ütleb, et ehitus hakkab pihta kas selle aasta lõpus või järgmise aasta alguses.\n„Hetkel remonti ei käi. Avame konstruktsioone, et selgitada välja, mis olukorras on kandvad seinad ja vahelaed. Vaatame, mis seisus on, et teada, mida peame ette võtma, kui ehituseks läheb,“ täpsustab Vahter.\nVahteri sõnul rekonstrueeritakse maja täielikult, kuid maja ajalooline välisfasaad säilitatakse ja tehakse vaid vajalikud fassaadiparandused ja värvimistööd pleekinud seina värskendamiseks.\nKüll aga hakkavad kivimaja tugevat konstruktsiooni täiustama uus ventilatsiooni- ja tehnosüsteem ning kõrge müra- ja soojapidavusega aknad. Kõikidesse korteritesse on planeeritud paigaldada uued ribiradiaatorid.\nKinnistu pindala on kokku 4656 ruutmeetrit.\nSotsiaalministeeriumi hoonet, mis uue nelja ministeeriumi ühishoone valmides riigile liigseks muutus, proovis selle endine omanik Riigi Kinnisvara AS algselt müüa nelja miljoni euro suuruse alghinnaga.\nEt huvilisi ei olnud, langetati alghinda 200 000 euro võrra ning käesoleva aasta 16. jaanuariks, mil oli pakkumiste tähtaeg, laekus üks pakkumus, mis alghinna ületas ning selle pakkumisega omandas hoone Kaamos Kinnisvara AS tütarfirma Avala OÜ.\nSotsiaalministeerium on üks neljast ministeeriumist, mis kolis Suur-Ameerika ja Väike-Ameerika tänava vahelisele alale kerkinud nii nimetatud superministeeriumisse.\nKAS SOLVUDA VÕI EI? Sotsiaalministeeriumi osalus naistepäevapeol on lahtine


Hulgi kõrge kvaliteediga lisaf, Lisgaf ja Licaf laserkristallid\nKodu > Tooted > Laserkristall > Hulgi kvaliteetne LiSAF, LiSGaF ja LiCAF laserkristallid\nLiSAF (LiSrAIF6), LiSGaF (LiSrGaF6) ja LiCAF (LiCaAIF6) on suurepärased lasermaterjalid, millel on suur energiasalvestus ja kõrge kalde efektiivsus, samuti ideaalne töömaterjal ultra lühikese impulsi ja ultra suure võimsusega tingimustes. Honor Optics pakub Coch, Cr ja Li-FAF kristalle, mida kasvatatakse Czochralski tehnikaga. Kvaliteetsete lähtematerjalide kasutamine kristallide kasvatamiseks ja lisandite kontsentratsiooni mõõtmiseks absorptsioonspektroskoopia abil tagab, et iga kristall täidab kliendi spetsifikatsioonid.\nHonor-optika on professionaalne kõrge kvaliteediga LiSAF-, LiSGaF- ja LiCAF-laserkristallide tootja, kes müüb mittepopulatsiooniga LiSAF, LiSGaF ja LiCAF kristalle, tervitades optimaalset kõrge puhtusastmega LiSAF, LiSGaF ja LiCAF laserkristalle.\nCerium on kõige lihtsam teadaolev haruldaste muldmetallide metall. Ce: LiSAF ja Ce: LiCAF laserid liigitatakse UV-dioodlaserideks. Nende laserite toodetud lainepikkused varieeruvad 280 kuni 316 nm. LiSAF on liitium-, strontsium- ja alumiiniumfluoriidist koosnev kristall. LiCAF koosneb liitiumist, kaltsiumist ja alumiiniumfluoriidist.\nCe: LiSAF laseris on tserium valguskiirgur, samas kui liitiumstrontsiumalumiiniumfluoriid on kristalne peremees, mis säilitab tseriumi optilised omadused. Ceriumiga dopeeritud LiSAF kristall käitub optilise kristallina, mis kiirgab erineva lainepikkusega valgust, muutes selle häälitavaks laseriks.\nCe: LiCAF on järjekordne häälestatav UV-laser, mille kerium on valgust kiirgav allikas, ja liitium-kaltsiumalumiiniumfluoriid kristallilise peremeesorganismina. Mõlemad Ce: LiSAF ja Ce: LiCAF omavad tugevat energia neeldumist ja laialdast vastupidavust. Kahest laserist Ce: LiCAF omab paremat häälestatavust ja spektroskoopilisi omadusi.\nCr: LiSAF, tüüpiline Cr-dopeeritud kolquiriite kristallid, on vibraatorlaser, mis on laialdaselt häälatav peaaegu IR-vahemikus ~ 780 nm kuni 1060 nm ja suudab toetada ka kümnete femtosekundite kestusega impulsse. On näidatud, et impulsse on võimalik genereerida nii lühikese ajaga kui 24 fs. Võrreldes titaan-safiirlaseritega võivad sellised laserid olla palju odavamad, sest nad kasutavad pigem punast kui rohelist pumba allikat ja neid saab kasutada madala pumba võimsusega, nii et dioodpumpa on võimalik.\nLiSAF-, LiSGaF- ja LiCAF-laserkristallid pakuvad laia häälestuse ulatust ja vastavad laserid võivad olla kas lambipump või dioodpump. Cr: LiSAF on üldiselt eelistatavam kui Cr: LiCAF. Tänu suurele võimendusjoonele, mille keskpunkt on umbes 850 nm, ja dioodpumba võimalus 670 nm lainepikkusega laserdioodidega; need kandjad on samuti atraktiivsed femtosekundiliste impulsside genereerimiseks.\nCr3 + lisandiga LiCAF, LiSAF ja LiSGaF, Cr: LiSAF kristallidel on sarnane nagu Ti: safiirkristalliga lai kasum ribalaius, mis tagab lainepikkuse reguleeritavuse 780 kuni 1000 nm ja võimaldab ultraheliimpulsside genereerimist. Cr: LiSAF-i laseril on Ti: safiirlaseriga võrreldes suurepärased eelised, mida pumbatakse tõenäoliselt otse välklambiga või laserdioodiga, ning nende fluorestsents-eluea ja heitmete ristlõiked on suhteliselt kõrged. Cr: LiSAF-i läviväärtus võib olla üsna madal, kõrge kallakuse efektiivsus ja pikk eluiga.\nCr: LiSAF-il on ka pikk fluorestsents-eluiga võrdlustes „Ti: safiir-laserkristalliga”, mis on kasulik Q-lülitamisel. Cr: LiSAF-i laserkristall on vibroonlaser ja seda peetakse homogeenselt laiendatud heitekeskkonnaks. Seetõttu on demonstreeritud, et Cr: LiSAF laserkandja töötab tõhusalt nii häälestatavas CW-s kui ka passiivselt Q-lülitatud või režiimil lukustatud tehnikates. hulgimüük LiSAF, LiSGaF ja LiCAF laserkristallid\nKeemiline valem: Cr3 +: LiSrAlF6\nVõre parameetrid (A): a = 5,084, c = 10,21\nCr aatomid /cm3 1% dopingu puhul: 8,75x10 ^ 19\nMurdekindlus (Mpam): 0,40 (//c)\nSulamistemperatuur: 766 deg. C\nTihedus (g /cm³) 3.45\nElastsuse moodul (GPa): 109\nSoojuspaisumise koefitsient (10 ^ 6K): - 10 (//c), 25 (⊥c)\nSoojusjuhtivus (W /m /K) 3,3 (//c), 3,0 (⊥c)\nSpetsiifiline soojus (J /gK) (25 ° C): 0,842\nHeitkoguse tipp: 846nm\nPeakimuleeritud emissiooni ristlõige: 4,8 × 10-20cm2 (//c)\nSpontaanne fluorestsentsi eluiga: 67 µs\nHajutuskaod (% /cm): <0,2\ndn /dT (x 10-6 /K): -4,8 (//c), -2,5 (⊥c)\nSellmeieri võrrandid (λ μm):\n846nm nc = 1,407 na = 1,405\n290nm nc = 1,420 na = 1,420\nMeie üldine LiSAF, LiSGaF ja LiCAF tootmisvõimsus ja standardnõuded sisaldavad järgmist:\nDopingukontsentratsioon 0,5 ... 5,5%\nLäbimõõt 2 mm kuni 50,8 mm, pikkus 1mm kuni 180mm\nDopandi kontsentratsiooni tolerants: 0,1%\nParalleelsus: <10 kaare sekundit\nPerpendikulaarsus: <5 kaar minutit\nVäänamine: 0,1 mm @ 45 °\nSelge ava: 95%\nPinna kvaliteet: 10/5 või parem\nPinna tasapind: λ /10 @ 633 nm\nWavefront moonutus: < λ /10 @ 633nm\nKate: vastavalt nõudele\nSoovi korral on saadaval suured varraste mõõtmed ja mittestandardsed lisandid.\nPraegu on Cr: LiSAFiga seotud tooteid, nagu taskulambi pumpamine ja dioodpumba laser, laialdaselt kasutatud.\nCe: LiSAF ja Ce: LiCAF laserite esmane rakendamine on kaugseire atmosfääri jälgimine.\nMõned teised Ce rakendused: LiSAF ja Ce: LiCAF laserid on loetletud allpool:\nOsooni DIAL mõõtmised\nBioloogiliste relvade avastamine kaitses\nTere tulemast kõigile hulgimüügi LiSAF, LiSGaF ja LiCAF laserkristallidele.\nAuoptika pakub kvaliteetset Ce, Cr ja dopinguteta LiSAF, LiSGaF ja LiCAF kristalle, mida kasvatatakse czochralski tehnikaga. Honor-optika on professionaalne kõrge kvaliteediga LiSAF-, LiSGaF- ja LiCAF-laserkristallide tootja, kes müüb mittepopulatsiooniga LiSAF, LiSGaF ja LiCAF kristalle, tervitades optimaalset kõrge puhtusastmega LiSAF, LiSGaF ja LiCAF laserkristalle.


Hotellid Palestinian Territories | Hotels.com\nLinna Palestinian Territories hotellid\nHotellid Palestinian Territories\nOtsing hotellid Palestinian Territories\nVaata kaardilt hotelle Palestinian Territories\nAvastage Palestinian Territories\nPalestinian Territories. Lühitutvustus\nPalestinian Territories pakub midagi huvitavat igaühele. Külastajad leiavad siit mõndagi, mida vaadata. Populaarsete vaatamisväärsuste hulka kuuluvad Läänemüür ja Templimägi. Populaarsete ja meeldejäävate turismiobjektide hulka kuuluvad näiteks Kaljukuppel ja Jeruusalemma ajaloo Taaveti muuseumi torn.\nMajutusvõimalused, mida Palestinian Territories pakub\nValmistute puhkuseks? Või ootab tööreis? Palestinian Territories pakub mugavaid majutuskohti kõigile. Kui sinu sihtkoht on Palestinian Territories, ootab sind Hotels.com saidil 87 head pakkumist. Paljud majutusvõimalused hinnasoodustusega kuni 30%. Tubade hinnad alates 30 EUR/öö. Allpool näete, millise kategooria hotelle Palestinian Territories ja selle lähipiirkond pakub.\n• 9 4 tärni hotelli alates 44 EUR öö\n• 10 3 tärni hotelli alates 37 EUR öö\nPalestinian Territories – kohalikud huviväärsused\n• Läänemüür (14,6 km südalinnast)\n• Templimägi (14,7 km südalinnast)\n• Kaljukuppel (14,7 km südalinnast)\n• Jeruusalemma ajaloo Taaveti muuseumi torn (14,9 km südalinnast)\n• Kristuse sünni kirik (11,5 km südalinnast)


Koolitused / konsultatsioonid - Mikare NET\nMailbow seminar 2013\nMailbow seminar 2012\n» Tooted » Koolitused / konsultatsioonid\tKoolitused / konsultatsioonid\nPõhjalikud oskused ja teadmised on kullahinnaga!\nMIKARE koolitused ja konsultatsioonid rajanevad kogemustel ja profesionaalsetel teadmistel. MIKARE'l on pikaaegsed ja põhjalikud valdkonnaspetsiifilised kogemused (aastast 1998), mis lubavad meil jagada oma teadmisi, oskusi ja nõuandeid ka Teiega.\nMIKARE spetsialistid on alati nõus ka nõu ja jõuga abiks olema. Küsimuste korral kirjuta julgelt support ( a ) mikare.net või helista 600 6000.\nSeni on suurimaks koolituseks osutunud projektide portfelli juhtimise süsteemi väljatöötamine ja juurutamine ETK-s.\nTeeme MIKARE CSI - uue nimega MAILBOW koolitusi kõikidele uutele Mailbow klientidele.\nLisaks e-maili turunduse teemalised koolitused erinevatel seminaridel ning konverentsidel.\nKindlasti ei võta sõna siis, kui kompetentsi ei ole. Tühja juttu puhuma ei hakka.


4. Aberratsioonivabad optilised elemendid | optika\n4. Aberratsioonivabad optilised elemendid\nKasutades sfääriliste murdvate pindadega läätse, võime ideaalilähedase kujutise saada vaid paraksiaalses lähenduses. Üldjuhul ei saa me aberratsioonide tõttu esemepunktist punktkujutist. Eelmises peatükis põhjendati aberratsioonide teket lähtudes paraksiaalsete ja marginaalsete kiirte erinevast optilisest tugevusest. Aberratsioonide teket võib selgitada ka lähtudes Fermat printsiibist.\nVastavalt Fermat’ printsiibile levib punktist P1 lähtuv valguskiir punkti P2 mööda teed, mille läbimiseks kulub minimaalne aeg. Selleks, et eseme punktist tekiks punktkujutis, peab see tingimus kehtima kõigi eseme punktist lähtuvate kiirte jaoks. Teiste sõnadega – kiired peavad olema isokroonsed *17. Keskkonnas, mille murdumisnäitaja on n, läbib valgus teepikkuse x aja jooksul. Siit järeldub, et isokroonsete kiirte puhul peab korrutis nx (optiline teepikkus) olema kostantne. Seega peab ideaalse kujutise saamiseks olema täidetud tingimus (Jn 4.1)\nmistahes murdva pinna punkti Q jaoks. Vastavaid pöördpindasid nimetatakse Cartesiuse pindadeks.\nJn 4.1 Cartesiuse pind\nSelliste pindade hulka kuuluvad pöördhüperboloid, - paraboloid, - ellipsoid. Sfäärilise pinna puhul on tingimus (4.1) ligikaudu täidetud vaid paraksiaalsete kiirte jaoks. Kui esimene keskkond on optiliselt hõredam, siis saame teises keskkonnas paralleelse kiirtekimbu kasutades murdva pinnana hüperboloidi (Jn 4.2A). Optiliselt tihedama esimese keskkonna puhul saame pärast murdumist paralleelse kiirtekimbu, kui murdvaks pinnaks on ellipsoid (Jn 4.2B).\nJn 4.2 A - , hüperboloid; B - , ellipsoid.\nEnamikel juhtudel soovitakse saada kujutist esemega samas keskkonnas. See on saavutatav kasutadas Cartesiuse pindadega läätse (Jn 4.3); pärast murdumist esimesel pinnal levib iga esemest P1lähtuv kiir paralleelselt optilise peateljega; pärast murdumist teisel pinnal saame aberratsioonivaba kujutise P2.\nJn 4.3 Kaksikhüperboolne lääts\nAsfääriliste peeglite näited on toodud Jn 4.4.\nJn 4.4 A – ellipsoid; B – paraboloid.\nKasutades asfäärilisi murdvaid/peegeldavaid pindasid võib optilisel teljel asuvatest esemetest saada aberratsioonivaba kujutise mistahes nurkade y1, y2 (Jn 2.1) puhul.\nMiks siiski on enamikes optilistes instrumentides kasutatavad murdvad/peegeldavad pinnad sfäärilised ? Põhjuseid on mitu:\nKa asfäärilise pinna puhul jäävad alles aberratsioonid väljaspool optilist telge oleva eseme punkti jaoks.\nAsfääriline optika on mitmeid kordi kallim kui sfääriline optika.\nTänapäeva tipptehnika lubab valmistada etteantud asfäärilist pinnakuju täpsusega 0,5 mm; sfääriliste pindade valmistamise tavatehnoloogia võimaldab kümme korda suuremat täpsust.\nAsfääriline optika ei ole ainus viis aberratsioonidest vabanemiseks. Vastavalt tingimusele (4.1) peavad paraksiaalsete ja marginaalsete kiirte optilised teepikkused olema võrdsed. See tingimus on täidetav ka juhul, kui murdev pind on sfääriline ja läätse materjali murdumisnäitaja muutub läätse piires. Olgu näiteks tasakumera läätse murdumisnäitaja n(y) maksimaalne tsentris ja kahanegu äärte suunas (Jn 4.5B). Võrreldes juhuga n = const murtakse paraksiaalseid kiiri nüüd tugevamini ja sfääriline aberratsioon avaldub nõrgemini. Selliseid läätsi nimetatakse gradientläätsedeks *18.\nJn 4.5 A – n = const; B – n = n(y).\n2. Paraksiaalne lähendus\n5. Optilised instrumendid\n5.4. Inimese silm


Varraku raamatublogi » KKK sündroom ehk Kõva Kaane Kultus\nEsileht > Kirjastamine, Kriitika, Raamatukujundus\t> KKK sündroom ehk Kõva Kaane Kultus\n2. aprill, 2009 Vana kaasautor\nÜks mu välismaalasest sõber ei jõua meie raamatupoodides käies ära imestada – selline mujal maailmas väga levinud toode nagu paperback (enamasti väikeseformaadiline pehme köide) puudub Eestis peaaegu täiesti. Miks küll? See küsimus vaevab mind ennastki, eriti nüüd, kui raha on aina kitsamalt käes ja olen sunnitud raamatupoest vesise suuga ja midagi ostmata minema astuma – või siis otsustama ingliskeelse teose kasuks. Miks ei tehta Eestis pehmekaanelisi? Või õigemini – miks nii vähe?\nKenaks erandiks on näiteks (peamiselt) krimkaklassikat esitlev „Öölase“ sari. See hakkas ilmuma juba 90ndatel, ja see aeg on üldse minu mällu jäänud pehmikute kuldajana – neid andsid välja kõik ja häbenemata, ning üsna arvestatav hulk neist kuulub oma žanri ajatute klassikute hulka, mida ma ei põlgaks ära osta ka kõvakaanelisena – Alfred Hitchcock, Agatha Christie, Stephen King, H. P. Lovecraft, Ursula K. Le Guin jpt.\nOlen sel teemal rääkinud nii mõnegagi ja kõige tavalisemaks vastuväiteks tundub olevat, et eesti inimene ei osta pehme kaanega, veel vähem väikeses formaadis raamatut. Et meil on veel nõukaajast sees hardus raamatu kui kättesaamatu defitsiitse kvaliteettoote vastu ning seepärast eestlase jaoks „hea raamat“ = „kõvad kaaned“. Ma ei arvagi, et kõike tuleks anda välja pehmikutena – kõva köide on paljude teoste puhul täiesti omal kohal. Aga miks trükitakse parimale kvaliteetpaberile ja kuldtähtedega kõvakaante vahele isegi säärast kraami, mida mujal maailmas ajaleheputkades müüakse ning mis tavaliselt pärast oma meelelahutusliku ülesande täitmist (või ka enne seda) prügikasti rändab?\nMuidugi laguneb pehme köide oluliselt kiiremini, eriti kui tegu on tõesti hea raamatuga, kuid ka sellele probleemile on lahendus. Miks ei võiks trükkida algse, suurema tiraaži pehmikutena ning hiljem, kui raamat osutub populaarseks, anda välja ka kallim, kõva kaanega ja vastupidavam raamat, mille saavad endale muretseda need, kes teost tõesti oma riiulitel kauem näha tahavad? See praktika on vägagi tavaline. Ja sellisel juhul annab inimene juba suurema summa välja suurima heameelega.\nKõik vastuväited pehmikutele – paha lugeda, väike kiri, kehv paber jne – on teiselt poolt vaadates tegelikult plussid, sest aitavad hoida teose hinna märksa madalama ning võimaldavad seda lugeda ka mujal kui kodus laua peal, sest raamat mahub kotti, taskusse ja seda jõuab hoida ka ühe käega. Odavat ja käepärast köidet pole kahju karmikäeliselt väänata, kui ta laual lahti ei seisa, ega tule ka pisar silma, kui selle tagurpidi paned ja lehele kohvipleki teed. Lisaks võtab ta raamaturiiulil oluliselt vähem ruumi.\nSuurimaks plussiks on muidugi hind, eriti paksemate teoste puhul, sest trükkida saab õhemale paberile ja väiksemas kirjas, ning seega pole vaja üht raamatut mitmeks köiteks jagada, mis tänapäeval on Eestis (millegipärast eriti just fantaasia- ja ulmkirjanduse puhul) äärmiselt tüütuks tavaks saanud. Üks näide: Georg R. R. Martini raamatuid on hetkel eesti keeles ilmunud kolm köidet, ehk poolteist raamatut. Iga hind ca 260,- krooni, kokku 780,-. Sama raha eest saab kõik viis inglise keeles ilmunud paperback’i.\nÜkskõik kui veendunud fänn ja eestikeelse kirjanduse toetaja ma ka poleks - minust jäävad need ilusad klotsid poodi. Raha kulub tänasel päeval sellele, mida soodsamalt saab.\nCategories: Kirjastamine, Kriitika, Raamatukujundus\tTags:\n2. aprill, 2009 kell 11:06\t| #1\nSelle sissekande puhul tahaks nüüd küll natuke selgitada. Kõigepealt ei trükita kusagil alguses pehmekaanelist raamatut, millele järgneb siis kõvakaaneline. Asi on ikka vastupidi: alguses tuleb kõvakaaneline, mis on müügis umbes aasta ning kui on näha, et raamat on populaarne, järgneb hoopis suurem tiraaž pehmekaanelist. See, et pehmekaanelised raamatud on odavad, tuleb ainuüksi nende suurest tiraažist, mis ulatub kümnete ja sadade tuhandeteni. Materjal on sealjuures teisejärguline. Et Eestis on tiraažid niisugused nagu nad on (ca 1000 ja ka alla selle), siis pole pehmel ja kõval kaanel rahaliselt peaaegu mingit vahet. Need mõned kroonid, mille võrra pehmekaaneline raamat odavam oleks, ei paneks küll kedagi seda ostma. Seega kuulub ka mõte meie ulme-ja fantaasiaraamatute pehmekaanelistena ja ühes köites väljaandmisest paraku ulmevaldkonda. Need ei tuleks sugugi odavamad. 1100 lehekülge pehmes köites ei annaks mingit kokkuhoidu. See lihtsalt laguneks väga kiiresti, seda oleks ebamugav lugeda ja selle hind võiks ulatuda 600 kroonini.\n2. aprill, 2009 kell 11:29\t| #2\nPaistab, et siia ongi koer maetud - ükski kirjastaja ei taha tunnistada, et annab välja sopakaid, mida ainult üks kord loetaksegi\nKuid minu jaoks on paberi kokkuhoid tõepoolest argument. Ja ega neid riiulimeetreid kah isegi praeguste kinnisvarahindade juures just üleliia pole.\nKuid, Krista, miks sa ei võiks väljastada raamatuid PDF-i kujul? Kardad, et hakatakse ohjeldamatult kopeerima? Ega ikka ei hakata küll, eriti kui sa lased pedefeerijal igale müüdud koopiale vesimärgi kõrvetada. Midagi sellist nagu “Selle koopia pühendab autor oma heale lugejale (NIMI, PEREKONNANIMI) tagasihoidlikus lootuses, et saab talle tekitada mõned tunnid mõnusat äraolemist” või midagi sellist. Ma siinkohal ei hakka isegi kirjeldama, KUI lihtne seda tehniliselt teha oleks.\nSina hoiad kokku paberi, trükkimise, logistika ning kaubandusliku juurdehindluse pealt, iga ostja saab mõistliku hinna eest nimelise autorieksemplari, autor saab täpse ülevaate oma austajatest koos kontaktivõimalusega ja kõik (peale kaupmeeste) on õnnelikud\n2. aprill, 2009 kell 11:31\t| #3\nMinu kui lugeja jaoks pole suurt vahet, kas kaaned on pehmed või kõvad. Oluline on, et trükk oleks korralik (kirja suurus, kontrast, vaba ruum lehe äärtes), raamat püsiks lugemisel koos ja näeks ~esteetiline välja.\nPaljud lääne “bensiinijaamades ja toidupoodides” müümiseks trükitud raamatud on 6pt kirjaga äärest ääreni täistrükitud tualettpaberil, kunstilises mõttes “odavate” kaantega, lagunevad teisel sirvimisel.\nEestis on natuke säilinud nõuka-aegset raamatukultuuri ja võib-olla polegi see halb. Kirjastaja, kes soovib viimast 5 krooni kokku hoida ja üllitab ebaergonoomilise raamatu, võib minu rahast pigem ilma jääda.\n2. aprill, 2009 kell 11:32\t| #4\nEelnev muidugi ei tähenda, et odavtrükiraamatutele tingimata turgu ei oleks.. äkki on, pagan teab.\n2. aprill, 2009 kell 11:49\t| #5\nKõvakaanelistega ei ole mul ainult hinna probleem (kuigi see on ka), aga see, et kõvakaanelist raamatut ma käekotti ei pane, et lugeda elektrirongis või lennukis või kohvikus või suvalises kohas. Seega suur osa ajaviitekirjanduse või lihtsalt fictioni raamatutest jääb eesti keeles ostmata. Seega, ehk suureneks siiski pehmekaaneliste puhul läbimüük? Ega mingit uurimust ei ole tehtud, kus eestikeelsetele lugeda meeldiks, millised on nende raamatutarbimisharjumused?\nKui suur peaks Eestis tiraazh olema, et tasuks teha pehmekaanelisi? Kui suur peaks olema läbimüük, et raamat maksaks näiteks poes 100 EEK ja kirjastus tuleks ikka kasumisse, nii umbkaudu (kui see ei ole salastatud teave)?\nMuuhulgas, kui juba raamatute üle virisemiseks läks (igal juhul minu tänu kõigile, kes viitsivad nii väiksele turule toota ja võimelda, et eestikeelne kirjandus olemas oleks), siis mind häirib ka suure osa eesti ajaviitekirjanduse (ja natuke ka muu, aga muud pole kaua eesti keeles ostnud) liiga suur font. Lihtsalt häiriv on lugeda (ja liiga vähe infot kahel lehel). Eesti inimesed ei ole ju kuidagi pimedamad kui igal pool mujal maailmas (kus ka kõvakaaneliste font ei ole nii suur).\nAga edu ja jõudu igatahes!\n2. aprill, 2009 kell 12:40\t| #6\nHea teema tõstatatud. Mina ei salli kõvakaanelisi samadel põhjustel kui Oudekkigi. See on mul kotis kui tükk lauda, see ei paindu teiste asjade vahele, seljakoti väliskülje vastu või taskutesse seda ei pane, nurgad on teravad… Reaalselt reisidele või pikematele sõitudele saab kaasa võtta ikkagi pehmekaanelisi. Kõvakaanelised on lugemiseks, ütleme, voodis, diivaninurgas või laua taga uurimustööd tehes (kes loeks ajaviitekirjandust laua taga istudes?). Mujal, kus ma reaalselt lugeda tahan — bussis, rongis, lennukis — on mul alati kotis mõni pehmekaaneline. Õigemini mitu, sest neid on nii mugav kotti teiste asjade sekka ära mahutada.\nMind huvitaks küll, kuidas raamatukirjastajad ette kujutavad nende toote lõpptarbimist? Mingi ettekujutlus ju on? Inimene ostab poest raamatu, läheb sellega… kuhu? Loeb seda… kus? Kuidas?\nKõvakaaneline raamat on minu jaoks nagu lakk-king. Jah, ilus ja pidulik, aga igapäevaselt ma seda ei kannaks, ma tahan midagi mugavamat.\n2. aprill, 2009 kell 12:48\t| #7\nMulle tundub see kaaneküsimus teisejärguline. Noh, kui siis eelistan kõva kaant, sest pehmet on ebamugavam lugeda. Ja kaasavõtmine — inimesed käivad ju uisutrennis ja kus-iganes ning tassivad raskemaidki asju kaasa. Üllpool näiteks toodud Martini raamat pole mingi kunstialbum, mis kotti ei mahuks.\nTeemast välja: nutma ajab pigem tõlgete kvaliteet. Viimase aja hullemad kogemused: Hoeye “Aeg hiirte jaoks ei peatu” (tlk K.Uluots) ja “Minotauros” (tlk K.Ezzoubi). Viimane, pehmes köites tõlkekrimi maksab üle 200 krooni, no tõesti, vähemalt tõlge võiks siis olla tõlge.\n2. aprill, 2009 kell 12:59\t| #8\nSee on nüüd küll magus kont, mille Sash andis pureda! Loen ennast ise paadunud taskuraamatu (paperbacki) fänniks, ent siin võtaksin siiski Kristale täienduseks sõna kirjastaja vaatevinklist. Olulisima ütles Krista ära: taskuraamatu madal hind ei ole tingitud odavast materjalist, vaid suurest tiraažist. Kunagi tehtud kalkulatsioon näitas, et ca 100 krooni maksev taskuraamat peaks olema trükitud vähemalt 5000 tiraažis. Raamatuid, mida sellises koguses trükkida tihkab (NB! siia pole arvestatud reklaamikulusid, mida võib endale lubada mõni meediakontsern), avaldatakse Eestis aastas mõni üksik. Kuid lisaksin veel ühe seiga: ca kolmandiku Eestis avaldatavatest raamatutest ostavad ära raamatukogud. Kuid raamatukogutöötaja suurim hirm on pehmekaaneline raamat, neid pelgavad nad sedavõrd, et eelistavad võimalusel mitte osta. Raamatukogude tellimusest ei soovi aga loobuda ükski kirjastus. Ühesõnaga, mina näen Eestis taskuraamatute turgu ainult kahes niššis: populaarsed krimkad ja endiste menuraamatute kordustrükid (jah, neid ei ole aga väga palju, et terveid taskuraamatu sarju püsti panna).\n2. aprill, 2009 kell 13:06\t| #9\njälle see nõuka-aeg süüdi, jah!\nkui sa ise pole proovinud lugeda näiteks kasvõi Öölase pehmeköitelisi, siis sa muidugi ei tea, et see on füüsiliselt pingutav ja võtab kangeks kogu ülakeha. Iga rea lõpu lugemiseks pead kahe käega raamatut väänama. muidugi need lagunevad siis. pehmekaanelise formaat peab olema vähemalt A4 ja nad ei tohi olla paksud.\n2. aprill, 2009 kell 13:20\t| #10\n@iibis Aga uiske sa ei taha ju iga päev kotis kaasas kanda? Raamatuid paljud kannavad. Minagi kannan, sest ei või iial teada, millal tekib vaba hetk, kui tahaks edasi lugeda. Kui koti tassimine seisneb toast autosse, autost kontorisse ja tagasi, siis pole tõesti ehk vahet. Samas see pole päris see, mida mina kaasas tassimise all mõtlesin.\nKartuse kohta, et pehmekaanelised ära lagunevad, ei oks ma muud öelda, kui et tuleb paremini teha. Mul kodus riiulis kordi ja kordi loetud pehmekaanelised mis teps mitte ära ei lagune. Lehed ei pudene välja ja read on ka loetavad algusest lõpuni. Aastal 93 ostsin pehmekaanelise 500leheküljelise, mida lugesingi ainult reisides, jupiti oma paar aastat järjest. Kogu aeg käis kotis kaasas, iga kord lugesin ositi eelmisi kohti üle, väntsutasin seda igas asendis ja senimaani on raamat ühes tükis. Ei olnud A4, oli täiesti tavaline väike jutukas, nagu need ikka on.\n2. aprill, 2009 kell 13:23\t| #11\nerinevalt sinu tuttavatest on minu välistuttavad ja sõbrad alati kiitnud Eesti kaunilt kujunfdatud köiteid. ausõna - nad silitavad ja isegi nuusutavad neid õnnis nägu peas. nende arvates on see kultuur, esteetika, kunst ja mis mõik veel. mina ei saanud siiani aru, mis selles imelikku, nüüd siis tean.\nmõned suured-targad ameerika ässad, keda on kasvatatud selles vaimus, et väljaspool usa-d on kõik üsna arenematud, olid lausa jahmunud me raamatukauplustes ning ei osanud ära imestada, kas tõesti need kunstnikud ja selline ilu on mingite postsovjettide looming.\n2. aprill, 2009 kell 13:26\t| #12\n“Öölase” sarja asjadest on paljud siiani mu lemmikud ja kehalisi kaebusi nende (või mõne teise) pehmiku lugemisest pole täheldanud.\nKogu see pehme-kõva kaane tehniline/rahaline külg ja järgnevus, mida Krista siin selgitas, on minu jaoks seni üsna ebaselge olnud, tänan selgituse eest.\n2. aprill, 2009 kell 14:34\t| #13\nHm, vaatasin praegu Apollo ja rahva raamatu kodukatelt - pehmekaaneline “Joomahullu päevaraamat” 360 lk hinnaga cirka 150 krooni. Inglisekeelse Troonide mängu köide - samas suurusjärgus. Lehti keskeltläbi küll 2-2,5 korda rohkem.\nPakun, et kaks korda paksema raamatu trükkimine iseenesest ei maksa täpselt kaks korda rohkem. Pisut lahjem paber ka, pealtnäha võiks ju saada 700 - 900 lehekülge 300 krooni eest.\n2. aprill, 2009 kell 16:25\t| #14\n@iibis - kui sul uisud juba kaasas on, siis ju teist samarasket raamatut ei taha kaasa võtta?\nAga nagu ma Mareki ja Krista vastustest aru saan, siis peamine probleem on see, et eestlased loevad raamatuid raamatukogus, mitte ei osta neid koju. Aga huvitav, millest see tingitud on ning kas seesugust käitumist saaks kuidagi muuta. 5000 eksemplari on ju isegi umbes 900 000 potentsiaalse lugeja peale mitte liiga suur arv (teoreetiliselt), eriti kui, nagu Marek ütles, jutt on krimkadest või muust laiale lugejaskonnale suunatud teostest.\nFantaasiaraamatu puhul on see ka, et huvitav, kui paljud sihtgrupist eelistaksidki pehmekaanelisi raamatuid, kes jätavad kaante pärast ostmata?\nPehmekaanelise raamatu kujundus saab ju ka esteetiline olla, kui ma vaatan oma raamaturiiuli pehmekaaneliste rivi, siis enamik neist on väga ilusad.\n2. aprill, 2009 kell 18:04\t| #15\nToon hinnavahest välismaal kaks raamatut. Täiesti identsed (va. kaaned), kusjuures.\nEestiski võiks ju nii olla, või mis?\n2. aprill, 2009 kell 18:45\t| #16\nOudekki, ma ei ole päris kindel, et inimeste harjumust lugeda raamatuid raamatukogus saab nimetada probleemiks… mõttes - keskonnakaitse jms…\nmuidu olen ka igati korraliku kõvakaanelise poolt ja vabalt tassin neid igal pool kaasas, nii käe- kui seljakotis… ja ei salli kehva kvaliteediga raamatuid… mind häirib kirbukiri ja hall paber ja olen nõus sellega, kes üleval pool ütles, et pehmiku lugemine on füüsiliselt ebamugav…\nja “pehmik” on küll imearmas sõna\n2. aprill, 2009 kell 21:16\t| #17\nMarta - probleem on see selles mõttes, kui näha väikeseid tiraaže probleemina. Kas inimesed peaksid üldse kodus raamatuid omama? Mõned väidavad, et üldse ei ole eraomandit vaja, raamatutest rääkimata\nKurb on minu arvates see, kui raamatute omamine on kättesaadav ainult majanduslikult heal järjel inimestele. Mul on kartus, et raamatukogus loetakse väga palju ka seepärast, et raamatud on kallid. Raamatud on kallid, sest tiraažid on väiksed. Tiraažid on väiksed, sest inimesed loevad raamatukogus. Hakkame otsast peale\nKui raamatukogus lugemine on vaba valik, siis see on teine asi.\nMind häirib kehv kvaliteet, aga mitte keskmine kvaliteet. Eelistan mitte liiga valget paberilehte, sest see väsitab silmi Ma tahaksin, et oleks nii pehme- kui kõvakaanelisi, et inimesed saaksid valida endale sobilikud…\n2. aprill, 2009 kell 21:54\t| #18\nMina näiteks ei osta ammu enam kõvakaanelisi (jutu)raamatuid. Puhtpraktiliselt võttes pole mul neid kuhugi panna, niigi on kõik lauaotsad ja kapipealsed raamatuid täis. Kuue-seitsme raamatu pealt kaob kaante arvelt ühe raamatu jagu ruumi. Ostan vaid neid kõvakaanelisi, mida tõesti vaja on. Impulssoste kõvakaaneliste seast ma näiteks ei tee. Mul pole midagi ilusa raamatu vastu, aga kuna ma niikuinii võtan pikemale sõidule alati kaasa vähemalt kaks raamatut, siis on kõvakaanelised lihtsalt kohutavalt ebapraktilised. Kõvakaaneliste raha jääb minu poolest poodi enamasti ära andmata.\nMa ei saa päris hästi aru, kust tuleb see võrdusmärk pehmekaanelise ja viletsa kirja, halva kujunduse ja nigela kvaliteedi vahele. Seletage, palun.\n2. aprill, 2009 kell 23:47\t| #19\nVeel pisike kommentaar nendele, kes kurtsid, et ei jaksa kõvakaanelisi kaasas tassida või riiulisse mahutada, nagu ka nendele, kes kurtsid pehmikute tervistkahjustava iseloomu üle: teile on lahendus ilmselt e-raamat, olgu siis Kindle’i või iPodi vahendusel: pole ei tassimise ega liigeste venitamise muret. Daniel juba kirjutas sellest siinsamas blogis väga entusiastlikult: http://blog.varrak.ee/?p=321\n3. aprill, 2009 kell 00:29\t| #20\nOudekki, ma saan aru, kuid raamatute omamisest on raamatute lugemine ikkagi olulisem… ja et mets kasvama jääks on ka oluline… ma kardan, et lugemisharjumuse tekkimisel ei ole kõige olulisem see, et mul oleks kodu otsast-otsani raamatuid täis… ma ei usu eriti, et raamatute oluliselt odavamaks muutumine ärataks inimestes oluliselt suuremat huvi lugemise vastu… vabalt võib abi olla ka sellest, et ma tean, kus asub lähim raamatukogu ja et nimet asutuse külastamine on mulle sama harjumuspärane tegevus, kui laupäevane turu reis või midagi… sama hästi võiks kurta, et kahju, et mitte kõik inimesed ei saa lubada endale kolme kultuurireisi meelepärastesse riikidesse igal aastal… st - kahju muidugi…\nmina saan aru praegu nii, et odavaid raamatuid ei ole ja ei hakka olema, sest rahvaarv on väike… samas - ma ostan vähe raamatuid Eestist, sest on ikka tõesti kallis, mina nt lihtsalt ei ole nõus maksma raamatu eest, mille kohta ma tean, et loen vaid korra uudishimust, 250 ja enam krooni - juba see hind tundub mulle ebaõiglane ja ma lähen raamatukokku…\n3. aprill, 2009 kell 00:55\t| #21\nAabram, ega päris võrdlusmärki vist ei saagi… ma käisin just oma riiuleid uurimas…\nVarraku taskupehmikutest on mul nt mõned Hercule Poirot´lood… no ei saa öelda, et oleks väga kehv… šrift on ok ja paber ei ole liiga valge… paber ei ole valge ka, kuid mitte eriti hull… probleemiks on see, et raamatut ei saa asetada lauale avatult, peab käes jõuga lahti hoidma - ja see on kõigi taskuformaadis pehmikute häda…\nsiis on mul palju Mirabilia sarja raamatuid - formaat ja šrift on ok, kuid paber on väga hall - silmad väsivad… lisaks on osa neist väga nõmedalt köidetud - lahti hoidmine kasvatab musklit…\n“Kuldsule” meisterdetektiivid - paber on valge kuid nii õhuke, et kiri paistab teisele poole läbi - häirib…\n“Loomingu Raamatukogu” raamatud - kõik pehmikud, kvaliteet on olnud erinevatel aastatel erinev, kuid siinkohal ei ütle midagi, sest hind, millega need raamatud kodudesse jõuavad, on enam, kui sõbralik…\nsamas on mitmed uued pehmikud väga ok kvaliteediga, nt Ji klassika sari, ja teised luule raamatud… näppu jäi hetkel nt M. Kangro “Heureka”… samas - vaatamata pehmetele kaantele on mõned neist trükitud väga paksule paberile, mõnel juhul peaaegu, et kriidipaberile - vaevalt, et siin miskist kokkuhoiust rääkida saab…\nsamas - ka kõvad kaaned ei kindlusta kaugeltki kvaliteeti… nii on mul palju nõukogude ajal trükitud kõvade kaantega raamatuid, mis on vaatamata ok hoiutingimustele muutunud seest väga halliks ja seetõttu raskest loetavaks - nt Eesti Raamatu “Varamu” sari…\nma olen seda kusagil juba öelnud: kujunduselt on hetkel minu lemmikud Tänapäeva “Punase Raamatu” sarja raamatud ja kiidan ka Päevalehe toidupoe-ajalehe-sarju - päris kena kvaliteet vägagi sõbraliku hinnaga…\nst - kui ma juba raamatu ostan, siis tahaks kvaliteetset… mh peaks arvestama, et raamatu eluiga on rohkem, kui üks põlvkond… vähemalt võiks… ja mida ei osta, ei ostaks ka pehmikuna - milleks - raamatukogu on ju olemas ja ladustamisprobleem on tõsine…\n3. aprill, 2009 kell 03:04\t| #22\nKuni vähegi võimalik ja rahakott lubab, ei osta pehmekaanelisi. Krimkasid ja ajaviidet ei loe, ei hakka kunagi lugema. Raamat peab kauem vastu pidama kui ühe lugemise, ja vähe sellest- ka riiulil hea välja nägema peale mitmekordset tarbimist.\nMille ma endale koju soetan, sellel on iga kord omaette lugu ja tähendus, justkui uue sõbra leidmisel. Mul ei ole odavaid sõpru.\nPehmekaanelisena võib soetada võõrkeelset kirjandust, kui üldse. Omamaine ja emakeelne olgu kõvade kaante vahel.\nEelmainitud Loomingu Raamatukogu pean pigem ajakirjalaadseks üllitiseks.\n3. aprill, 2009 kell 11:44\t| #23\nTjah, kellele ema, kellele tütar.\nMinu jaoks ei ole raamat iseenesest püha objekt, raamatu väärtust ei vähenda kaane materjali. Ma jätkuvalt ei saa aru probleemist, et pehmikud (on tore sõna jah) ei kesta isalt pojale. Mul on senini alles oma lapsepõlveaegsed pehmed raamatud ja posu Mirabiliat, mis ei ilmuta veel sugugi loetamatuks lagunemise märke, kuigi ma olen mõnda neist ikka vist oma kümme korda lugenud. Muidugi on kaaned kulunud, aga see annab raamatule pigem võlu juurde, teeb selle armsamaks. Raamat, mis 40 aastat ühesuguse “korralikuna” püsib on võõras. Ei ole sõbra moodi. Raamat olgu ikka kasutamiseks, mitte hoidmiseks. Ka näiteks minu vanaisa raamaturiiulis tõmbasid mind ikka lugema esmalt need raamatud, mille kaaned olid ribadeks kulunud. Ju olid head raamatud.\nTe tekitate mul praegu metsiku huvi kodumaiste pehmikute kvaliteedi vastu, lähen poodi ja vaatan üle. Võõrkeelseist on mul mõned üksikud, mille liimköite või paberi kvaliteedi üle võiks nuriseda.\nMuide, mis Mirabiliasse puutub, siis nende lahtihoidmiseks pole jõudu vaja, triigi käeservaga lehekülgede piir ära, enamjaolt on seal on piisavalt varu. Nii võikski olla.\n3. aprill, 2009 kell 22:31\t| #24\nAga kas ei oleks mõnikord mõeldav mingi vahevariant: natuke kehvem paber, pisut väiksem formaat?\nOlen sellele teemale mõelnud konkreetselt “Varraku ajaviitesarja” naistekatega seoses: need ju nii ilmatu uhked kõige oma kõva kaane, ümbrispaberi ja kiiskavvalge paberiga (ja minu meelest räigelt kallid - muidu ma vahel ikka ostaksin mõne, nagu veel mõne aja eest tegin), et see tundub kuidagi tarbetu.\nÄkki võiks seda mõtet kaaluda?\n5. aprill, 2009 kell 01:22\t| #25\nMarta, selles ongi asi, et lugemine on oluline, ning raamatukoguraamatuid ma ei saa koguaeg ja pidevalt (ja endale sobivates kohtades teinekord) lugeda, sest teistele peab ka jätkuma Ma ei arva, et raamatute odavam olek kuidagi tõstaks inimeste lugemishuvi, vaid pigem, et siis ostaksid juba olemasoleva lugemishuviga inimesed rohkem raamatuid.\nKusjuures, ka minu raamaturiiulis on kenasti rivis vanavanematelt pärit pehmikud ning ei ole liiga kulunud küll. Kusjuures, erinevus on väga tugevalt see, et kõvakaanelised on peamiselt teadusraamatud (aga mitte kõik) ning pehmikud on peamiselt ilukirjandus (kuigi ka siin mitte kõik). Kusjuures, mida hilisem ilukirjandus, seda rohkem pehmikuid.\nVeelkord, küsimus ei ole selles, et kõvakaanelisi ei peaks olema. Küsimus on selles, et pehmikutel on oma teatud tugevad voorused ning on olemas oma kindel sihtgrupp, kes neid eelistaks kõvakaanelistele. Kas pehmikuid oleks võimalik kuidagi toota?\n5. aprill, 2009 kell 19:07\t| #26\nMarta, kultuurireisivõrdlus on hoopis see, et kui kultuurireis oleks odavam, siis oleks reisijaid rohkem ja äkki suurenenud läbimüügi arvelt saaks rohkem kasumit\n14. aprill, 2009 kell 14:23\t| #27\nMina olen tulihingeline pehmekaaneliste juturaamatute pooldaja. Seda just seetõttu, et kasutan peamiselt ühistransporti ning seega peab mul kotis alati mõni raamat olema. Kuna kott ei ole eriti suur, siis lähevad loosi ainult pehmekaanelised ja väiksed raamatud. Ma põhiliselt loengi ainult ühistranspordis sõites.\nPluss olen Aabramiga nõus, et pehmekaanelised võtavad kodus vähem ruumi ja ei lagune nad midagi ära.\nJa veel, ma olen tulihingeline ulmeraamatute lugeja, aga parimagi tahtmise juures ei osta ma Robin Hobbi Farseeri kõvakaanelist sarja, kus raamatud on poolitatud, ruumi võtvad ja kallid.\n15. aprill, 2009 kell 12:55\t| #28\nMinule meeldivad kõvakaanelised raamatud.Olen kohe õnnetu,kui mõni mulle meeldiv raamat on pehmete kaante vahele pandud. Näitena võin tuua W.S.Maughami teosed,mis näevad ka väga koledad välja. Aga ega ma neid pehmekaanelisuse ja koleduse tõttu ostmata ole jätnud.\nKannan alati raamatuid kaasas,igapäevaselt ja reisidel.Panen nad ilusasti nahkkaante vahele.Mulle meeldib nii.Ja kui sellises varustuses (kõvad kaaned ja veel kaaned) raamat käekotti mahtuda ei taha, siis kannan kaasas eraldi raamatukotti.Muide, Krista Rääk teeb sellised vahvaid raamatukotte. Need on naistekad muidugi.\nPehmete kaantega raamatud on mulle ebamugavad. Erandiks “Gomorra” ja “Musta pori näkku” - neid ei olnudki tavapäraselt vaja keskelt laiaks litsuda, painutada ja muid jõunippe rakendada,et köitepoolseid sõnu lugeda. Aga need vist ei käi ka tüüpiliste pehmikute alla. Või kui käivad, siis selliste pehmikute vastu pole mul midagi.\n23. aprill, 2009 kell 02:36\t| #29\nPanen hilinenult ikkagi kirja ka oma arvamuse. Raha ja materjalide asja tegid Krista ja Marek ju piisavalt selgeks. Kirjanikuna hindan ma eelkõige raamatu sisu. Sisu pärast neid raamatuid tehaksegi. Kunstnikud, paberi- ja papimeistrid leiavad rakendust ka mujal, nende tööpõld on lai. Pika kogemusega raamatuköitjana ütlen aga järgmist. Väärt köitele kehtib kolm, teatud määral vastuolulist, nõuet. Sisu peab olema kaitstud, sisu peab olema kasutatav, sisu peab olema taastatav. Et ühekordse kasutusega raamat on jampslik mõte, peab köiteviis olema vastavuses selle kasutamiskoormusega. On ju selge, et sõnaraamat või teatmeteos, mida iga päev sirvite, nõuab teistsugust köidet kui vaid vahel avatav raamat. Käsitööna valmivate köidete puhul on kõik võimalik, kuid tööstuslike köidete puhul on asi segasem. Nende tuhandete raamatute põhjal, mis on mu kätest läbi käinud, võin väita, et kõige enam vastavad eelpooltoodud kolmele nõudele need õmmeldud hüppeseljaga (raamatuploki selg käib köiteseljastlahti) raamatud, mille juures kasutati tisleriliime. Neid on kahjustuste korral võimalik taastada,kuna tisleriliim lahustub vees ka pärast kuivamist. Lateksliimide kasutuselevõtt võimaldas õmblusest ka üldse loobuda, kuid tõi kaasa selle häda, et lateksliimi ei saa peale kuivamist paberit kahjustamata eemaldada. Liim rebib paberi pealmise kihi kaasa.\nSarnane häda on nii üksiklehtedest koosnevate kui ka õmmeldud köidetega. Kogemused näitavad, et vaid liimselgsed köited avanevad raskelt, hooletu töö puhul langevad välja kas üksikud lehed või terved plokid ja paksud köited murduvad liimi kivinedes mitmeks tükiks. Eriti hull on lugu kui trükipind ulatub selja ligidale. Nii et paberkaanelised täidavad kolme nõuet kõige halvemini. Kõvakaaneliste raamatute kõige nõrgem koht on kaane lahtikäimisjoon. Kaanekattematerjal või vähemalt seljaosa materjal peab vastama kasutussagedusele. Juturaamatute puhul ei või ju iial teada kui tihti neid lugema hakatakse aga kui sõnaraamatu selg tuleb varsti lipsti pihku, siis peab küll süüdistama kas kirjastust, trükikoda või mõlemat. Mareki täienduseks lisaksin, et vähemalt varem tehti paberkaanelise lasteraamatute puhul raamatukogudele kõvakaanelised raamatukoguköited. Mis puutub moodsa aja rändrahva liikmetesse, kel pole kodus või raamatukogus võimalik raamatuid lugeda, siis neile soovitan reisikuludesse lisada ka käsitööna valmiva kukkurköite maksumuse. Kukkurköidet kanti vöö külge kinnitatult, sarnaneb pisut nende kõtu peal kantavate paunadega. Noo jah! Ühe mu sõbra isa oli vahel isegi põldu kündes raamatut lugenud. Mina isiklikult eelistan rännu peal ikkagi vaatata, et ai-vai mis ilm teeb, kuigi sageli on see üsna igav.\nHomo legens: kuidas lugemine tegi meist inimese Kolm raamatut minevikust