Історія як фетиш\nВ ім’я “дослідницької невтральности” історик ніколи не визнає, що події, про які він пише, справляють на нього якесь враження – зворушують, вражають, переслідують чи, боронь Боже, схиляють до зміни методології. Який результат дає така позиція, коли історикові доводиться стикнутися з настільки травматичним епізодом, яким є Єдвабне1?\nОстанні кілька тижнів по Европі прокотилися дебати щодо воєнного минулого. Їх масовість, реґулярність, постійний поділ ролей і, що найважливіше, їх безнадійна нескінченність виразно вказують на присутній у них елемент міту, який вимагає розпізнання.\nЗвичайно, спершу з’являється фільм (такий, як “Шоах” Клода Ланцмана, що його було недавно повністю показано на польському телебаченні, або ж “Сусіди” Аґнєшки Арнольд), книжка (“Ревні кати Гітлера” Данієля Ґольдгаґена чи “Сусіди” Яна Томаша Ґроса або ж вистава (“Злочини вермахту” Гамбурзького Інституту соціяльних досліджень. Фільм, книжка чи вистава становлять провокацію – певні факти у них висвітлюються надзвичайно сміливо, і це викликає шок. Инколи висновок будується на хибних засновках (напр., у Ґольдгаґена подибуємо концепцію “вродженого” німецького антисемітизму) або на обмежених чи хибно зінтерпретованихджерелах (на виставі “Злочини вермахту” демонструвалася велика кількість світлин, на яких зафіксовано масові убивства, які насправді здійснила Червона армія, а також обійдено мовчанкою злочини німецької армії у 1939-1940 рр., що, з польської точки зору, є неприпустимим).\nФактографічні помилки дратують істориків – частина їх за будь-яку ціну прагне скомпрометувати саму тему. Пам’ятаємо, як у дискусії про Єдвабне по черзі з’являлися арґументи на зразок “відсутности майстерности” чи “підприємства Голокосту”2. Однак, коли говорить загал, ніхто не прислухається до закидів істориків. Галас наростає, слово беруть митці й інтелектуали (у Німеччині найбільш характерним у цьому контексті було висловлювання Юрґена Габермаса про “проникливість і моральну силу” книжки Ґольдгаґена як “джерела суттєвих імпульсів для публічної свідомости”). Їх заяви остаточно виводять істориків з рівноваги, вони ображаються і відходять убік.\nПозаяк дискусії, про які йде мова, як правило містять у собі елемент критики стосовно до традиційної історіографії, нервозність істориків зрозуміла. Проте їх виступи виявляють цілковите нерозуміння того, чим є публічний дискурс і яку роль відіграють у ньому вони самі – з одного боку, і ми, їх читачі – з иншого.\nЯкщо через 60 років після війни у якійсь країні раптом розкуповують цілий тираж книги, виданої в елітарному видавництві, у якій говориться про спалення людей у стодолі (Ґрос), якщо в иншій країні населення купує книгу, яка годує читача сценами карнавальної жорстокости і приписує їй щось на зразок “гену антисемітизму” (Ґольдгаґен) – одне слово, якщо десь із кількадесятирічним запізненням вибухає посттравматичне шаленство, той, хто займається суспільними студіями, повинен двічі замислитися, перед тим як знехтувати подібним явищем.\nЩо криється у непроминальності трагедії шістдесятилітньої давности, у з’яві, що, немов нав’язливий сон, випливає у кожній новій сцені, попри те, що актори вже давно покинули театр? Що є причиною того, що, як висловився Клаус Гарпрехт, публіцист “Ді Цайт”, “час минає, війна і Голокост відходять, але мертві стають щораз ближчі до нас”? Чи ж можливо, аби й через понад півстоліття рани не зарубцювалися?\nНа ці запитання ніхто не відповість сам. Тут належить брати, не питаючи, хто що дає. Соціолог повинен слідкувати за психологом, антрополог – за філософом, літературознавець – за істориком. І навпаки.\nУ категорії “постпам’яти”, з якої я хотіла б розпочати свою відповідь, якоюсь мірою відображена кожна з тих дисциплін, як також світ, у якому ніщо вже не є таке, як було. Нинішня пам’ять – це вже не пам’ять. “Постпам’ять, – пише Маріянна Гірш (Marianne Hirsch, Family Frames. Photography, Narrative and Postmemory (1997), – характеризує досвід тих, що виростали у тіні розповідей про події, які відбулися до їх народження. Їхні власні спогади мусили поступитися місцем історіям попередніх поколінь, що формувалися у травматичних умовах, яких ані до кінця не зрозуміли, ані не відтворили”.\nПостпам’ять цілком зрозуміла у родинах, обтяжених травматичним минулим. Проте, чому сьогодні вона виривається поза межі свого кола? Чому, попри давній інстинкт ізоляції “заражених нещастям”, постпам’ять перевалює через стіни госпісів чи психіятричних закладів і передається не лише окремим особам, а й цілим суспільствам?\nЯвище це має характер переміщення – воно відбувається у замінному, символічному просторі і часі. В иншому місці й зі значним запізненням стосовно до подій, на які покликається.\nНасправді постпам’ять приводить у рух факт поступового відходу первинних жертв травми. Масовість постпам’яти, її багатоголосся, феномени на зразок Вількомірського – людини, яка перфектно, хоча не відомо для чого, присвоїла собі чужу травму, а також такі явища, як тривала присутність Голокосту у свідомості американського суспільства (у Вашинґтоні існує Музей Голокосту, хоча немає музею чорних невільників чи винищених індіян) – усе це вказує на те, що у гру вступає особливий, мітотворчий елемент3. Постпам’ять – це пам’ять замінна, привласнена, це пам’ять не на своєму місці. Саме тому вона не може померти своєю смертю. Постпам’ять радше вибухне, аніж відійде у непам’ять, а зібравшись після вибуху, знову розпочне свою сізіфову, par excellence мітичну, працю.\nЦе явище досконало вписується у горизонт “посттравматичної культури”, яка бурхливо розвивається з кінця 80-х років як реакція на попередню героїчну “культуру мовчання”. Посттравматична культура збирається навколо центральної травми, задавненої і витісненої, яка несподівано повертається і піддає ревізії цілу поточну дійсність. Культура ця не бажає зцілення – вона радше сповнюється в обсесивному придивлянні до незагоєної рани. Травма стає фетишем, маскою “чогось иншого”, таємницею, яку культура, сама несвідома, не зможе повідомити инакше.\nДім із привидами\nОдна із метафор, до яких удаються дослідники цієї дивної травми, є метафора “кістяків у шафі” або “будинку з привидами”. “Духи минулого, – пише Домінік Ля Капра, автор важливої книги про посттравматичну культуру (Dominick LaCapra, Writing History, Writing Trauma), – це мотиви, які навідують нас і які через замішання у символічному порядку, через відсутність ритуалів або випадків смерти настільки трансґресивні і незрозумілі, що їх важко або й неможливо перетерпіти у жалобі, отож вони блукають, нічийні, по нашому посттравматичному світі. Якщо вже про це зайшла мова, то ніхто, жоден індивід чи група, не може мати на них виключного права. Коли вони вже навідують чийсь дім (народ, групу), то хвилюють усіх його мешканців, навіть тих, які бувають у ньому лише мимохідь”.\nЛя Капра не належить до тих, які дивляться на посттравматичну культуру без підозри. Навпаки. Критицизм щодо її зловживань (приклади Вількомірського-імітатора, Ґольгаґена-“расиста” чи Ланцмана-месника, який навмисне висміює своїх нацистських співбесідників) і фальсифікацій (елементи “спасенного кічу” у “Спискові Шиндлера” Спілберґа, у “Ковші” Вайди і в “Життя прекрасне” Беніні), усвідомлення перекручень, які виникають із надмірного болю і добрих намірів або, навпаки, через апатію і перебільшену обережність, її причетність до всякого роду перебільшень – ось вихідний пункт його роздумів. І тому Ля Капра істориків вважає людьми, які найбільшою мірою призначені, через свої свідчення, запобігати ексцесам повторної, виродженої постпам’яти.\nПроте, це призначення не є безумовне. “Метою історичного розуміння є не лише цінне з професійного огляду реєстрування минулого, але також підтримка критичної, точної і цілком доступної пам’яти про значні події, які стають частиною публічного простору. Із цим пов’язаний складний, инколи неможливий до виконання, обов’язок праці задля повернення – принаймні символічного, посмертного – гідности жертвам, якої їх позбавили виконавці злочину. Часом історичний дискурс утягується у сам процес оплакування і приготування похорону”.\nПідтримувана істориками “докладна, критична “робота пам’яти” була б пов’язана з варіянтом активного забування, коли минулому дозволяється відійти”, аби суспільна енергія, зв’язана відпиханням жаху, могла нарешті звільнитися.\nЯкщо погодитися з позицією Ля Капри, то на питання, чому сьогодні масова публічність огульно відкидає “порядну” історіографію, належало б відповісти, що таке відбувається, бо історіогафія не забезпечила “критичної, докладної, цілком доступної пам’яти” і так і не вийшла із ролі “жалібниці”. У книгах Ґроса і Ґольгаґена люди шукають того, чого не знаходять деинде: морального кисню, який вивільняється тоді, коли ставляться запитання, на які немає відповіді.\nЩо відбувається, коли дослідник (як також будь-яка инша людина) замість протиставитися впливові, який справляє на нього минуле, намагається цей вплив зіґнорувати? Поточний погляд, що виражається максимою “очі не бачать – серце не болить”, суттєво відрізняється від позиції психологів, які повторюють за Зиґмундом Фройдом, що витіснення психічних змістів не тільки не означає їх позбуття, а навпаки – провадить до ще глибшої, ще складнішої від них залежности. Якраз про це свідчить “Нездатність до жалоби” Александра і Марґарети Мічерліх, із її невиплаканою німецькою любов’ю до сильних людей, а також спостереження Данієля Кон-Бендіта і Ґерда Конена (“Das rote Jahrzehnt”), що лівий тероризм 60-х років у Німеччині становив реакцію затаєної пам’яти про гітлерівське минуле.\nІсторична травма, яку з якихось міркувань заперечено, викликає до життя два патологічних явища. Нагорі, у молодшій верстві, з’являється уже згадувана постпам’ять, а навколо її джерел простягається огороджена територія історичних табу. Історичні табу виникають навколо слідів історії, які визнано руйнівними для психічної рівноваги чи ідентичности, у зв’язку з чим їх придушують доти, доки вони не зникнуть у підсвідомості. Те, що книга Ґроса, а ще раніше стаття Міхала Ціхого (Michał Cichy, Polacy – Zydzi: czarne karty Powstania //Gazeta, 29 січня 1994 р.), наштовхнулися на таке сильне несприйняття, можна пояснити, у тому числі, й порушенням названих табу.\nУ дискусії про Єдвабне виступили всі чотири варіянти оборонних стратегій, властивих історичним табу:\nзаперечення, що провадить до навмисного ідеологічного витіснення (затушовування правди або просто звичайна брехня);\nнесвідоме витіснення (забування на зразок того, що допомагало німцям після війни, які прагнули утекти від минулого);\nвитіснення коґнітивного типу (пошук псевдораціональних виправдань);\nвитіснення мітичного типу.\nНайбільш яскраво виявилося останнє з названих витіснень. Воно стало відомим після твердження Томаша Стшембоша про те, що масові вбивства у Єдвабному чинили “23 виродки і колаборанти, з передбачуваною імпліфікацією, що хто здійснює подібні злочини, дефінітивно стає виродком, отож народ, з якого він походить, залишається незаплямований. “Теорія виродків” могла так само знайти застосування до польського шмальцовніцтва явища, яке у першу чергу заслуговує на табуювання (шмальцовнікамі називали людей, що у часи Другої світової війни шукали і шантажували євреїв, що переховувалися поза межами ґетто, і часто видавали їх німцям.- Прим. ред.). Подібну функцію також виконували досі нічим не підтверджені пошуки доказів присутности німців у містечку 10 липня 1941 р.\nДальший засяг висновку Стшембоша – суґестія, що антисемітські настрої у Єдвабному були результатом співпраці місцевих жидів із НКВД під час совєтської окупації – міг би знайти собі місце поміж мітичним і коґнітивним типами витіснення. Подібно й спроби скомпрометування Яна Ґроса як “соціолога” чи здевальвування автора першого повідомлення про злочин Шмуля Васерштайна як аґента UB мали на меті зменшення пізнавального дисонансу між тим, що відомо про власне минуле (убивства польськими руками), і власною думкою про себе (поляки не вбивають, хіба лише у потребі самозахисту, натомість самі стають жертвами). Убивства у Єдвабному хотілося б пам’ятати як криваву помсту колаборантам, почасти виправдану, а тому не треба вірити “соціологам” і “аґентам”.\nУ категорії несвідомого витіснення у контексті дискусії про Єдвабне останні два місяці встановився і підтримувався збірний образ, до якого ввійшли усі історики, які, займаючись районом Ломжі, до моменту появи фільму Аґнєшки Арнольд і книги Ґроса не цікавилися темою убивств у Єдвабному, Радзілові чи Вонсочі.\nДо тієї самої категорії витіснення можна зачислити арґумент Томаша Шароти (Szarota), який прозвучав у розмові з журналістами тижневика “Tygodnik Powszechny”: “Я не (...) певен, чи підтримка Ліги Польських Родин на останніх виборах не була якоюсь мірою спричинена затятою реакцією на дебати про Єдвабне”. Хоча арґумент цей і сформульовано ex post, він мав би подібну нормативну силу, як і приказка “тихше їдеш – далі будеш”, яку так уперто повторюють у польському і закордонному дискурсі, що стосується жидів. Його імплікацією є застереження перед фуріями національної ворожнечі. Якщо розглянути цей арґумент у психоаналітичних категоріях – Фройд писав, що порушення табу “має бути піддане суворій карі або ж усі члени спільноти мають його спокутувати, позаяк вони всі не повинні внаслідок цього постраждати” – то він може допровадити до висновку, що у зв’язку із не таким уже зразковим, не надто одностайним покаранням Яна Ґроса наслідки його блюзнірства на наших очах падають на цілий народ (у ролі фурії виступала б Ліга Польських Родин).\nОстанній тип витіснення, подекуди найменш цікавий, презентують тексти істориків, що їх публікує “Nasz Dziennik” і популярна преса. Вони окреслюють справу Єдвабного як “фальсифікацію історії” і “попередню гру”, після чого перед Польщею буде висунута “вимога сплатити максимальні відшкодування за жидівські посілості”. До цих голосів долучилася частина ієрархів Католицької Церкви, які, як єпископ ломжинський Станіслав Стефанек, стверджували, що причиною звинувачень були матеріяльні претензії жидів. Голоси ці не вартували б уваги, якби не те, що вони пов’язуються зі старим мітом про “жидівську хитрість” і “жидівський список”, історичною конкретизацією якого ставали звинувачення у затруєннях криниць, профанації гостії і ритуальних убивствах. Виверження цього поліморфного міту відбуваються у випадках, що порушують почуття безпеки його носіїв і спонукають до насильства (погром у Кельце у 1946 р.).\nЗгадані чотири типи витіснення дозволяють описати патологію мислення, яке запрезентували польські історики у дискусії про Єдвабне. Проте, справа тут не обмежується патологією. Набагато поширеніша, небезпечніша і водночас важча для виявлення позиція “професійного одеревіння”, яку представив mainstream дослідників, що висловлювалися публічно. Його причини, надзвичайно складні, криються у науковому формуванні цієї групи і виражаються у ревному дотриманні специфічно потрактованих засад професіоналізму. Їм буде присвячено наступну частину цього тексту.\nХвора людина Европи\nЗгідно з класичним визначенням, травма викликає розщеплення “афекту” (досвіду) і “репрезентації” (пізнавальних дій). Ля Капра пише: “Втративши орієнтацію, людина відчуває щось, чого не може собі уявити, і водночас, задеревівши, намагається уявити собі щось, чого не здатна відчути”. Спостерігаючи за історією дискусії з приводу книги Ґольдгаґена чи Ґроса, важко позбутися враження, що громадськість та історики – це два окремих аспекти людини, що слабує на постпам’ять. Аспекти, які настільки прецизійно розділили між собою “досвід” і “пізнання”, що, коли вдатися до певного перебільшення, перше цілком опинилося на боці громадськости, а друге – на боці істориків.\nЯка травма криється у постпам’яті цього “хворого”? Не досить сказати, що це ущільнена воєнна травма. Властиво, це переплетення травм, а постпам’ять – це кілька взаємно ворожих, хоча тісно між собою пов’язаних пам’ятей.\nЗ одного боку, маємо тут пам’ять жидівську – про зростання антисемітизму у передвоєнному часі, про трагедію польських жидів, асимільованих і неасимільованих, покинутих у ґеті, від яких відмовився народ, який вони обрали, та й “вибраний народ” теж не поспішив на допомогу. Далі йде Шоах, а потім повторювані, перервані кількома періодами ілюзій, вигнання.\nЗ иншого боку, маємо не менш складну польську пам’ять – пам’ять “зраджених на світанку”. З цього боку список зрад довший, а винуватці менш схильні до спокутування. У списку, окрім німців і росіян, також найближчі союзники Польщі у вересні 1939 року і в Ялті. Союзники, які не тільки пасивно погодилися із сталінською анексією країни, але, як доводить історія катинської брехні, активно її підтримували. Можна дискутувати, чи жиди, які саме у цей час з’являються у переліку зрад (восени 1939 р., коли вони “хлібом і сіллю вітали більшовиків”, а потім як “жидокомуна” і “кати з UB”), справді завинили найбільше. Запал, із яким їх оскаржують, наводить на здогад, що у звинуваченнях на їхню адресу можуть знаходити вихід також і ті жалі, непорівняно більші і набагато важчі для артикулювання.\nВражає симетрія цих “двох пам’ятей” і “двох правд” з їх уїдливими запереченнями. Наскільки першу з них пригнічує і мобілізує брехня освєцімска, настільки другу ранить і під’юджує брехня катинська. Змагання обох цих правд увиразнилось у встановленні на одній і тій самій варшавській вулиці двох нових пам’ятників, що символізують сеґреґацію польської і жидівської пам’яти: на початку Ставків знаходиться пам’ятник Umschlagplatz, а в кінці – пам’ятник вивезеним на схід. Як на освєнцімскому ґравії польська пам’ять боролася з жидівською, так само й на території колишнього варшавського ґета воюють один з одним два вивози, дві травми.\nУ суперечці про “Сусідів” ці різні пам’яті зіткнулися і взаємно одна одну витіснили, після чого кожна з них стала галасливо домагатися виключности. “Людина”, в нутрі якої відбулося зіткнення, захворіла, її хвороба виявилася у згаданому вже кардинальному розщепленні: увесь “досвід” опинився у громадськости, а все “пізнання” залишилося історикам.\nНаскільки громадськість під час дискусії про Єдвабне переважно ототожнювала себе то з жертвами, то з виконавцями убивства, настільки й позиція професійних істориків нагадувала післятравматичну апатію.\nЯкби це порівняння суперечки про Єдвабне з психікою людини, що пройшла через випробування, повести ще далі і поставити питання про можливості лікування пацієнта, то результат напевно б залежав від надання йому ліків, які б змогли, з одного боку, витягнути його з апатії, а, з иншого, навчили б його критицизму. Якби ми раптом уявили собі якийсь инший, ліпший світ, такими ліками могла б бути емпатія. Пишу це, усвідомлюючи, що у контексті дискурсу Єдвабного кожна згадка про емпатію видається похмурим жартом.\nНасамперед окреслимо, чим така емпатія не є. Це не повна ідентифікація, така собі безумовна “симпатія”, у якій, хай які шляхетні були б її наміри, инший завжди зникає, а замість нього з’являється сам медик-симпатик, що несвідомо привласнює собі чужий голос й чужі ознаки. На відміну від такої “симпатії”, емпатія була б співчуттям, у якому ніхто не виступав би у ролі лікаря, а ліками, що склеювали б травматичне розщеплення, були б уважність і повага, як також усвідомлення, що чийсь болісний досвід ніколи не стане нашим. Не будучи механічним компромісом, емпатія мала б шанс дійти до рації обох сторін спору, ніколи їх при цьому не нівелюючи.\nТакий happy end міг би бути у постпам’яти. Завдяки посередництву емпатії, досвід громадськости і пізнання істориків могли б знову поєднатися. Громадськість збагатилася б “критичною, докладною і цілком доступною пам’яттю, а історики відновили б утрачене чуття.\nЗвучить воно – на жаль – як відомий уривок зі Святого Письма: “Милосердя й вірність зустрінулися разом, справедливість і мир поцілувалися між собою” (Пс. 85, 11), і напевно, так само важко це здійснити.\nМова істориків, мовчання жертв\nНа думку Ля Капри, “історик повинен бути воднораз критичним інтелектуалом”, а аналіз правдивости історичних джерел “є необхідною, але не достатньою умовою для історіографії”, бо пошуки правди повинні супроводжуватися “емпатичним, пристосованим до явища розумінням і діялогом”. У Польщі цей погляд викликає радше посміх, аніж зацікавлення. Дослідник докладає чимало методичних зусиль для того, аби “не знати, що знає” і “не чути, що чує”. Якщо чуйність історика инколи притуплена, то це через те, що він з усіх сил намагається відповідати вимогам свого фаху.\nПрикладом може служити текст Анджея Пачковського (Andrzej Paczkowski, Debata wokоl “Sаsiadоw”. Prоba wstеpnej typologii // Rzeczpospolita, 24 березня 2001 р.). Ця типологія, що налічує чотири основні точки зору у дискусії про книгу Ґроса, проведена бездоганно і цілком відповідає вимогам наукового фаху. Погляди автора, одного з найважливіших істориків сучасности, у ній практично невидимі.\nПроте дивним чином невидимість поширюється також на саму справу, до якої стосується згадана дискусія. Оскільки говориться так, аби не було видно місця, з якого долинає голос, то в результаті не відомо, до чого власне стосується сама дискусія. Є тут якісь поляки, якісь жиди, німці, є також їх мотиви, проте нічого не названо по імені. Автор тільки раз відважився повідомити щось від себе: це спростування, яке торкається... походження автора “Сусідів”. Цей виняток із правила, яким керується текст, виглядає наче обмовка, але, як це буває з обмовками, стосується він до абсолютного meritum.\nУ польському публічному дискурсі інформація про те, що хтось є або не є жидом, і далі відіграє значну роль – досить згадати тут результати останніх досліджень CBOS (“Gazeta”, 6 серпня 2002 р.). Професор Пачковський, який “захищає” Ґроса так, як свого часу один із церковних ієрархів “захищав” Тадеуша Мазовецького4, діє згідно з правилами цього дискурсу. Я не збираюся приписувати йому поганих намірів, а хочу лишень показати, що, попри найліпші прагнення, навіть найбільш стриманий історик підлягає суспільним умовностям, і то тим більше, чим більше це заперечує.\nЦе заперечення знаходить цікаве висвітлення у цитованій книзі Ля Капри. На його думку, метою самоцензури, що її можна зауважити у працях істориків формалістичного і позитивістичного спрямувань, є “заперечення наслідків, які, на основі перенесення, досліджувана проблема могла б мати для актуальної ситуації дослідника”. У класичному фройдівському розумінні, перенесення звичайно полягає у повторенні або програванні у власному дискурсі травм минулого (так само того, що є предметом дослідження). Людська психіка трактує як присутні всі минулі ситуації – і то тим більше, чим сильніше вони витісняються. Тому у розповідях навіть найбільш дистанційованих істориків Голокосту щохвилини чути відголоски аналізованих жахів, з’являються випадкові слова, алюзії, оцінки. Історик бере участь у тих сеансах, виступаючи поперемінно у двох ролях: то він свідок, якого мучать докори сумління (і він намагається їх позбутися; для цього служать чотири стратегії боротьби з історичними табу), то винуватець зла, демон або ж іграшка у руках “історичної необхідности”. Якщо навіть, хоча трапляється таке доволі рідко, історик ідентифікує себе із жертвами, то однак – аби уникнути звинувачення в упередженості (цікаво, що лише представлення позиції жертв розцінюється як упередження) – не може цього ані прийняти, ані виявити. Тому точки зору, які не представлені у його оповіді, увесь час проникають на нові екрани постпам’яти, а отже млин міту працює на повну потужність.\nНа думку Ля Капри, оминання позиції жертв – це патологія загалом зрозумілих захисних механізмів, до яких підсвідомо вдаються історики. Ці механізми відіграють важливу роль, бо захищають особисту територію дослідника від уторгнення змістів, які перевищують його витривалість. Проте коли процес наближення до межі цієї витривалости вчасно не усвідомлений, то він набуває патологічного характеру, перетворюючись у “зацитькування” жертв.\nНехтування голосів жертв – це не тільки рутинна риса історіографії, а й par force вимір справедливости. Це яскраво видно на прикладі повоєнного процесу вбивць із Єдвабного, про який Анджей Жеплінський говорить так: “Потерпілі взагалі [на процесі] не виступають (...), немає прізвищ ні імен тих людей. Навіть коли суд і має перед собою у залі потерпілого, то як потерпілого його не трактує” (Gazeta, 20-21 липня 2002 р.). Отож “уникання упереджености” і “стремління до повного об’єктивізму” має свою ціну. Під час того повоєнного процесу нехтування позиції жертв зазнало значного, не лише мовного, спрощення, перетворившись урешті-решт у нехтування самих жертв. Професор Жеплінський: “Не зроблено ексгумації. На тому процесі не було жертв. Увесь злочин полягав у тому, що мешканці Єдвабного та його околиць загнали жидів на ринок і там їх стерегли. У вироку немає спалення жидів”.\nНехтування голосів жертв, особливо коли вони належать до національної меншини, не є особливістю лише польської історіографії. Консервативні історичні школи, які ще у ХІХ ст. сформувалися у Німеччині та инших европейських країнах, заанґажовані у побудову і зміцнення національної ідентичности, так само їх не вислуховували. На критику науки, особливо ідентифікації історика зі сильнішим, тривалий час здобувалися лише митці – такі, як Міцкевич (“наука гниє швидко”), Мілош (“наука не здатна говорити про цінності”), Герберт (“Метаморфози Лівія”). Вальтер Беньямін у своєму резонансному есеї “Про розуміння історії” писав: “До кого властиво прислухається літописець історизму? (...) До переможця. (...) Немає такого документу культури, який не був би водночас документом варварства. І як він сам не є позбавлений варварства, так само не є від нього вільний і процес переказу, під час якого переходить з одних рук в инші”.\nПро це говорять на базарі\nЛя Капра зауважує, що тією самою мірою, якою історик заперечує факт перенесення і відкидає “афективний, емпатичний компонент розуміння”, він опиратиметься навіюванню, що стосовно до минулого сам відіграє роль свідка. Він неохоче буде анґажуватися у цю роль, провокуючи, збираючи і співтворячи усні свідчення.\nПричину, чому польські історики так довго легковажили усні свідчення, можна вбачати у специфічному уявленні про фаховість. “Ґрос не може зрозуміти, – говорив Томаш Шарота, – чому раніше ніхто не зайнявся Єдвабним. Прецінь, каже він, досить було туди поїхати, зайти до кнайпи і порозмовляти з людьми. На це можу відповісти: історію не пишуть, відвідуючи бари. Це питання фаховости” (Tygodnik Powszechny, 2002, ч. 17).\nНеважко реконструювати причини, через які дослідник нехтує кнайпову oral history. Кожен, хто “їздив по барах”, знає, що участь у виникненні усного свідчення анґажує нас значно більше, ніж це дозволяють повсюдно прийняті моделі досліджень. Позаяк кожна розмова – і навіть така її специфічна відміна, якою є допит чи іспит (не кажучи вже про розмову за чаркою) – оголює ОБОХ співрозмовників, історики неохоче у неї вступають.\nЗрозуміло, що історики у жодному разі не повинні зупинятися на таких розмовах, проте зневажливому відкиданню нагоди запізнатися з тим, що говорять люди у кнайпах, себто із довільно вираженим самоусвідомленням групи, годі знайти раціональне пояснення. Кшиштоф Чижевський говорив мені, що у теперішній Сербії побутує вислів: “Чаршія знає”. У перекладі це може звучати так: “Про це говорить базар”. Для того щоб оцінити чаршію, не треба бути етнографом – досить читати детективи.\nУ того, хто розмовляє із жертвою злочину, з його винуватцем чи навіть зі свідком, набагато менше шансів вийти з цієї розмови не змінившись, у порівнянні з кимсь, хто у тиші архіву читає протоколи допитів, написані у третій особі. Той, хто слухає, хоче чи не хоче, дізнається, наскільки велике значення має те, у який спосіб ставиться питання, а звідси вже зовсім близько до того, щоб збагнути й оцінити “афективний, емпатичний компонент розуміння”. Як вправно підібраними питаннями зі співбесідника можна витягнути певні речі, так, розчарувавши його і збентеживши, можна легко позбавити бажання розповідати, особливо якщо предмет розповіді психологічно обтяжливий. Нагадаю слова Леона Кереса, директора Інституту Національної Пам’яти: “Власний професійний досвід дозволяє мені ствердити: те, що готові розповісти свідки, великою мірою залежить від особистости того, хто приймає їх повідомлення” (у: Jacek Zakowski, Rewanz pamieci). Хто не ставить перед собою певних питань, не почує і відповідей на них.\nЯк усе це стосується до професійного самоусвідомлення дослідників минулого? Гейден Вайт стверджує, що професійні історики становлять “екстремальний приклад пригніченої чутливости”. У Польщі цей погляд усе ще сприймається як єресь, якою не варто морочити собі голову. Проте якщо прийняти варварську ідею, що на світі існують речі, які не підлягають контролю нашої свідомости, і що опанувати їх зможемо лише тоді, коли виявимо бажання їх пізнати, то у провокативному твердженні Вайта можна відчитати намір, із яким після розмислу погодився б не один зацікавлений.\nЯ вже згадувала про гіпотезу Ля Капри, що антирефлексивність, методологічна стриманість і дистанціювання традиційної історіографії породжені страхом перед травмою. Як лікар вдягає перед операцією фартух, так само й історик натягає на себе щось на зразок панциря, і це має оберігати його особисту територію від проникнення небезпечних змістів. З цієї причини він тяжіє до максимального об’єктивізму, що має такі вияви:\nопредметнення того, що досліджується, у прагненні відсунути його на максимальну відстань (табуювання мови, несвідоме запозичення мови винуватців);\nвилучення позиції жертв (у спорі про Єдвабне їх мова була названа “мовою нещастя”);\nвіддання переваги “самоочевидним” свідоцтвам, які залишили винуватці (чому служили гарячкові пошуки у німецьких архівах фільму, який нібито відзняли гітлерівці у Єдвабному, а також документів, які стосувалися “командо5 Шапера”, Біркнера чи будь-якого командо взагалі);\nзосередження на винуватцях.\nПостає питання: скільки шансів бути об’єктивним залишається у дослідника, який, здійснюючи такого типу “об’єктивний” вибір джерел, ізолює себе принаймні від половини дійсности. І ще: якби дослідник так швидко не виключив “чуття”, чи був би він справді задоволений із несвідомого fascinatio, яке, внаслідок співвідношення допущених позицій, виникає між ним і його читачем – з одного боку, і винуватцями зла – з иншого.\nПро ціну пригнічення чутливости, а також про те, що “повернення витісненого” заторкує навіть найсумлінніших дослідників, свідчить один виразний приклад, узятий із розмови Яцека Жаковського і Томаша Шароти (“Rewanz pamieci”).\nЖаковський: “Зрозуміло, це надзвичайно важко собі уявити, але дуже багато до роздумів про напруження терору і страху може дати факт, що у перші дні – ще перед приходом ґестапо – не лише поляки бездіяльно спостерігали за злочинами, які здійснювано супроти жидів. Инші жиди також”.\nШарота: “Не беруся того пояснити. Можна, звісно, послатися на неґативні стереотипи. (...) Але стереотипи ніколи не пояснюють історії, натомість часто її фальсифікують. Так чи инак, важко зрозуміти – Ґрос у своїй книзі також не намагається це пояснити, – чому 1500 здорових, уповні сил осіб, яких вело на смерть менше сотні озброєних лише киями злочинців, не пробували боронитися ні навіть утікати. (...) У книзі Ґроса описано ситуацію, яка може трохи відкрити таємницю. Це історія Міхала Куропатви – жидівського фірмана, який за совєтських часів ховав у себе польського офіцера. Перед ворітьми стодоли хтось висмикнув його з юрби, щоб урятувати йому життя. Він вибрав смерть разом з иншими. Ґрос порівнює вибір Куропатви до позиції Януша Корчака, але не наводить фрази, яку, згідно з повідомленнями свідків, Куропатва тоді вимовив: “Куди піде равин – я піду за ним”. Ці слова також варто зрозуміти, коли є бажання збагнути феномен Єдвабного”.\nПрофесор Шарота, здається, дає зрозуміти, що, “коли є бажання збагнути феномен Єдвабного”, належить, по-перше, взяти до уваги те, що самі жиди спричинилися до того, що так багато їх загинуло, а по-друге – що дії Куропатви не варто прирівнювати до рішення Корчака, бо той, хто йде за своїм равином, на таке порівняння не заслуговує. Отож у своїй інтерпретації Шарота йде услід за тими, які – часом із підлости, а частіше з жалю до самих себе – від непам’ятних часів звинувачують і стигматизують жертв.\nПодібні звинувачення раз по раз падали з боку нашої християнської традиції. Відштовхуючи тих, поділяючи смерть на героїчну і негероїчну, наші співвітчизники тим самим відштовхували самих себе, власні історичні трагедії, а також несвідомо повторювали жест сеґреґації, підсумком якого колись стали ґето і Голокост. Погано, коли подібному “примусові повторення” підлягають нинішні історики.\nУ клубі істориків\nУявлення істориків про те, що таке сумлінність у їхній дисципліні, раз по раз перетинається з тим, що Ганс Ґеорґ Ґадамер називав найпідступнішим передсудом – з ілюзією дослідницької невтральности. Саме вона є причиною того, що дослідники підлягають як історичним табу, так особистим передсудам і стереотипам, що у результаті піддає їх спокусі цинізму. Так звана невтральність, яка полягає у пригніченні того, що насправді думаємо і відчуваємо, спричиняє напад із засідки: передсуди повертаються, ще більше укріплені, а сили, які можна було б застосувати для їх розпізнання, зараз спрямовані на маскування й обґрунтування поглядів, від яких не бажаємо відмовлятись.\nЕвропейська філософська традиція дуже добре знає цю небезпеку називає її vis a tergo – ударом із найменш сподіваного боку. Саме під її впливом порада Таціта – sine ira atque studio – перетворюється на свою протилежність – на відмову від критицизму і напівсвідоме обґрунтування неслушности.\nУ Польщі історик володіє неймовірною силою. Як писав Юзеф Чапський, він в одному ряду з провісниками, важливість яких небезпідставно порівнюють із вагою пророків у стародавньому Ізраїлі.\nВоістину велика відповідальність польського історика. Він є тим, кому довірено скарб ідентичности, хто повинен пронести його через хаос і зберегти. Проте аби скарб цей не пропав, його не досить добре сховати. Закопані гроші тліють, валюта девальвується, металеві частинки біжутерії вкриває иржа. Наші історики так рідко переглядають депозит, що я, як людина малої віри, уже впала у сумнів, чи хтось із них ще за мого життя зможе на це здобутися. І навіть на гадку не могло мені спасти, що хтось підніметься не тільки на історичні табу, а й поставить під питання сам “принцип дискретности”, що зобов’язує у клубі істориків. У рамках цього принципу визнання, що події, про які пише дослідник, справляють на нього враження – зворушують, жахають, переслідують, змушують покинути тему або, боронь Боже, змінити методологію, – є чимсь нечуваним. Таке пасує хіба соціологам і жінкам, бо соціолог має таке відношення до історика, як жінка до чоловіка.\nЗаслуга Яна Ґроса полягає у тому, що він здобувся на відвагу зрозуміти, яку роль у вивільненні досвіду, ув’язненого у постпам’яті, відіграє нині історик. Після чого зробив те, що повинен був зробити. Можна його вигнати за це з клубу істориків – або змінити правила.\nЩодо правил іще додам, що принцип дискретности – “про нас самих радше помовчимо” – спершу з’явився в Европі як вимога аристократичної етики, а не міщанського savoir vivre. Його функцією була боротьба із нарцисизмом, а не уникання ризику або замовчування того, що лежить на думці чи на сумлінні, бо инакше це вступало б у суперечність із принципом правдивости, який стоїть понад принципом дискретности. Лише у міщанській етиці гідним стало те, що етика попередніх епох вважала за ганьбу – замовчування того, що є на думці і що є нашою суттю. У поєднанні з ідеологією позитивізму, потрактований у такий спосіб принцип дискретности став справжньою трутизною для духа, не кажучи вже про тіло. Тривале розрізнення “досвіду” і “пізнання” – це його робота.\nМені вже не раз доводилося чути, що принцип дискретности демасковано як “продукт чоловічої аскетичної традиції”, вияв “прагнення у пошуках правди переступити тілесні межі” (Robin May Schott). Проте я ніколи не здавала собі справи, що хтось, хто у пошуках істини “переступає тілесні межі”, може спіткнутися об чиєсь тіло – і навіть його не зауважити. Коли професійна апатія стає нормою, історія перетворюється на “розповідь шаленця – голосну, верескливу, позбавлену сенсу” (Шекспір).\nКоли у світі, у якому панує подібна візія історії, з’являється така книга, як “Сусіди”, а услід за нею “посттравматичний шал”, цей факт належить трактувати не як вияв хвороби, а як ознаку здоров’я, ба навіть “доказ існування” – у тому значенні, про яке пише Ганна Краль.\n1 Єдвабне – містечко у Польщі, де у час Другої світової війни польські мешканці замордували своїх сусідів євреїв.\n2 “Підприємство Голокост” – це назва провокаційної книги Нормана Фінкельштейна, яка з’явилася у 2000 році і звинувачувала жидівське лобі у США у тому, що воно “робить собі на Голокості капітал”. (Прим. ред.)\n3 Bruno Doessekker, або ж Benjamin Wilkomirski – швейцарець, який у 1995 році опублікував книгу “Bruchstuecke”. У ній він описав своє дитинство – дитинство жидівської дитини, в’язня Майданека та Освєнціма. Через три роки виявилося, що ці спогади – цілковита вигадка автора. (Прим. ред.)\n4 Пояснюючи, що його предки не були жидами. (Прим. ред.)\n5 Командо (нім. Kommando) – у гітлерівських концентраційних таборах робоча група із в’язнів, що підпорядковувалася німецькому наглядачеві. (Прим. пер.)\nПереклала Наталка Римська


Скарлетт Йоханссон рекламує Louis Vuitton - Гламур - TCH.ua\nСкарлетт Йоханссон рекламує Louis Vuitton\nГламур 6 серпня 2007, 15:52\nСкарлетт Йоханссон. (Фото: Daily Mail)\nГоллівудська зірка Скарлетт Йоханссон в червоних нарядах знялася для нової рекламної кампанії легендарного французького Будинку Louis Vuitton.\nГоллівудська зірка Скарлетт Йоханссон в червоних нарядах знялася для нової рекламної кампанії легендарного французького Будинку Louis Vuitton. Цього разу Скарлетт, яка вже давно співпрацює з відомою маркою, опинилася в цікавій компанії: у рекламі зимової колекції беруть участь колишній радянський лідер Михайло Горбачов і французька акторка Катрін Денев.\nЙоханнсон продовжує експлуатувати свій фірмовий стиль старого голлівудського гламура і на нових знімках, як завжди, демонструє ідеально білу шкіру і прекрасну фігуру, з'явившись у вельми провокаційних позах, повідомляє Daily Mail.\n22-річна зірка, яку, з чуток, пов'язували романтичні відносини з поп-виконавцем Джастіном Тімберлейком і актором Райаном Рейнольдсом недавно заявила, що вона спокійно відноситься до своєї плотської зовнішності. Зірка відзначила: "Я думаю, що в житті кожної людини наступає такий момент, коли він починає сприймати власне тіло таким, яке воно є. Я не хочу нічого в собі міняти. Я така, яка є, і прагну цінувати це".\nВтім, поки зірка не має наміру демонструвати своє тіло на широкому екрані. Недавно Йоханссон спростувала чутки про те, що планує зіграти порнозірку Дженну Джеймсон у фільмі, присвяченому її життю і заснованому на автобіографії під назвою "Як займатися любов'ю подібно до порнозірки".\nРаніше 33-річна Дженна оголосила, що хотіла б, щоб головну роль в цій кінокартині зіграла Йоханссон. Офіційний представник Йоханссон заявив в інтерв'ю журналу People: "Скарлетт ніколи не бачила сценарій фільму, і до неї ніхто не звертався з цього питання. Крім того, вона не зацікавлена в даній ролі".\nВ даний момент Скарлетт знімається в новому фільмі свого улюбленого режисера Вуді аллена в Барселоні. У фільмі, який стане третьою спільною роботою Аллена і Йоханссон, також зіграє іспанська зірка Голлівуду Пенелопа Крус і серцеїд Хавьер Бардем. Скарлетт проведе в Іспанії близько семи тижнів, відвідає провінцію Астурія, після чого повернеться до Нью-Йорка.


кафе: последние новости на тему кафе - Телеканал TV5\nВ Олександрівському районі Запоріжжя продовжують роботи з благоустрою територій. Цього разу під зніс пішов велетенський літній майданчик кафе.\nВже через 2 дні, 24 лютого, у Запоріжжі, як і по всій країні, почне діяти адаптивний карантин. Стало відомо, як у цей період працюватимуть заклади харчування.\nВ Запорізькій області власницю кафе оштрафували через клієнтів, які сиділи в закладі після 11 вечора\nУ селищі Михайлівка власниця кафе під назвою «Роксолана» отримала штраф у розмірі 34 тисяч гривень за те, що після початку комендантської години там чекали таксі відвідувачі, пише портал Депо.Запоріжжя Читайте…\nУ суботу, 15 серпня, на запорізькій набережній в одному з кафе сталась пожежа. На місце оперативно прибули рятувальники Читайте також: Запорізькі волонтери за допомогою дронів розшукують зниклих людей\nДо Запоріжжя приїздив «Ревізор»: кому дісталася омріяна табличка\nЩе перед введенням карантину до Запоріжжя приїздила знімальна група проекту «Ревізор» Перевірки влаштували у декількох різних закладах, але табличку вдалося отримати лише одному.\nУ Запоріжжі продовжують наводити лад у сфері благоустрою територій. Днями вирішили питання незаконно розміщеного літнього майданчика прямо у центрі міста.\nВласник кафе у центрі Запоріжжі вирішив встановити літній майданчик, та отримав за це покарання. Адже дозволу на встановлення конструкції він так і не отримав.\nФахівці Держспоживслужби продовжують перевірки дотримання карантинних мір у громадських місцях Запоріжжя. Фіксують нові порушення.


Сімейний бюджет: як керувати грошима\nЗнання Грудень 27, 2015\nЯкими б ідеальними не були б відносини, завжди залишається одна “незручна” тема – фінанси. Молоді сім’ї часто замислюються, яким чином правильніше розділити витрати, як ставитися до загальних грошей. Коли ви стали однією сім’єю варто відкрито поговорити на цю тему, розповісти про своє бачення ситуації і вислухати партнера.\nAdviceIQ рекомендує після того, як ви почали жити разом, усвідомити, що ви перестали заробляти на себе, тепер ви з чоловіком або дружиною працюєте для великої скарбнички на двох.\nЗагальна тільки частина грошей\nПравда тут може виникати конфліктна ситуація, коли один з подружжя заробляє більше або більша допомога, яку надають його батьки.\nВиникає конфлікт інтересів, і завдання сім’ї знайти компроміс, який може полягати в тому, що щомісяця буде відкладатися оговорена частина грошей, решта ж доходів будуть витрачені на власний розсуд кожного.\nУ цьому варіанті підійде модель сімейного бюджету, коли подружжя ведуть роздільні гаманці. При скоєнні загальної покупки на благо сім’ї чоловік і дружина виділяють зі своєї кишені потрібну суму грошей. Природно, що такий стан речей прийнятно при однаковому доході кожного з подружжя, але якщо один більш успішний, має більш високий дохід, можуть виникати образи і непорозуміння.\nКоли один з партнерів заробляє більше ніж інший, то ділити все навпіл вже не вийде. У цьому випадку гроші повинні розподілятися за можливостями, тобто левова частка витрат лягає на плечі більш успішної людини. Добре, коли за певним сімейним бюджетом ведеться контроль, причому однією людиною, тим, хто чудово розуміє, куди вигідно вкладати гроші зараз. Саме він буде відповідати за збереження коштів, і мати вагоме слово в питаннях великих витрат. Варто відзначити, що це право не переходить автоматично в руки самого активного добувача, адже грамотно розподіляти гроші може і непрацююча людина, але більш успішна в цьому напрямку.\nДіти змінюють все\nСитуація трохи змінюється, коли з’являються діти і тоді варто спланувати витрати так, щоб ви не відчували дискомфорту, адже на малюків доведеться витрачати значну частину заробітку. Якщо ж діти у вас тільки в планах, постарайтеся заздалегідь потурбуватися про те, щоб, коли вони з’являться, ви не відчували фінансового дискомфорту.\nПісля того, як у вас з’являться діти, ви зможете відчути весь смак відповідальності. Тепер ви не відповідаєте самі за себе, вам необхідно подбати, щоб маленька людина максимально ні в чому не потребувала. І не забувайте, з кожним роком витрат буде все більше і більше.\nПісля появи дитини на світ, одному з вас доведеться піти в декрет, на плечі ж іншого ляжуть практично всі витрати. Будьте готові до цього не тільки накопичивши грошей, але й морально. Вам доведеться усвідомити всю серйозність і відповідальність ситуації.\nЗаздалегідь почніть думати про це і починайте збирати гроші заздалегідь. Відповідайте собі, яким ви бачите своє спільне життя через кілька років і що потрібно зробити, щоб плани стали реальністю. Не відкладайте на потім, починайте вже зараз робити все для того, щоб у вашому майбутньому було хоч трохи менше проблем.\nДуже важливо не просто на словах або на папері розподілити гроші. Якщо їх потім залишити в одному місці, в загальній так сказати “купі”, важко сподіватися на пам’ять і дисципліну кожного члена сім’ї. Їх потрібно систематизувати, чітко виділити обговорену на які-небудь потреби суму в окрему групу, “купку”. Заведіть для цього окремі конвертики і зробіть відповідні написи.\nУ кожній родині витрати можуть бути різними. Але для того, щоб максимально повно задовольнити всі свої потреби зараз і подбає про своє майбутнє добробут, варто передбачити наступні конвертики:\nПродуктові закупівлі (базовий набір основних продуктів на місяць).\nЩоденні витрати на продукти та інші потреби.\nІнвестиції (це гроші на ваше майбутнє, на які-небудь довгострокові цілі). З будь-якого доходу їх можна і потрібно виділяти.\n“Заначка”. Обов’язковий конвертик. Це резерв на непередбачені витрати, форс-мажорні обставини. Якщо вона не придалася, не витрачайте її на придбання чергової дрібнички, збережіть її в довгостроковий резерв. Рано чи пізно в будь-якій сім’ї виникають різні ситуації, коли несподівано потрібні грошові кошти, і тоді цей конвертик вас підстрахує.\nРозваги, відпочинок. І це дуже важливий конвертик. Виділити окремо суму, яку можете собі дозволити витратити на кіно, театр, відвідування друзів, поїздки за місто.\nЯкщо є діти, виділити конвертик на кожну дитину, навіть у багатодітній сім’ї.\nПари, у яких загальний бюджет, більш стресостійкі та гнучкі. Вони відчувають свою відповідальність за сім’ю і розуміють, що багато залежить саме від них.\nЯкщо ви молоді, повні сил і енергії, не забувайте, що всі можливості в ваших руках. Разом з чоловіком ви можете постійно відкривати нові життєві грані, це стосується і грошей. Вас ще мало що сковує, тому не бійтеся шукати нові способи для заробітку. Поки у вас немає дітей постарайтеся максимально віддатися справі, яка приносить вам задоволення. Це буде відмінною можливістю знайти свою сферу діяльності і можливістю отримати за це матеріальну винагороду.\nСімейний бюджет: як керувати грошима 5 out of 5 based on 1 ratings. 1 user reviews.


Автор РЕДАКЦІЯ ПОРТАЛУ від\t 31 Березня, 2022 Корисне\nМінсоцполітики спільно з ЮНІСЕФ розпочинають багатоцільову програму грошової допомоги для незахищених родин із дітьми, які постраждали через військове вторгненя рф та потребують фінансової підтримки. Додаткові виплати в рамках програми мають посилити держпрограми підтримки внутрішньо переміщених осіб, започатковані нашим Урядом.\nДопомогу зможуть отримати такі категорії:\n1. Родини, які мають трьох і більше неповнолітніх дітей, з яких принаймні одна дитина не досягла двох років;\n2. Cім’ї з двома або більше дітьми, де одна дитина має інвалідність. Розмір виплат Фіндопомога складає 2 220 грн для кожного члена сім’ї на місяць, але не більше як для п’ятьох людей.\nВиплату даватимуть одноразово на три місяці, тобто суму за три місяці одним платежем. Така грошова допомога здійснюватиметься визначеним категоріям додатково до виплат, які проводяться за державними програмами, зокрема додатково до виплати внутрішньо переміщеним особам на проживання.\nПодати заявку на отримання допомоги можна на сайті: register.unicef.org. На сайті необхідно заповнити анкету та обов’язково перевірити коректність внесених даних. Зокрема, потрібно буде надати інформацію про всіх членів сім’ї та банківський рахунок, на який буде здійснюватись виплата. Фахівці ЮНІСЕФ та партнери розглянуть кожну заявку й перевірять достовірність інформації та відповідність усім критеріям. Учасникам Програми надійде СМС про ухвалене рішення. Переказ має надійти за 4 тижні після подання заявки.\nЯкщо у вас виникнуть труднощі або додаткові питання, зверніться на гарячу лінію «Спільно» за номером: 0 800 600 017. Дзвінки безплатні та приймаються щодня з 8:00 до 22:00. Міністерство соціальної політики України повідомляє, що наразі розглядається можливість розширити програму на інші вразливі категорії сімей.\nПопередня новинаА У ВІНОК ВПЛІТАЄТЬСЯ Й ЛЮБОВ…\nНаступна новина Як переселенцям отримати 2 тисячі гривень на дорослого та 3 тисячі гривень на дитину\n18 Квітня, 2022 0\n2 Квітня, 2022 0\n31 Березня, 2022 0


ГОТОРН, Натаніел ❤ | Шкільні твори\nГоловна ⇒ 📌Біографії ⇒ ГОТОРН, Натаніел\nНалежав до давнього пуританського роду; його далекий предок був суддею на сумнозвісному Салемському процесі над відьмами. Батько письменника помер, коли сину виповнилося чотири роки. Готорн зростав хворобливою, схильною до усамітнення дитиною, захопленою читанням, зануреною у свої думки, замкнутою.\nТаким запам’ятався він сучасникам і в зрілі роки. Навчався у Боудойнському коледжі (1821-1825), де серед\nйого однокласників був Г. В. Лонгфелло. Майже все життя прожив у містах Нової Англії – Сейлемі, Бостоні та ін.; спочатку змушений був заробляти на прожиття, виконуючи чиновницьку роботу, а вільний час віддаючи літературній праці. Його творчість і світовідчуття були органічно пов’язані з Новою Англією, найдавнішою територією Америки, куди ще на початку XVII століття прибули перші переселенці-пуритани, котрі втекли від релігійних утисків і заснували колонії на американській землі.\nЦе були люди суворі, працелюбні і водночас фанатичні у своїй вірі. Нова Англія епохи піонерів-переселенців, її дух, її люди –\nвсе це стало воістину “країною Готорна”, місцем дії багатьох його творів з їхнім похмуро трагічним і водночас яскравим колоритом. Письменнику імпонували моральна цільність, волелюбність пуритан, але відштовхували прояви нетерпимості.\nГ. писав, що ладен десять разів озирнутися на минуле, аніж один раз поглянути в обличчя майбутнього.\nДебютував новелістичними збірками “Двічі розказані історії” (“Twice-told Tales”, 1837), “Легенди старої садиби” (“Mosses from an Old Man”, 1841). Перебував у руслі поетики романтизму, будучи переконаним, що повсякденне, побутове згубне для мистецтва, сферою якого є неординарне, умовне. Джерелом багатьох його творів стали хроніки, легенди, історії з пуританського минулого, у яких реальність химерно “співіснує” з фантастикою, казкою, грою уяви.\nЯк і в багатьох романтиків, особлива зацікавленість минулим була пов’язана з критичним ставленням до сучасності. У 1841 р. провів певний час в утопічній колонії Брук Фарм, а її розпад, як і розпад багатьох інших колоній, що з’явилися в США у 40-х pp., сприйняв як свідчення ефемерності спроб штучним шляхом перебудувати суспільство, як, утім, і переробити саму людську природу в усіх її різноманітних проявах.\nРазом з В. Ірвінгом, Е. По Готорн був одним із творців американської романтичної новели. Цікавлячись минулим, перш за все історією Нової Англії, він прагнув не стільки до точного відтворення реалій епохи, скільки до зображення духовної сфери, процесів формування нової правосвідомості, ідей державної незалежності, духовної свободи особистості. Це відобразилось у таких його новелах, як “Ендікотт і червоний хрест” (“Endicott and the Red Cross”), “Мійродич майор Моліно” (“My Kinsman Major Molineux”), “Маскараду генерала Гоу” (“How’s Masquerade”), “Молодий Браун”(“Young Goodman Brown”) та ін. Звертався Г.-новеліст і до сучасності, демонструючи гумор: “Загибель містера Хіггінботама” (“Mr Higginbotham’s Catastrophe”), схильність до символіки і притчі: “Великий кам’яний лик” (“The Great Stone Face”), вміння зану-ритися в таємниці людської душі: “Дочка Рапа-чіні” (“Rappaccini’s Daughter”).\nЗагалом його новелістика позначена похмурим колоритом. При цьому головним предметом уваги письменника залишаються не зовнішні події, а внутрішній зміст, душа людини, її серце як арена боротьби Добра і Зла.\nГоторн виступав і в романному жанрі. Його романам притаманна фрагментарність, у них відчувається рука новеліста. У дусі поетики романтизму він виходив з того, що творець повинен уміти переключатися зі світу реальності у сферу умовності, фантастики, вигадки.\nУ передмові до роману “Будинок на сім фронтонів “ти сформулював два види роману: novel, тобто роман побутовий, і ronance (“романс”), тобто роман, побудований на вигадці, грі уяви. Другий вид був йому ближчим.\nНайбільш відомим є знаменитий роман Готорна “Червона літера” (“The Scarlet Letter”, 1851), в якому особливо відчутно проявилися його письменницька філософія та естетика, а також характерні мотиви, пов’язані з пуританством та історією Нової Англії. Дія роману розгортається в XVII ст. у Бостоні, одному з центрів похмурого, жорстокого пуританства. Зав’язкою стала яскрава сцена на площі, де йде громадянський суд над злочинницею-жінкою, котра зрадила чоловіка. Біля ганебного стовпа – Естер Прінн, головна героїня, котра тримає на руках позашлюбну дитину, гарненьку дівчинку Перл: вона відмовилась назвати ім’я свого спокусника і засуджується до пожиттєвої кари – носити на грудях клеймо ганьби, вишиту на одязі червону літеру “А” (від англ. слова “adulteress”, тобто “перелюбниця”).\nОбряд суду відбувається на очах у натовпу, у якому є двоє причетних до трагедії: молодий священик, спокусник Естер, Артур Діммсдейл, котрий побоявся назвати своє ім’я, і її чоловік, похмурий учений старий Чіллінгсворт. І хоча роман багатий на яскраві замальовки новоанглійського побуту, головним, попри все, є не історичний колорит цього кутка Нової Англії, а складний світ боротьби, страждань, суперечливих пристрастей, які пов’язують цих трьох людей.\nЧутливий до всього Артур Діммсдейл притримується суворої пуританської моралі, але все ж таки піддається поклику плоті. Натура слабка, на відміну від сильної Естер, він мучиться від усвідомлення того, що приховав свій гріх. Зіткнувшись із Чіллінгсвортом, він пригнічений його фанатичною волею, знесилений усвідомленням своєї гріховності і вже не може боротися за життя. Він відхиляє пропозицію Естер утікати з нею в Європу, публічно розкаюється і помирає на руках у коханої жінки. До морального саморуйнування призводить маніакальна пристрасть і Чіллінгсворта.\nЛише Естер виявляється здатною до духовного, морального зростання: щиросердним зізнанням вона перемогла свій “гріх”, а випромінюючи доброзичливість, допомагаючи гнаному і бідному, добивається всезагальної симпатії.\nОстаннє десятиліття в житті Готорна було вельми насиченим. Протягом п’яти років (1853-1858) він служив американським консулом у Ліверпулі. Потім побував в Італії, звідки повернувся на батьківщину, де жив самотньо, поринувши у свою працю. У цей час він написав ще декілька романів, які стали значними пам’ятками пізнього американського романтизму. У романі “Будинок на семи фронтонах” (“The House of Seven Gables”, 1851), дія в якому відбувається вже в XIX ст., порушується проблема гріха та його покути.\nПрокляття висить над будинком судді Пінчена, далекий предок якого захопив землю фермера Метью Моула, звинувативши останнього у чаклунстві і домігшись його страти. У романі “Блайтдейл” (“The Blithedale Romance”, 1852) відобразились обставини перебування Готорна в колонії Брук Фарм. В образі письменника Майлса Ковердейла, котрий приїхав у колонію з міста, але згодом у ній розчарувався, проглядають автобіографічні риси. В останньому романі Готорна “Мармуровий фавн” (“The.\nMarble Fawn”, 1860) – складні колізії, які переживає американський скульптор Кеньон, демонічна красуня Міріам та італієць Донателло, що схожий на фавна роботи Праксителя. Фатальні пристрасті, страждання, вбивство, каяття героїв – усе це в дусі романтичної поетики розгортається на фоні розкішної італійської архітектури.\nРоман “Щасливий Діл” Другий сюжет – один неповний рік з життя, праці, мрій і розваг поселенців Щасливого Долу – розроблений далеко не так докладно, як перший. Автор навіть твердив у передмові, що використав свій досвід перебування у Брук Фарм лише як реальне тло для цілком вигаданої історії. Та саме це документальне тло було для читачів найцікавішим і зберігає […]...\nРоман Готорна “Будинок з сімома фронтонами” Наступного 1851 р. з’явився другий роман Готорна “Будинок з сімома фронтонами”. Тут сьогодення має своє коріння в далекому минулому, тема провини і її спокутування розгорнута не лише в моральному, а й у соціально-побутовому плані. Колись якийсь полковник Пінчен звинуватив фермера Моулда у чаклунстві, бо хотів приєднати його землю до своїх просторих полів, які він награбував […]...\nКудлик Роман Роман Михайлович Кудлик – народився в сім’ї службовця. 1945 переїхав із рідними до Дрогобича. 1958 закінчив середню школу в Дрогобичі. Працював електриком на нафтопереробному заводі, в редакції районної газети “Ленінський шлях” (місто Комарне Львівської області). 1959 вступив до Львівського університету, 1964 закінчив філологічний факультет університету. Працював у редакції журналу “Жовтень” (нині “Дзвін”). Коли одного з […]...\n« “Вірю в землю батьківську і в її поезію” – Богдан-Ігор Антонич (1909-1937)\nТема. Іван Вишенський »


27 березня 2019 - 09:01\nГоловний агроном агроіндустріального холдингу «Миронівський Хлібопродукт» (МХП) Олексій Сергієнко звільнений з посади через фінансові махінації.\nПро це повідомляє прес-служба компанії, передає latifundist.com.\n«Олексій Сергієнко був викритий в неправомірних діях, які спричинили фінансові та репутаційні збитки компанії. Багато років, працюючи в компанії, Олексій Сергієнко мав авторитет висококваліфікованого фахівця і міг лобіювати інтереси контрагентів, застосовуючи для цього різні схеми і отримуючи від цього фінансову вигоду», — вказується в повідомленні.\nУ компанії відзначили, що під час тендеру служба безпеки поінформувала, що збитки компанії могли скласти $116 тис.\n«Перевірка на поліграфі не спростувала підозри щодо Олексія Сергієнка в зловживанні службовим становищем, а, навпаки, підтвердила їх, тому він був звільнений з посади головного агронома 26 березня 2019», — прокоментували в МХП.\nУ компанії повідомили, що через непрофесійні дії Олексія Сергієнка МХП також завдано репутаційного збитку на ринку, оскільки доступ компаній-постачальників до участі в тендерах штучно обмежувався.


В Україні техно-інновації на війну були створені за гроші, зібрані волонтерами – Карпатський Оглядач\nВ Україні техно-інновації на війну були створені за гроші, зібрані волонтерами\nНа розробку високотехнологічних військових рішень США, Китай, Ізраїль витрачають мільярди і десятки років. В Україні такі пристрої були створені за гроші, зібрані волонтерами, протягом кількох років.\n“Економічна правда” вибрала п’ять найкращих техно-інновацій, які волонтери створили для потреб армії і які добре себе зарекомендували.\nЧмут відмовляється складати рейтинг найкращих волонтерських військових техно-проектів, та все ж виділяє два з них: ГІС “Арта” і РГК “Броня”.\nГеоінформаційна система “Арта”\nЦе глобальна система управління артилерією. У військових вона отримала найбільше визнання серед усіх волонтерських проектів. “Арта” працює в усіх бригадах на лінії фронту. Для обміну даними в рамках системи військові організували супутниковий канал передавання даних у кожній бригаді.\n“Умовно кажучи, ви начальник артилерії бригади, перебуваєте на командному пункті і на великому екрані бачите цілі ваших артилерійських підрозділів бригадного і батальйонного рівнів: хто в кого може стріляти.\nВи можете розподіляти цілі, приймати інформацію про цілі і про результати. Дані можна накладати на карту розвідки і ставити завдання, де буде вказано, куди і наскільки треба крутити гармату, щоб завдати удар”, — розповідає Чмут.\n“Арту” розробила група волонтерів-програмістів під керівництвом Бориса Костенка. Усі вони добре знайомі з геоінформаційними системами.\n“Арта” вирішує три завдання: дає артилеристам найактуальнішу карту місцевості у вигляді аерофотознімків, передає і систематизує дані розвідки контрбатарейних радарів та безпілотних комплексів і за частки секунди вказує, якою гарматою, яким снарядом, за якими координатами і з якими параметрами слід стріляти.\n“Якось на полігоні ми провели експеримент: засікли, скільки часу йде на знищення цілі традиційним способом і скільки — з нашою системою. Традиційним — до 20 хв, із системою — 30 сек. Точність попадання — 6-25 м”, — розповідають розробники.\nРозрахунково-графічний комплекс “Броня”\nСкріншот РГК “Броня”\nІніціативу розробників “Броні” підтримує фонд “Вернись живим”. Він купує планшети, на які встановлюється програма, а також інше обладнання: метеостанції, далекоміри, акумулятори, засоби зв’язку.\nРозробники та працівники фонду навчають користувачів. Як правило, навчання відбувається на передовій, в зоні бойових дій, на “робочому місці” воїнів.\nБалістичний калькулятор “Арт OS”\nНе меншу популярність здобула програма “Арт OS” артилериста Ярослава Шерстюка. Вона вирішує ті ж завдання, що й “Арта” і “Броня”, але, як заявляє розробник, перевага його проекту — цільове призначення для певних посад.\nРозробки Шерстюка на початку війни були незамінними. Волонтери фонду “Армія SOS” купували планшети, встановлювали навігаційні карти і програми Шерстюка.\n“Я працював з програмами “Арт OS” і “Броня”. Вони дуже хороші, дозволяють швидше і без помилок обробляти інформацію для стрільби. Розвідка використовує їх для виконання своїх завдань, бо там є карти місцевості”, — розповідає Чмут.\nНа думку спікера ЕП, в армії 95% постачальників БПЛА — українські розробники. Найякіснішими він вважає безпілотні авіаційні комплекси “Лелека-100” від компанії DeViRo з Дніпра. Вони допущені для експлуатації в армії, їх купує Міноборони.\nБАК “Лелека-100” компанії DeViRo\nТакий комплекс був у відділенні Чмута. Він називає його кустарним виробом невійськового призначення, який при цьому коштує дуже дорого. Серед інших БПЛА спікер ЕП називає PD-1 компанії The People’s Project (Київ), “Фурію” компанії “Атлон-авіа” (Київ) і “Мару” компанії “Карболайн” (Харків).\n“Їх дуже багато, бо вони дешеві і прості в експлуатації. Можливості їх камери і можливість зависати на передньому краї жоден конкурент не може перевершити. Жоден безпілотник не дає таку деталізацію, як цей”, — пояснює Чмут.\nРадіус дії Phantom 4 — 5-6 км, а його вартість — близько 1 500 дол. Для порівняння: вартість комплексу “Фурія”, до якого входять три дрони, перевищує 150 тис дол. Тим не менше, БПЛА українського виробництва розширюють можливості ЗСУ — хоча б на даному етапі, говорить Чмут.\nХороший результат показали комплекси радіотехнічної розвідки, які поставляли волонтери з фондів “Армія SOS” і “Вернись живим”.\nВони не створювали комплекси з нуля, а купували приймачі з функцією сканування, антени, комп’ютери та об’єднували їх у єдиний комплекс РТР.\nЗа допомогою РТР можна з’ясувати позивні противника, назви позицій, кількість людей на позиціях, їх озброєння, план ротації. За допомогою цих даних можна планувати вогневий наліт, з’ясувати, де позиції противника слабкі і їх можна захопити, а де сильні позиції і куди йти не варто.\n“Ми не можемо зробити все і відразу. У держави свої пріоритети. Волонтери закривають першочергові потреби. Проекти працюють не ідеально, але працюють. Кидати туди гроші необхідно, але є більш важливі речі”, — каже керівник Українського мілітарного центру.\nЗа його словами, якщо в армії не буде системи зв’язку, то планшети нікому не знадобляться. “Якщо будуть працювати російські системи РЕБ, то жоден безпілотник не полетить. Це розуміють у Міноборони, тому там спрямовують кошти на пріоритетні напрямки”, — резюмує спікер.\nармія артилерія волонтери техно-іновації


Ми вже 7 років здійснюємо посередницькі послуги з декларування вантажів.\nПрофесійні знання та практичний досвід фахівців є запорукою успішного вирішення усіх складних питань митного оформлення. Ми допомагаємо нашим клієнтам пройти шлях від моменту акредитації на митниці до повного завершення митної очистки.\nЗа нашими плечима величезний обсяг робіт з різними групами товарів, різними митними режимами.\nЗахідброксервіс – дійсний член Торгово-промислової палати України Член Асоціації митних брокерів України\nФундаментом ТОВ "Західброксервіс" є команда досвідчених професіоналів, які знають ціну часу, які мислять категоріями клієнта, і діють виключно в Ваших інтересах.\nДеякі наші співробітники мають 15-ти річний досвід роботи з митними органами, і саме вони коригують роботу інших.\nМитні брокери постійно відстежують всі зміни в митному законодавстві, і завжди готові проконсультувати Вас про майбутні нововведення та нові можливості при митному оформленні.\nМи одними з перших активно запровадили систему електронного декларування.\nСвітовий ринок зовнішньоекономічних зв’язків і як наслідок-значне збільшення зовнішніх потоків вантажів стало причиною додаткової організації надання митних послуг , а саме відкриття філій на території України.\nМи оформляємо вантажі по всій товарній номенклатурі на Ягодинській та Рівненській митницях.\nЯкщо інтереси Вашого підприємства поширюються на ці регіони, то співпрацюючи з нами, ви маєте змогу спростити документообіг та знизити потребу поїздок Ваших співробітників для участі в митному оформленні або передачі документів.\nВсе це можна зробити через філіальну мережу нашої компанії.\nДля більш ефективної роботи нами було прийнято рішення по організації відділу цілодобового оформлення попередніх повідомлень, що значно скорочує час прибуття автотранспорту в пункт призначення та термін оформлення вантажу.\nЗа бажанням клієнтів ми отримуємо дозволи різних державних органів України, необхідних для митного оформлення вантажу.\nДля організації безпечного ланцюга поставок товарів, юридичний відділ нашого підприємства надасть Вам комплекс послуг в рамках існуючих зовнішньоекономічних угод та митного законодавства.\nДовгостроковість, надійність і комфорт у взаєминах з клієнтами є для нас головною цінністю, а забезпечення стабільного зростання і розвитку бізнесу партнерів компанії, завдяки комплексним логістичним рішенням – нашою головною метою.\nНадіємось, що на сторінках нашого сайту Ви знайдете необхідну та корисну інформацію для ведення та ефективного розвитку Вашого бізнесу, зокрема в розділі "Корисні новини" є достатньо інформації по всім аспектам здійснення зовнішньоекономічної діяльності.\nВ розділі "Громадянам" - зібрані всі актуальні та корисні поради, пов'язані з перетином митного кордону, правилами ввезення та вивезення валюти та інших цінностей, поради подорожуючим,тощо.\nРозділ "Перевізникам" передбачає ознайомлення з нормативно-правовими документами, правилами перевезення небезпечних, негабаритних вантажів та новинами в сфері міжнародних перевезень автомобільним транспортом.


Підкреслюють, що система атомів з інверсною (надлишковою) заселеністю рівнів (див. мал. 1. 25, б) зд - НОВА ПЕДАГОГІКА\nПідкреслюють, що система атомів з інверсною (надлишковою) заселеністю рівнів (див. мал. 1. 25, б) здатна не тільки підсилювати, а й генерувати електромагнітне випромінювання.\nДля роботи в режимі генератора потрібний так званий зворотний зв’язок, коли частина сигналу (фотонів) з виходу пристрою подається на його вхід. Цей висновок є переходом до пояснення будови лазера.\nПри створені лазера потрібно розв’язати дві основні проблеми: як “накачати” енергію в систему, щоб достатнє число атомів перебувало в збудженому стані, і як добитися того, щоб більшість фотонів випускалися в одному напрямку. Нині створено багато різних конструкцій лазерів. Їх каласифікують за: 1) типом робочого середовища (тверді діелектрики, напівпровідники, гази, рідини); 2) способом “накачування” – створення в активному середовищі інверсної заселеності (оптичне “накачування”, елктронний удар, хімічне “накачування”); 3) конструкцією резонатора; 4) режимом роботи (імпульсний, безперевний). Знайдено сотні речовин - твердих тіл, рідин і газів, яким властивий лазерний ефект.\nЗвичайно розглядають будову рубінового лазера. Його схему подана на мал. 1.26. Проблему напрямленості лазерного випромінювання тут розв’язано так. Одну з основ посріблено (дзеркала), другу – покрито сріблом частково; з останньої виходить лазерний пучок. “Накачування” здійснюють розрядною лампою великої потужності, яка має форму спіралі, накрученої навколо циліндричного кристала. Пояснюючи це, слід підкреслити, що лазер не є джерелом енергії, він лише змінює її і концентрує.\nКорисно показати (мал. 1.27) деяк рівні енергії атомів хрому в кристалі рубіну. Тут і - енергетичні смуги рівнів, на яких атоми розміщені в збудженому стані. Вони “переселяються” туди з основого стану , набувши енергії внаслідок “накачування” (стрілки напрямлені вгору). Стан (червона стрілка) – лазерне випромінювання в червоній частині спектра ( нм).\nПід час демонстрування будови і принципу дії приладів, які використовуться для вивчення та реєстрації елементарних частинок, слід підкреслити, що всі ці прилади поділяються на: 1) прилади, які реєструють пролітання елементарних частинок через прилад. Це так звані реєструючі прилади; до них належать газорозрядні й сцинцеляційні напівпровідникові лічильники та іонізаційні камери, лічильники Черенкова і 2) трекові прилади, за допомогою яких можна спостерігати треки (сліди) частинок у речовині. До них належать камери: Вільсона і дифузійна, в яких робочим тілом (середовищем, в якому частинка залишає трек) є газ; бульбашкові та емульсійні, робочим тілом в яких є: у першій рідина, у другій – шар (шари) фотоемульсії.\n1. Основою приладу або робочим тілом реєструючого і трекового приладів є певна система, що може як завгодно довго бути в нестійкому стані. Робочим тілом може бути: газ у передрозрядному стані (1.28, а); переохолоджена пара, яка міститься під поршнем (мал. 1.28, в). Пролітання (проходження) елементарної частинки через дане середовище змінює стан речовини вздовж трека, завдяки чому його видно або можна реєструвати. У цьому розумінні такий прилад подібний до зарядженої рушниці або гармати, на “спуск” якої “натискає” елементарна частинка; таку аналогію показано на мал.1.29.\n2. На мал. 1.30 зображено схему лічильника Гейгера-Мюллера. Це газорозрядний детектор, який спрацьовує при проходженні через його об’єм заряджених частинок. Лічильник винайшов у 1908 р. Х. Гейгер і Е. Резерфорд, згодом його вдосконалив Х. Гейгер і В. Мюллер. Ці лічильники відіграли важливу роль в ядерній фізиці в 20-40 рр. ХХ ст; тепер їх використовують у різних дозиметричних приладах. Електроди вмонтовано в герметичному резервуарі, наповненому газом до тиску Па. За допомогою лічильників реєструють гамма-кванти за вторинними фотоелектронами, нейтрони – за ядрами віддачі та продуктами ядерних реакцій, які відбуваються у газі лічильника.


Доходи держбюджету торік зросли на 7,6% - Мінфін\nп’ятниця, 07 серпня 2020, 13:01\nДоходи Державного бюджету України у 2019 році в порівнянні з 2018 роком зросли на 7,6% - до 998,3 млрд грн.\n"Державний бюджет за доходами у звітному періоді виконано на 99,1% річного показника, затвердженого ВРУ зі змінами... В цілому, доходи державного бюджету в 2019 році зросли на 7,6% у порівнянні з 2018 роком до 998,3 млрд грн", - йдеться в повідомленні.\nУ Мінфіні зазначають, що в 2019 році існували кілька чинників, які не дозволяли виконувати планові показники по доходам. Ключовими були зміцнення гривні, внаслідок чого зменшились митні надходження, повільніше зростання імпорту (зокрема через зниження цін на природній газ та нафтопродукти), падіння виробництва тютюнових виробів, нижчі обсяги видобування природного газу.\nЧитайте також: Гончарук заявляє про виконання бюджету за надходженням податків у лютому\nВ цілому, дефіцит державного бюджету у 2019 році утримано у межах граничного показника, затвердженого законом «Про державний бюджет України на 2019 рік» (план – 99,6 млрд грн, факт – 81 млрд грн), а державний борг по відношенню до ВВП було знижено (за попередніми оцінками нижче 50% до ВВП).\nБюджет Мінфін ВВП\nУкраїна і Японія готуються до засідання Координаційної ради з економічної співпраці


Опубліковано: 03.03.2021, 08:15\n2 березня о 08:10 в місті Івано-Франківськ на вулиці Шухевичів виникла пожежа речей домашнього вжитку в одноповерховій недіючій будівлі. Вогнем пошкоджено речі домашнього вжитку. Причина виникнення пожежі встановлюється.\nО 08:45 в селі Стецева Снятинської міської ТГ Коломийського району виникла пожежа одноповерхового житлового будинку в приватному господарстві. Вогнем знищено покрівлю та перекриття будівлі. Причина виникнення пожежі встановлюється.\nО 10:20 селищі Лисець Лисецької селищної ТГ Івано-Франківського району виникла пожежа моторного відсіку легкового автомобіля ВАЗ 2108. Вогнем пошкоджено моторний відсік автомобіля. Причина виникнення пожежі встановлюється.\nО 15:59 в місті Івано-Франківськ на вулиці Є. Коновальця виникла пожежа сухої трави на відкритій території. Вогнем знищено суху траву. Попередня причина виникнення пожежі-необережне поводження з вогнем невстановленою особою.\nО 16:21 в селищі Делятин Делятинської селищної ТГ Надвірнянсього району виникла пожежа оборогу з сіном в приватному господарстві. Вогнем знищено оборіг з сіном. Попередня причина виникнення пожежі-необережне поводження з вогнем з боку невстановленої особи.\nО 18:07 в місті Івано-Франківськ на вулиці Дем’янів Лаз виникла пожежа сухої трави двома осередками на відкритій території. Вогнем знищено суху траву. Попередня причина виникнення пожежі-необережне поводження з вогнем невстановленою особою.\nО 19:23 в селі Голинь Калуської міської ТГ Калуського району виникла пожежа сухої трави на відкритій території окремими осередками. Вогнем знищено суху траву. Попередня причина виникнення пожежі-необережне поводження з вогнем невстановленою особою.\nО 20:52 в місті Івано-Франківськ на вулиці Набережна виникла пожежа речей домашнього вжитку на балконі житлової квартири. Вогнем пошкоджено речі домашнього вжитку. Причина виникнення пожежі встановлюється.\nО 22:30 в селі Старуня Богородчанської селищної ТГ Івано-Франківського району виникла пожежа сухої трави на відкритій території. Вогнем знищено суху траву. Попередня причина виникнення пожежі-необережне поводження з вогнем невстановленою особою.\nО 23:36 в місті Косів на вулиці Черемшини виникла пожежа сухої трави на відкритій території. Вогнем знищено суху траву. Попередня причина виникнення пожежі-необережне поводження з вогнем невстановленою особою.\n3 березня о 01:07 в селі Ільці Верховинської селищної ТГ Верховинського району виникла пожежа господарської будівлі в приватному господарстві. Вогнем знищено будівлю. Причина виникнення пожежі встановлюється.\nО 01:25 в селі Кукільники Більшівецької селищної ТГ Івано-Франківського району виникла пожежа житлового будинку. Вогнем знищено покрівлю будівлі. Причина виникнення пожежі встановлюється.


Інформація про ДНЗ – Попелюшка\nПопелюшка > Про нас > Інформація про ДНЗ\nДошкільний навчальний заклад №10 «Попелюшка» комбінованого типу\nНаш девіз: “Головне – навчити дітей мислити” Б. Брехт\nДитина – це не посудина, яку потрібно заповнити, дитина – факел, який треба запалити.\nЮридична адреса закладу: 58032, Чернівецька область, м. Чернівці,\nбульвар Героїв Крут, 4В\nЕлектронна пошта: zdo10cv@gmail.com\nРік відкриття закладу: 1991.\nДошкільний заклад працює за п’ятиденним робочим тижнем;\n11 груп протягом 10.5 годин з 8.00 до 18.30,\n1 чергова мобільна група – 12 годин з 8.00 до 20.00\nГоловною метою дошкільного закладу є забезпечення реалізації права громадян на здобуття дошкільної освіти, задоволення потреб громадян у нагляді, догляді та оздоровленні дітей, створення безпечних умов для життя і здоров’я дітей.\nНа території дошкільного навчального закладу передбачено окремі ізольовані ігрові майданчики з павільйонами для кожної вікової групи та спортивні майданчики\nВраховуючи потреби громадян м. Чернівці, щороку змінюється мережа груп в ДНЗ, станом на 01.09.2020р. функціонує 12 груп :\n3 групи – переддошкільного віку (діти віком від 2 до 3 років);\n3 групи – молодшого дошкільного віку (діти віком від 3 до 4 років);\n3 групи – середнього дошкільного віку (діти віком від 4 до 5 років) ;\n3 групи – старшого дошкільного віку (діти віком від 5 до 6 (7) років) .\nУсі навчальні та адміністративні приміщення мають привабливий та естетичний вигляд. Навчально-матеріальне забезпечення відповідає Закону України «Про дошкільну освіту», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», затвердженого наказом МОН від 11.09.02р. №509, Типовому переліку обов’язкового обладнання навчально-наочних посібників та іграшок в дошкільних навчальних закладах», затвердженого наказом МОН України №1/9-483 від 20.06.2011 року. Дошкільний заклад підключено до інтернетмережі. Обладнання в дошкільному закладі відповідає вимогам техніки безпеки.\n-спортивний зал оснащений обладнанням для проведення змістовної фізкультурної роботи: баскетбольними щитками, кільцями, шведською стінкою, підвісною драбиною, матами, лавами, похилими дошками. Відповідним спортивним інвентарем: палицями, м’ячами (великими та малими), обручами, кеглями, прапорцями та матеріалом для нетрадиційних видів оздоровлення дошкільників тощо;\nМузичний зал для організації і проведення массових заходів, свят і розваг.\n⦁ Зал для хореографії обладнаний дзеркалами, танцювальним станком, забезпечений музичною апаратурою.\n⦁ Кабінет для роботи гуртка вивчення англійської мови оснащено меблями, навчально – дидактичним матеріалом, ПК, магнітофоном.\nМетодичний кабінет оформлений в єдиному стилі, оснащений відповідно до Положення про методичний кабінет.\nКожен педагог отримує потрібну інформацію та систематично ознайомлюється з найкращим педагогічним досвідом, освітніми інноваційними технологіями, авторськими програмами.\nМетодичний кабінет складається з двох приміщень: конференц-зали для колективної роботи, де проводяться педагогічні ради, виробничі наради, збори батьківського комітету тощо, та кабінет для індивідуально консультативної роботи. Приміщення оснащено належними меблями. Для роботи кабінету придбано ПК, принтер.\nЗначне місце у навчально-виховному процесі дошкільника відводиться вмінню спілкуватися правильно і вільно. Проте сьогодні дуже багато дітей старшого дошкільного віку мають певні вади та проблеми у вимові звуків.\nУ нашому закладі створено дві логопедичні групи. Учителі-логопеди Савчук М.В., Савчук К.І. протягом року проводять з дітьми – логопатами підгрупові та індивідуальні заняття. На заняттях здійснють не тільки роботу по звуковимові, але й над розвитком лексичних та граматичних навиків, розвитком мовлення, мовного дихання, дрібної моторики рук, що сприяє кращому подоланню вад мовлення.\nОформлено куточки для батьків «Поради логопеда», де висвітлюється інформація щодо закріплення вивченого матеріалу на логопедичних заняттях. «Логопошта» – надає можливість батькам висловити свої побажання, зауваження щодо роботи вчителя – логопеда. Проводяться відкриті заходи для батьків, де вони мають змогу побачити результат корекційної роботи з дітьми.\nДля цього обладнано кабінет вчителя – логопеда. Більшість дидактичних посібників та ігор виготовлені вчителями-логопедами власноруч.\nСтворена і обладнана згідно вимог ресурсна кімната для роботи з дітьми з ООП.\nУ дошкільному закладі працює практичний психолог. Цю посаду обіймає спеціаліст вищої категорії Заброцька І.В.. Психологічна робота в дошкільному закладі проводиться за такими напрямками:\nробота з колективом;\nробота з батьками: індивідуальні консультації, виступи на батьківських зборах.\nКабінет практичного психолога включає приміщення для консультацій батьків та педагогів;\nРозвивальне середовище для групових та індивідуальних занять з дітьми


Як вибрати ортопедичний ранець для першокласника. — Техника\nЯк вибрати ранець для першокласника\nЛіто — найгарячіша пора для батьків майбутніх першокласників. Головною турботою стає, як зібрати своє чадо до школи. Встигнути треба багато: купити все шкільне приладдя, форму, ранець. Мабуть, багато батьків задаються питанням: який вибрати ранець для першокласника, як правильно підібрати ранець, щоб надалі не виникли проблеми з поставою.\nМені доводилося піднімати шкільний ранець своїх онуків, здалося, що в ньому знаходяться не підручники і зошити, а силікатні цеглини. Тому для багатьох батьків тема вибору шкільних ранців є актуальною. Сьогодні навчимося правильно обирати ранець для школяра — першокласника.\nЩо краще: портфель, рюкзак або ранець\nНаші бабусі і дідусі ходили в школу з портфелем, можливо, багато хто про це і не знають. Але, як виявилося носіння портфелів у багатьох з них позначилося на поставі з тієї причини, що важкий портфель тоді носили в одній руці і відповідно незміцнілий хребет дитини при ходьбі искривлялся.\nЗгідно санітарним нормам зараз найбільш оптимальним варіантом вважається ранець для першокласника з ортопедичною спинкою. В сучасних ранцях жорстка спинка і дно ранця дозволяють формуванню правильної постави дитини, при цьому вага рівномірно розподіляється з обох сторін.\nАле і самі речі в ранці оберігаються від пошкоджень. Не новина, що діти ранець можуть упустити або кинути, або замість санчат скотитися на ньому з гірки.\nДеякі школярі віддають перевагу ранцю рюкзак. Це непоганий вибір, якщо це підліток. Але і підліткам слід теж правильно вибирати рюкзак. У рюкзака, як правило, м’який корпус і всі предмети неможливо рівномірно розподілити, тому навантаження на хребет і плечі неможливо проконтролювати.\nЯкщо ваша дитина наполягає на купівлі рюкзака, то слід вибрати щось середнє між рюкзаком і ранцем, краще якщо це буде ортопедичний рюкзак шкільний для хлопчика чи для дівчинки.\nЯкщо ви вирішили купити ортопедичний ранець, то скористайтеся наступними порадами.\n3 ради при виборі ранця\nЦі поради допоможуть вам вибрати правильний ранець, який не зашкодить здоров’ю вашої дитини. На що слід насамперед звернути увагу при покупці ранця.\nКраще всього купити ранець з ортопедичною спинкою. Спинка у таких ранців жорстка, повторює природні вигини хребта і допомагає формуванню правильної постави. Не слід забувати про м’якій підкладці, завдяки якій ранець буде більш зручним і комфортним.\nМ’які підкладки повинні бути і на лямках ранця. Ширина їх повинна бути не менше 4-5 див. Лямки обов’язково повинні регулюватися по довжині, як у верхній, так і в нижній частині. Все це обумовлено в Гості з виготовлення шкіргалантерейних виробів. Зміна довжини лямок дозволить максимально прилягати ранця до спини дитини.\nПідкладки на спинці і лямках повинні бути виготовлені з сітчастої вентильованим тканини. У нижній частині ранця має бути спеціальний валик, завдяки якому створюється поперековий упор, на який припадає основний вага ранця.\nВага порожнього ранця не має перевищувати 1 кг, а якщо в нього покласти необхідні підручники і зошити, то вага не повинен перевищувати 10 % від ваги дитини. Ці норми повинні дотримуватися, про що написано в санітарних правилах. І це повинні враховувати виробники ранців і вчителі, складові розклад уроків для школярів.\nЗаконом визначені гігієнічні нормативи ваги шкільної сумки з вмістом в залежності від віку:\n1-2 клас – 1,5 кг; 3-4 клас – 2,5 кг; 5-6 клас – 3 кг; 7-8 клас – 3,5 кг; 9-11 клас – до 4 кг\nІ якщо ви помітили, що при вазі ранця не більше 1 кг і в ранці немає нічого зайвого, але вага перевищує вище написані норми, ви можете сміливо написати заяву на ім’я директора школи або завідуючому відділом освіти про порушення санітарних норм.\nАле є ще один нюанс. Ви повинні правильно навчити дитину розподіляти речі в самому ранці. У відділенні, який ближче до спини, повинні розташовуватися більш важкі предмети – це підручники. В середньому відділенні повинні перебувати зошити, щоденник, пенал з канцелярським приладдям. У зовнішніх кишенях – відділеннях можна покласти продукти для перекусу або пляшечку з водою.\nЩорічно під колесами автомобілів гине понад 300 000 чоловік, з них п’ята частина – це школярі.\nЗа нормами Госту на ранцях обов’язково повинні бути світловідбиваючі елементи, на які батьки не звертають увагу. При покупці ранця зверніть увагу, щоб ці світловідбиваючі елементи були розташовані ззаду, спереду і з боків. Деякі виробники при виготовленні ранців використовують флуоресцентні матеріали, які видно навіть у світлий час доби.\nПри покупці ранця зверніть увагу на тканину. Звичайно, кращою тканиною може бути шкіра, але такий ранець буде не дешевою і притому важким. Зараз виробники віддають перевагу шкільних сумках з поліестеру або нейлону. Такі сумки більш легкі, міцні і вологостійкі.\nОбов’язково зверніть увагу на шви: вони повинні бути рівними і гладкими. Блискавки на ранці краще пластмасові і великими, вони повинні добре відкриватися і закриватися. Обов’язково перевірте роботу замків – блискавок, адже на них випадає дуже велике навантаження, скільки за день ці блискавки відкриваються і закриваються.\nВибирайте ранець з мінімальною кількістю різних пластмасових пристосувань, вже через деякий час вони можуть розколотися і дитина може просто поранитися про скол.\nКраще всього вибрати ранець з водонепроникним пластиковим дном, «ніжками» і укріпленими кутами.\nКупуйте ранець разом з дитиною\nВибрати ранець для першокласника — не легке завдання. Краще купуйте ранець разом з дитиною. По-перше, ви купите те, що сподобається дитині. А по-друге, обов’язково повинна бути примірка, ранець повинен відповідати росту і ваги дитини. При примірці зверніть увагу на наступні моменти:\nШирина плечей дитини повинна бути рівною ширині ранця; Верхній край ранця не має бути вище плечей дитини; Нижній край ранця має бути на рівні попереку дитини; Ранець повинен щільно прилягати до спини дитини, можливо знадобиться відрегулювати довжину лямок; Вага порожнього ранця не має перевищувати 1 кг\nЯкщо при купівлі щось з цих пунктів не влаштовує, краще підібрати іншу модель або купити ортопедичний ранець в іншому магазині, можливо, ви там знайдете те, що вам потрібно.\nДорогі мої читачі! Якщо вам була корисна ця стаття, то поділіться нею зі своїми друзями, натиснувши на кнопочки соц. мереж. Мені також важливо знати вашу думку з приводу прочитаного, напишіть про це в коментарях. Я буду вам дуже вдячна.\nЗ побажаннями доброго здоров’я Таїсія Філіппова\nКороткий опис статті: рюкзаки для першокласника Багато батьків задаються питанням: який вибрати ранець для першокласника, як правильно підібрати ранець, щоб надалі не виникли проблеми з поставою який вибрати ранець для першокласника ранець з ортопедичною спинкою ортопедичний рюкзак шкільний для хлопчика чи для дівчинки купити ортопедичний ранець вибрати ранець для першокласника формування правильної постави\nДжерело: Як вибрати ортопедичний ранець для першокласника.\nЯк вибрати хороший холодильник, поради щодо вибору\nПоради як вибрати мультиварку, яку краще купити мультиварку?\nМультиварка REDMOND RMC-М70 біла в Челябінську, купити, ціна, відгуки


Верховна Рада ухвалила законопроєкт для допомоги бізнесу. Що він передбачає? | Vector\nВерховна Рада ухвалила законопроєкт для допомоги бізнесу. Що він передбачає?\n15 Березня 2022, 17:25\nВерховна Рада ухвалила законопроєкт «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Він передбачає податкові стимули для бізнесу в воєнний час, повідомив прем’єр-міністр України Денис Шмигаль.\n15 березня парламент ухвалив законопроєкт про податкові стимули для бізнесу в умовах війни. Його підтримали 340 депутатів. «Проєкт закону, який розроблявся в тісній співпраці з урядом, містить революційні та безпрецедентні рішення у напрямку податкової лібералізації та підтримки бізнесу на період воєнного стану», — запевняє Денис Шмигаль.\nВласне цей законопроєкт передбачає наступні положення:\nФОПи та юридичні особи з оборотом до 10 млрд грн можуть платити єдиний податок з обороту в обсязі 2%. Тобто вони звільняються від податку на прибуток, ПДВ та інших платежів.\nФОПи першої та другої групи можуть самостійно вирішувати чи сплачувати ЄП;\nзвільнення від відповідальності за прострочені споживчі кредити;\nзупинення дії норм, які дозволяли іпотекотримачу виселяти з іпотечного житла його мешканців, набувати права власності або продавати його.\nНагадаємо, що 12 березня влада звернулася до підприємців та найманих працівників з проханням повертатися на роботу та відновлювати діяльність в тих областях, де не ведуться активні бойові дії. Після цього представники українських бізнес-спільнот надіслали до президента, парламенту та Кабміну прохання посприяти цьому процесу. Зокрема, мова йшла про лібералізацію податкової системи, забезпечити доступ до кредитних ресурсів, не призивати задіяних працівників тощо.\n#Бізнес #Війна #Податки


На розмову до депутатів: в Раду викликають глав НБУ, НАЗК і НКРЕКП - Політичні новини України | Сьогодні\nНа розмову до депутатів: в Раду викликають глав НБУ, НАЗК і НКРЕКП\n10 квітня 2017 17:51\nНардепи хочуть послухати звіти чиновників, оскільки до всіх є претензії\nДепутати хочуть викликати в парламент і заслухати звіт про виконану роботу керівників Національного банку, Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики і комунальних послуг, а також Нацагенства із запобігання корупції.\nВ останній тиждень роботи, перед місяцем відпустки, депутати згадали про дисципліну. Хочуть показати один одному, як треба працювати! Парламентарії хочуть заслухати звіти про роботу чиновників. До всіх є претензії.\nТак, наприклад, голову НКРЕКП Дмитра Вовка хочуть заслухати в Раді навіть після того, як комісія скасувала скандальну абонплату за газ.\nЩо стосується глави НАЗК Наталії Корчак, то з днем її візиту парламентарії не визначилися. Хоча Мін'юст дуже просив на цьому тижні змінити законодавство про НАЗК, щоб уряд зміг оголосити новий конкурс на керівника, продовжити до травня подачу електронних декларацій і обмежити премії для працівників агентства.\nІнтригою залишається звіт уряду перед депутатами. У прем'єра Володимира Гройсмана та його команди закінчується річний імунітет на звільнення 15 квітня.\nНБУ відео Верховна Рада депутати посадовці звіт НКРЕКП НАЗК


На Закарпатті селяни мітингують через сміттєзвалище\nЖителі села Дубрівка Закарпатської області мітингують через переповнене на їхню думку сміттєзвалище. Їх і так дратує постійний специфічний запах на вулиці та сміття, що розлітається від вітру городами. Проте перекрити дорогу вирішили тільки тоді, коли до них дійшли чутки про розширення полігону для відходів.\nМісцеві чули інформацію про те, що полігон невдовзі мають розширити, тому іншого виходу, як перекриття в'їзду для вантажівок, що звозять побутові відходи, не бачать.\nПро кількість вантажних автомобілів, загальну площу сміттєзвалища та чи дійсно планується розширення дізнались в одного із засновників фірм "ЕкоІр". Люди кажуть, "ЕкоІр" обіцяло запустити лінію із сортування сміття, пакувати його в касети та вивозити, але, за їх словами, не робиться нічого. Засновник товариства "ЕкоІр" пояснив чому.\nВ Дубрівці кожен житель має колодязь, воду з якого п'ють і використовують для приготування їжі. Люди занепокоєні, чи не призведе це до спалаху хвороб. Адже сміття перегниває і забруднює підземні води, які використають жителі Дубрівки.\nПроблема залишається актуально і жителі не збираються відступати. Крім цього людей спіткала ще одна біда. Сьогодні зранку на сміттєзвалищі почалася пожежа. Площа загоряння становить 100 квадратних метрів. Гасили вогонь 15 рятувальників та 3 одиниці техніки, а також бульдозер.\nЯка причина загоряння та хто до цього причетний наразі не відомо.\nНагадаємо, у Сумській області жителі Охтирки, які працюють на нафтових родовищах, влаштували мітинг. Через дворічну несплату податків їхнім підприємством держава не планує продовжувати ліцензію на видобуток "чорного золота". А це означає звільнення тисяч робітників.


«МАТУСЮ! МІЙ БЕЗЦІННИЙ СКАРБ…»\nНаші публікації «МАТУСЮ! МІЙ БЕЗЦІННИЙ СКАРБ…»\nНеділя, 08 травня 2016, 13:10\nДругої неділі травня, коли пишним цвітом буяють дерева, квіти, трави, дзвенить у піднебессі веселий пташиний спів, у багатьох країнах світу традиційно відзначається день Матері. В Україні це свято уособлює триєдність образу Матері: рідної неньки, пречистої Діви Марії і матері-України.\nЛюбов до мами переросла у глибоку пошану до Матері Божої, яка завжди була покровителькою українців, та невгасиму палку любов, що втілювалася у вічній боротьбі, до Матері-Батьківщини.\n“Матусю, мій безцінний скарб! Світло, що розсіює гнітючу темноту, матерія добра, яку викликаю в уяві завжди, коли мені сумно чи боляче”. Ці слова належать видатному українцеві, журналістові, перекладачеві, правозахиснику, в’язневі совісті Валерію Марченку (1947 - 1984). А присвятив він їх своїй мамі Ніні Михалівні, педагогу, шістдесятниці, мужній жінці, яка свято берегла пам'ять про сина і продовжувала його справу до останніх днів свого життя.\nДень матері – одне з найбільших родинних свят в Україні, тому що кожен з нас з дитинства і до останніх днів свого життя несе в своїй душі єдиний і неповторний образ – образ своєї мами, яка все зрозуміє і пробачить, утішить, буде беззавітно і вірно любити, не дивлячись ні на що.\nВ цей день ми вітаємо наших матусь, дякуємо за їх працю, за терпіння, любов і відданість.\nВам, любі наші матусі, бажаємо щастя земного, здоров'я доброго, неба мирного! Хай родини ваші горе оминає, а Матір Божа від лиха оберігає!\nХай Господь дарує мир і долю,\nХай красою надихає світ!\nДнів усім – без смутку і без болю,\nІ здоров’я на багато літ!\nСВІТЛІЙ ПАМ’ЯТІ МАТЕРІ МОЄЇ\nМоя мама – зліва, Німеччина, 1943 р.\nМоя мати, Маковська Марія Константинівна, народила і виховала дев’ятеро дітей. У споминах моїх вона постає людиною чесною, справедливою, вимогливою до себе, до своїх дітей, до людей, надзвичайно роботящою і співочою. Це була великої сили волі, високодуховна, освідчена жінка.\nБатьки мої були красивими, гарно співали. Мама була солісткою церковного хору. Вона дуже багато працювала, щоб діти були накормлені, охайні, виховані та розумні. «Розум і справедливість – найвищі чесноти людини. – вчила нас мати. – Розум дає Бог, а чесно жити кожен вчиться сам».\nМама старалася знайти до кожного індивідуальний підхід, той ключик, що дозволив би відкрити серденько кожної її дитини. Обов’язки в сім’ї були чітко визначені: комусь – кухня, хтось займався прибиранням в хаті, хтось – по господарству. В мої обов’язки входив догляд за молодшими братами. Їх у мене троє: Володя, Михайлик та Сергійко. Сергій , молодший від мене на 10 років, був моєю пізньою лялькою: я його одягала, кормила, гуляла з ним, клала спати, співала колискових пісень.\nМати наша любила всіх однаково, але, так мені здається, до мене ставилася з увагою і надією, як дивляться на спадкоємицю духовної пам’яті роду. Просто, очі світилися ласкою, просто, віра у серці була, просто, тільки зі мною ділилася сокровенними знаннями, що від предків передаються нащадкам.\nМама зналася на травах! Вона часто брала мене з собою по лікарські рослини. Це було дійство! З молитвами, замовляннями та шепотом (нашіптуванням). Потім до неї прихидили односельці за поміччю при різних недугах. Дякуючи мамі, мої знання про лікарські рослини були не гірші, ніж у викладача фармакогнозії у медичному інституті.\nОсобливих конфліктів у нашій великій сім’ї не було, кожен усвідомлював свою місію. А Берегинею домашнього затишку, її духовним центром була Мати. Нас батьки не били і не лаяли, бо в цьому не було потреби. Як це по-нинішньому: ми не наривалися на неприємності. Але при тому кожен мав право на власну точку зору, працював за власним бажанням і робив те, що йому подобалося, до чого здатні розум і руки. Свята (Празники) в родині були завжди. Різдво, Великдень, Трійця, Маковія… Це оформлювалося так поетично і смачно. Мама дотримувалася всіх стародавніх звичаїв та обрядів. Ми просто жили так!\nА ще моя мати пекла найсмачніші в світі пиріжки і хліб. Одна з перших моїх пісень – пісня «Материнський хліб» - присвячена спогадам про незабутню мою і єдину маму Марію.\nКалина наливає стиглі грона,\nНа ниві мама в’яже перший сніп…\nЖиве в моєму серці теплий спомин\nПро найсвятіший материнський хліб.\nВертаюся до батьківської хати…\nНа дверях –хрестик –вічний оберіг.\nА на порозі зустрічає мати\nІ пахне хлібом хата й цілий світ.\nМаминим хлібом пахне земля,\nМаминих рук я торкаюсь вустами,\nМамина пісня мене окриля,\nСерцем горнуся до мами.\nДопоки ще жива на світі мати,\nМи вірим в щастя і людське добро.\nДуша моя зігрітая назавжди\nДолонь твоїх, матусенько, теплом.\nХай мамине ім’я благословиться\nЗа добрий світ, що до людей несла.\nЛетять роки… Мені ж і досі сниться\nТой хліб, що моя мама напекла.\nАле є у мене ще один спомин, як пекуча сльоза, як серця щем. В той день я не хотіла пасти корови, але брат пішов на річку купатися. І мамі довелося мене довго вмовляти. Я, звичайно, знала, що мушу і буду пасти, але ж вперто повторювала: «Я не хочу». І ось уже на пасовищі, коли захотілося їсти, я розгорнула дбайливо загорнутий в полотнинку полудень. Там були ще теплі вареники з вишнями! Я не знаю, коли мама встигла їх для МЕНЕ зварити. Їла я ті вареники із сльозами на очах, із німим стидом на вустах і клятвою у дитячому серці вже завжди слухатися маму. Не знаю, чи змогла я виконати цю клятву, але добре мені на душі, що ще при житті матері, уже сама будучи матір’ю двох синів, просила прощення за той мій дитячий непослух (діалект.) і за всі мої провини перед нею.\nДвічі на рік, в день народження та в день смерті моєї золотої неньки, я варю вареники з вишнями…\nМатінко моя, близька і далека,\nЗ вічності життя порятуй мене.\nВже весна у нас, вже летять лелеки…\nА мене у світ самота жене.\nПо щоці сльоза борозну веде,\nЗанесло стежки заметілями.\nЗнов самотня ніч і самотній день\nНаді мною – лелечими крилами.\nЖур – журавлики зранку клекотять,\nУ гніздечку вдвох поселилися.\nА мої літа журавлем летять!\nТільки щастя десь забарилося...