Колаборанти (автор: Шпіцер Василь) - Vox populi. Всеукраїнський часопис для розумних та небайдужих\nЛітературна сторінка > Колаборанти (автор: Шпіцер Василь) > \nКолаборанти (автор: Шпіцер Василь)\nопубліковано 4 трав. 2012 р., 05:57 Степан Гринчишин [ оновлено 4 трав. 2012 р., 06:13 ]\nНе дозволиш нікому сплямити слави, ні чести Твоєї Нації.\n(10 заповідей українця-націоналіста)\nПро колабораціонізм українських націоналістів (часто маючи на увазі всіх українців) з нацистами багато говорили й говорять радянські, польські і навіть декотрі сьогоднішні українські історики. Останнім часом ця тема набула якогось нездорового наполегливо-стверджувального характеру. Вона постійно фігурує у виступах та промовах російських і проросійськи налаштованих українських політиків, польських журналістів і громадських діячів, розглядалася і підтримана у Європарламенті. Тим самим у суспільній свідомості європейців (і не тільки) формується думка, що найбільшими колаборантами, а, відповідно, і найбільшими ворогами людства у роки Другої світової війни були українці.\nУ запропонованій роботі, підготовленій на базі матеріалів, поширених у доступних джерелах інформації, я постараюся відхилити ширму з написом “український колабораціонізм“ і показати приховані за нею деякі відомі, але старанно замовчувані факти співпраці з нацистами інших народів як на державному, так і на особистісному рівнях. Це дозволить оцінити міру та обсяг колабораціонізму як явища в цілому й визначити місце українців на тлі решти європейських народів.\n"…А судді хто?.."\nІсторично так склалося, що маємо за найближчих сусідів росіян і поляків, у яких завжди були імперські та великодержавні амбіції. І хоча одні лукаво називали і називають нас братами, а інші одні з перших визнали незалежність України, але не всі впливові політики цих країн хочуть змиритися з існуванням повноцінної української Держави.\nОдначе, коли до московської брехливої пропаганди щодо нашої історії взагалі і до національно-визвольної боротьби ОУН-УПА зокрема вже звиклося і ніхто не сподівається на зміну позиції російських імпер-шовіністів (не дарма кажуть, що російський інтелігент закінчується там, де починається розмова про Україну), то наші західні сусіди поляки останніми роками дивують своїми антиукраїнськими заявами та вчинками.\nВідразу після розвалу більшовицької імперії між Польщею та Україною встановилися справді дружні, добросусідські стосунки. Президенти Польщі Войцех Ярузельський, Лех Валенса, Алєксандр Кваснєвський підтримували прагнення України до самостійності, Польща першою визнала незалежність України, була найкращим другом і захисником нашої держави на Європейській арені. Український народ це пам'ятає, шанує і відчуває до польського народу глибоку вдячність. Було немало зроблено для загоєння глибоких історичних ран і взаємних образ: засуджено операцію "Вісла", відновлено могили польських воїнів на Личаківському кладовищі у Львові, сплюндровані більшовицькою владою в часи московського панування та багато-багато інших добрих справ. На жаль, наступний президент Польщі дещо змінив акценти і замість того, щоб надалі розвивати з Україною добросусідські стосунки, наш сусід почав згадувати давні кривди, появилися антиукраїнські статті – з заходу відкрито повіяв холодний вітер.\nОдним з перших недружніх кроків польської влади стало відношення до учасників Першого міжнародного дитячого веломарафону «Європейськими стежками Степана Бандери». 7 серпня 2009 року українським спортсменам, які мали шенгенські візи, було заборонено в'їзд до Республіки Польща. Львівська обласна рада виступила з різкою заявою, у якій, зокрема, сказано: “Факт такої заборони та звинувачення громадян України у нібито недобросовісному набутті віз є безпрецедентним, адже демонструє неприховане всевладдя та сваволю щодо наших співвітчизників з боку сусідньої держави. У цій ситуації сміхотворними видаються слова заступника міністра внутрішніх справ Республіки Польща Томаша Сємоняка, який виправдовував рішення свого відомства тим, що в організаторів веломарафону начебто «не було доброї волі».\nНасправді позиція офіційної влади РП ґрунтується на шовіністичних поглядах т. зв. кресових організацій та надиктована «сірим кардиналом» польської політики, відомим україноненависником Тадеушем Ісаковічем-Залєскім“.\nЗгодом подав свій голос уже сам президент Польщі, заявивши про свою незгоду щодо рішення Глави Української держави Віктора Ющенка про присвоєння Степану Бандері звання Героя України та визнання вояків ОУН-УПА борцями за волю України. Дивує не тільки невідповідне посадовцю такого рангу втручання у внутрішні справи іншої держави, але, насамперед, відсутність історичного та об'єктивного підходу до рішення нашого Президента. Кожний народ має суверенне право самостійно визначати та належним чином вшановувати своїх героїв. Це вірно і в цьому полягає найвища історична правда і найвища об'єктивність. Для прикладу, наш герой – гетьман Богдан Хмельницький – високо пошановується в Росії, але негативно трактується у Польщі, натомість Іван Мазепа – навпаки. Напевно, що поляк Тадеуш Костюшко не був героєм для Росії чи Великобританії.\nЯкщо пан президент РП вважав за необхідне пригадувати старі історичні кривди і призначив ОУН-УПА відповідальними за винищення польського населення на східній частині території Другої Речі Посполитої, то слід нагадати, що Радянський Союз і Німеччина, які пактом Молотова-Ріббентропа розв'язали Другу світову війну, завдали Польщі незрівнянно більше шкоди.\nМає що поганого згадати і кожний українець щодо Польщі. Герої ОУН-УПА боролися за незалежність на своїй етнічній території, а Польща так чи інакше була для українців загарбником, починаючи з ХІV століття. За сотні літ на українській землі польські завойовники пролили ріки невинної української крові. Польща позбавила український народ державності, знищивши Західно-Українську Народну Республіку. Саме подальша полонізація, пацифікація, нещадний терор, заселення українських територій поляками спричинилися до виникнення руху опору і створення Організації Українських Націоналістів.\nНа початку Другої світової війни польські війська, зазнавши нищівної поразки від німецької армії, втікаючи на схід, зганяли свою лють на українцях, винищуючи цілі села. Нагадуємо, що це був 1939 рік (задовго до створення УПА) і такі злочини чинило польське регулярне військо проти беззбройних селян-українців. Українці не забули також злочини, вчинені проти них вояками Армії Крайової, солдатом якої був і батько пана президента РП.\nСтосовно Степана Бандери, то за свою святу боротьбу за незалежність України він заплатив дорогу ціну: сам він відсидів п'ять років у польській тюрмі, чотири роки – в німецькому концтаборі, у 1959 році був убитий московським агентом; його батька – священика Андрія Бандеру – закатували енкаведисти; сестри – Марта-Марія і Оксана – ще в 1939 році після арешту і допитів вислані в Сибір, Марта там і померла, а Оксана рідну землю побачила лише через піввіку; сестра Володимира також пізнала розкоші Сибіру і Казахстану; брата Богдана вбили гестапівці, а братів Олександра і Василя у концтаборі Освєнцім після жорстоких знущань замордували фашистські прислужники – польські капо.\nСлідом за президентом РП свою незгоду з Указом Президента України висловив очолюваний поляком Єжи Бузеком Європарламент. Мотивація схожа – звинувачення Степана Бандери у колабораціонізмі під час Другої світової війни. Багато громадських і політичних організацій України висловили обурення з приводу цього дивного рішення. Наприклад, Галицьке районне об'єднання м. Львова Всеукраїнського Товариства "Просвіта" імені Т. Г. Шевченка звернулося до Європарламенту з листом:\n“Для нас, громадян України, є дивною Резолюція Європарламенту від 25 лютого 2010 року по декількох пунктах. Але особливо образливим для всіх громадян України, незалежно від їх політичних переконань, є формулювання, що викладене в п. 20, яке стосується присвоєння звання Героя України Степанові Бандері – жертві польських та німецьких репресій, в’язню польських та німецьких концентраційних таборів, вбитому у Німеччині агентом КДБ .\nПрийняття цього пункту свідчить про політичну заангажованість Європарламенту на користь політичних переконань представників певних країн, які намагаються звести порахунки з постаттю лідера українського визвольного руху, і таким чином відвернути увагу від злочинів своїх урядів в часи їх діяльності, та закріпити свої колоніальні амбіції на даному етапі.\nПоверхове знання історії і спрощена форма переоцінки історичних подій часів Другої світової війни не додає Європарламенту поваги світової громади.\nЧомусь Європарламент не дає оцінку тому, що після Першої світової війни Польща та Росія не дали українцям реалізувати своє право на самовизначення, проголошене Президентом США Вудро Вільсоном, а протидія Україні продовжується і надалі.\nЧомусь Європарламент не ініціює оцінку дій польського уряду в період 1919 – 1920 рр., коли приблизно 100 000 українців, переважно зі Східної України, було розміщено в концентраційних таборах і 15 000 з них померло від хвороб і голоду.\nЄвропарламент не пам’ятає здійснення Пацифікації польським урядом щодо українців в тридцятих роках, під час якої було знищено тисячі осіб та 800 сіл, яку засудила поміркована Ліга націй. Не турбує Європарламент і політика польського уряду в повоєнний час, коли приблизно 500 000 тисяч українців було виселено з українських територій з метою подальшої асиміляції, і сотні тисяч вбито, спалено живцем польським підпіллям, польськими та радянськими органами безпеки.\nАдже саме ці події і ще багато інших подібних трагедій, які торкнулися мільйонів людей, змусили українців боронити своє фізичне існування. В боротьбі за людське життя і народився феномен Бандери.\nКрім того, цей пункт резолюції ставить під сумнів, що серед європейських цінностей панують такі важливі ознаки, як повага до народу і до людини, повага до основних свобод демократії, право кожного народу обирати і шанувати своїх героїв, а головне – бажання дотримуватися істини.\nПричину успішного голосування цієї резолюції в Європарламенті можна вбачати лише в маніпуляції фактами, та грою на незнанні історії депутатами, що представляють країни далекі від України. Але тоді виникає питання – що є підґрунтям для прийняття рішень в такій поважній установі, як Європарламент – пошук істини і бажання побудувати краще майбутнє для своїх народів, чи неморальна маніпуляція фактами для отримання політичних впливів?\nЩе один аспект цього рішення – кому вигідне приниження України, коли Європарламент дає вказівки новообраному Президенту України, як звичайному клерку?\nЦі відповіді зрозумілі, як і їх наслідки. Стало очевидним, що сусід України справа мало чим відрізняється від сусіда зліва, як за змістом своїх дій, так і за їх формою. А декларація принципів, на жаль, залишається лише декларацією.\nЗвертаємося до Європарламенту з вимогою скасувати пункт 20 своєї ухвали. Вважаємо, що резолюції найвищого законодавчого органу Об`єднаної Європи мають базуватися винятково на об'єктивних фактах, а не на інтересах політичних гравців.\nХочемо зазначити, що Степан Бандера завжди буде українським Вашингтоном для українців незалежно від рішень Європарламенту.\nГолова Ради Стефан Горечий“.\nТреба віддати належне працівникам Європарламенту, оскільки вони вважали за необхідне дати відповідь:\n“Шановний Пане Горечий,\nДякуємо Вам за Ваш лист від 10 березня 2010 року, адресований Президенту Європейського Парламенту, стосовно резолюції щодо України, прийнятої Європейським Парламентом 25 лютого 2010 року. Президент прийняв до уваги Вашу точку зору й висловлені Вами міркування й хотів би подякувати Вам за Вашу зацікавленість роботою Європейського Парламенту з питань України. Оскільки я є головою Делегації Європейського Парламенту до Комітету з парламентського співробітництва, між ЄС і Україною, Президент попросив мене відповісти на Ваш лист від його імені.\nМені б хотілося, щоб Ви прийняли до уваги той факт, що Європейський Парламент, в повному обсязі своїх повноважень, є представницьким органом усіх європейців і складається з парламентаріїв, що представляють 27 країн – членів Європейського Союзу. Як такий, він є дуже складним і різноплановим органом, де стикаються погляди більш ніж ста політичних партій, а також людей різних культур і прагнень із надзвичайно багатою, але й водночас трагічною історією. Таке різноманіття часом призводить до прийняття резолюцій, які відбивають критичні погляди на дуже чутливі й суперечливі питання.\nРезолюція, на яку Ви посилаєтесь у Вашому листі, є політичною декларацією і повинна розглядатись у наступному контексті: Європейський Парламент визнає Україну як стратегічно важливого сусіда Євросоюзу та очікує від неї більшої рішучості на шляху до Європейської інтеграції, а також інтенсивної співпраці з ЄС в рамках Європейської політики сусідства.\nЩиро Ваш, Павел Коваль\nДодаток: Текст резолюції Європейського Парламенту щодо України від 25 лютого 2010 року“.\nЯкщо перекласти цього листа з дипломатичної на зрозумілу мову, то можна прочитати: “Шановні українці! Ви маєте у Європарламенті своїх представників. Де вони були, коли розглядалася ця резолюція? Маєте те, що маєте!“\nДодали свої коментарі про Указ В. Ющенка і словаки. Але ж Словаччина як держава виникла після анексії Чехії нацистами саме як сателіт і поплічник фашистської Німеччини! Воістину, у власному оці не помічають колоди, зате вказують на пилинку в оці сусіда.\nРадо підтримали брудну кампанію звинувачень українців у колабораціонізмі й німці: взялися судити українця Івана Дем'янюка, вини котрого не довели ні ізраїльський, ні американський суди, за злочини, нібито вчинені у німецькому концтаборі. Але ж ці жахливі злочини творилися з волі і за наказом німецьких офіцерів-нацистів, багато-хто з яких сьогодні у спокої доживає свого віку у тій же Німеччині. А німецький народ не тільки не чинив супротив діям гітлерівської машини, яку сам привів до влади, але залюбки користувався працею полонених та примусово вивезених до Німеччини українських юнаків і дівчат. Не мають морального, історичного, християнського права німці, – які вклали німецьку зброю у руки табірного невільника-українця і під страхом смерті примусили вбивати таких же невільників, – бути суддями. Пройшло ще занадто мало часу, щоб колишнім нацистам чи їхнім нащадкам дозволено було одягати мантію судді. Кров невинних жертв буде на їхніх руках до сьомого коліна, а очорнювання українців не зробить ці руки чистішими.\nШирока антиукраїнська кампанія, започаткована польською стороною, розв’язала руки різномастим писакам, які продовжили розвивати тему співпраці українців з нацистами. Для прикладу подаю цитату з статті польського журналіста Міхала Кацевича від 13 лютого 2011 р. під назвою "Українські націоналісти хочуть нам відібрати Підкарпаття": "Уявіть собі матч турніру Євро-2012 у Львові. Новий, гарний стадіон побудовано в останню мить. Спортивні кореспонденти зі всього світу повторюють, що зустріч відбудеться на стадіоні імені Степана Бандери і пояснюють, що патрон був лідером українського підпілля з часів II світової війни і колаборував з гітлерівцями".\nДолучився до антиукраїнського хору і львівський історик Василь Расевич, який у статті "Хто ви, вороги України?" від 4 квітня 2011р. пише: "…українські націоналісти на цей час (4 липня 1941 р. – В.Ш.) не були ворогами німців, вони якраз з ними тісно колаборували".\nРазом з тим названі вище хулителі українців немов у рот води набрали, коли йдеться про співпрацю інших держав та народів з гітлерівським режимом.\nПЕРШІ КОЛАБОРАНТИ (МЮНХЕНСЬКА УГОДА)\nОтже, що таке колабораціонізм у сьогоднішньому трактуванні? В українській історичній і науковій літературі визначення колабораціонізму таке:\n– "Колабораціоністи – особи, які співробітничали з окупаційними властями у країнах, тимчасово захоплених нацистською Німеччиною під час Другої світової війни. У кримінальному порядку колабораціоністи несли відповідальність як за зраду батьківщини та деякі інші державні і військові злочини". (Юридична енциклопедія, Київ, видавництво "Юридична енциклопедія" імені М. Бажана, 2001 р., т.З, ст.145);\n– "Колабораціонізм – співпраця громадянина окупованої держави з окупаційною адміністрацією на шкоду цієї держави або її громадян". (Універсальний словник-енциклопедія, видавництво "Ірина", Київ, 1999 р., ст.669);\n– "Колабораціонізм. Співробітництво із загарбниками в окупованих ними країнах під час Другої світової війни". (Новий словник української мови. Київ, видавництво "Аконіт", 1999 р., т.2, ст.284).\nОчевидно, що ані українські націоналісти, ані українці взагалі не могли бути колаборантами, бо перед початком Другої світової війни держави Україна не існувало. Були держави Польща і Радянський Союз, які свого часу окупували і зліквідували відповідно ЗУНР і УНР. Більшість українців не вважали своєю батьківщиною Польщу чи СРСР, тому не можуть нести відповідальність "за зраду батьківщини".\nДивно, що сучасне українське трактування колабораціонізму (напевно оперте на радянські визначення) називає колаборантами громадян і осіб, але мовчить про колаборантство на державному рівні. А даремно, бо саме там знаходяться причини виникнення воєн, окупацій і вільної чи невільної співпраці поневоленої або полоненої людини з окупантами. До того ж слово колабораціонізм походить від французького "collaboration", що означає співробітництво, спільна діяльність, співавторство. Важко уявити, як могла відбуватися "спільна діяльність" між нацистською Німеччиною і громадянином чи особою – масштаби не ті, – а от між державами, наприклад, Німеччина-СРСР, "спільна діяльність" могла бути і насправді мала місце.\nНайпершим прикладом "спільної діяльності" держав з нацистською Німеччиною, тобто, колабораціонізму, стала Мюнхенська угода, підписана 29-30 вересня 1938 р. в Мюнхені главами урядів Великобританії (Н. Чемберлен), Франції (Э. Даладьє), нацистської Німеччини (А. Гітлер) і фашистської Італії (Б. Муссоліні).\nФюрер з колаборантами\n(Муссоліні, Гітлер, Даладьє, Чемберлен, 1938 р.)\nЗгідно з цією угодою відбулося розчленовування і ліквідація держави Чехословаччини. Скориставшись моментом, свої територіальні вимоги висловили Угорщина і Польща, яка 21 вересня денонсувала польсько-чехословацький договір 1925 р. про національні меншини та офіційно зажадала передачі Тешина і Спіша. Це дозволило Гітлеру виправдати анексію Судет «міжнародним» характером вимог до Чехословаччини.\nПольща вже 2 жовтня ввела свої війська в Тешинську Сілезію й загарбала шматок чехословацької території з населенням 230 тис. чоловік.\nПольські вояки з чехословацьким гербом.\nТешино, 1938 р.\nПроте головним придбанням Польщі став промисловий потенціал захопленої території. Розташовані там підприємства давали наприкінці 1938 р. майже 41% чавуну, що виплавлявся в Польщі, і майже 47% сталі. Черчіль в своїх мемуарах писав із цього приводу, що Польща "…з жадібністю гієни взяла участь в пограбуванні і знищенні чехословацької держави". Не менш утішне зоологічне порівняння приводить в своїй книжці американський дослідник Болдуїн: "Польща і Угорщина, як стерв’ятники, відривали шматки вмираючої розділеної держави". Отже, в 1938 році соромитися ніхто не збирався. Навпаки, захоплення Тешинської області розглядалося як національний тріумф.\nНімецький генерал і польський маршал Ридз-Сміґли\nпісля захоплення Тешинської області\nПольська пропаганда захлиналася від захоплення. Так, 9 жовтня 1938 р. "Газета Польська" писала: "...відкрита перед нами дорога до державної, керівної ролі в нашій частині Європи вимагає найближчим часом величезних зусиль і вирішення неймовірно важких завдань" (Олександр МАНАЧИНСЬКИЙ. "Викрутаси-38").\nЦікавий історичний факт про співпрацю керівників Польщі і нацистської Німеччини подає Валерій Семиволос: "У 1934 році Гітлер уклав таємний договір з Пілсудським про війну з СРСР за українські та білоруські землі. За польсько-німецькою домовленістю, після спільної перемоги фашистської Німеччини і пілсудської Польщі над СРСР, окупована більшовицькою Росією у 1919-1920-х рр. територія Української Народної Республіки мала дістатися полякам, а німці отримали б Білорусь. Однак глава Польщі, українофоб й ініціатор репресій проти українців Й. Пілсудський несподівано для Гітлера помер. Через декілька днів у Берліні за наказом Адольфа Гітлера відбулися поминальні заходи на найвищому рівні." (http://politiko.ua/blogpost27900).\nУгорщина через місяць після укладення Мюнхенської угоди захопила частину південної Словаччини, а в березні 1939 р. за наказом Хорті угорські війська в кривавий спосіб окупували Карпатську Україну – внаслідок цього з ласки нацистів угорська держава одержала територію з населенням близько 1 млн чоловік. 20 листопада 1940 р. Угорщина приєдналася до Троїстого пакту, брала участь у вторгненні Німеччини й Італії в Югославію в 1941 р. Угорський уряд направив війська для підтримки Вермахту у війні проти Радянського Союзу, де угорське військо зазнало великих втрат під час Сталінградської битви.\nЗ наближенням радянських військ до Будапешта керівник Угорщини Міклош Хорті намагався укласти сепаратний мир із державами антигітлерівської коаліції (подібно до того, як це зробили керівники Фінляндії та Румунії), але ці спроби були зірвані німцями. З 16 жовтня 1944 р. Хорті перебував у Берліні. 4 травня 1945 р. у Тіролі він здався американським військам. Союзницьке командування дозволило йому оселитися у Західній Європі. На запрошення португальського диктатора А.Салазара Хорті з родиною з 1949 р. оселився у м. Ешторілі (Португалія), де в мирі і спокої прожив до глибокої старості.\nСловаччина в березні 1939 р. проголосила самостійність, а Йозеф Тісо сформував уряд і став Президентом Першої Словацької республіки. У своїй зовнішній політиці Перша Словацька республіка повністю орієнтувалася на інтереси гітлерівської Німеччини. Зокрема, Словаччина стала одним з перших учасників Другої Світової війни, виступивши на стороні Третього Рейху при нападі на Польщу у вересні 1939 р. Формально Словаччина приєдналася до Троїстого пакту 24 листопада 1940 р. Згодом словацькі війська брали участь у війні проти Радянського Союзу.\nУ внутрішній політиці керівництво Словаччини також орієнтувалося на політику Німеччини. Це, зокрема, стосувалося створення де-факто монопартійної авторитарної політичної системи, а також депортації євреїв, закон про яку був підписаний Тісо у травні 1942 р. У серпні 1944 р. у зв'язку з активізацією у Словаччині діяльності партизанських загонів Тісо звернувся до Гітлера по військову допомогу, тобто фактично ініціював окупацію країни німецькими військами. З наближенням до Братислави військ Червоної армії у квітні 1945 р. Тісо залишив країну та втік до Баварії.\nСумною була подальша доля підписантів Мюнхенської угоди та їхніх прихильників. Особливо дісталося Польщі, яку через рік Сталін із Гітлером ліквідували як державу.\nФранція стала наступною жертвою з-поміж учасників Мюнхенської змови. 5 червня 1940 р. німецькі війська розпочали наступ. І хоча Франція формально вже дев'ять місяців перебувала у стані війни з Німеччиною, спроби чинити опір агресорові успіху не мали. Ні генерал де Голль, ні підписант Мюнхенської угоди Даладьє, який тоді займав пост міністра національної оборони, не зуміли організувати лінію захисту на підступах до Парижа. Повторилася "польська історія" – за два тижні чергова європейська потуга капітулювала перед німецьким солдатом: 10 червня уряд Франції втік у місто Бордо, а 14 червня німці увійшли в Париж.\nДіючий уряд Франції подав у відставку. Через два дні після падіння Парижа новим главою уряду став 85-літній маршал Анрі Петен.\nМаршал Анрі Петен\nпершим використав термін "колабораціонізм"\nВін звернувся до німецького командування з проханням про перемир'я, яке було підписано 22 червня 1940 р. За його умовами Франція втрачала понад дві третини своєї території, віддала Ельзас і Лотарінгію. Промислові, сировинні, продовольчі ресурси Франції опинилися під контролем Німеччини. Саме тоді Петен назвав свою співпрацю з нацистами колабораціонізмом. 15 серпня 1945 р. суд визнав маршала винним у державній зраді й виніс йому смертний вирок.\nНе «пасли задніх» й інші європейські держави – Бельгія, Данія, Нідерланди, Норвегія, уряди яких у квітні-травні 1940 р. без особливого опору капітулювали перед нацистською Німеччиною й співпрацювали з Гітлером.\nОтже, започатковуємо список держав-колаборантів: ІТАЛІЯ, ВЕЛИКОБРИТАНІЯ, ФРАНЦІЯ, ПОЛЬЩА, УГОРЩИНА, СЛОВАЧЧИНА, БЕЛЬГІЯ, ДАНІЯ, НІДЕРЛАНДИ, НОРВЕГІЯ.\nДруга світова війна, яка почалася відразу після підписання так званого Пакту Молотова-Ріббентропа, набирала розмаху і Гітлер вирішив заручитися підтримкою не тільки Радянського Союзу, але інших потужних держав. Для цього було підписано Троїстий пакт (також відомий як Берлінський пакт 1940 р. та Пакт трьох держав) – договір, укладений у Берліні 27 вересня 1940 р., яким було створено військовий союз, відомий як «Країни Осі». Назва договору відображає початкову кількість договірних сторін, якими виступили Нацистська Німеччина, Фашистська Італія та Японська імперія. Відповідно до Троїстого пакту країни-учасниці зобов'язувалися на протязі наступних 10 років надавати одна одній політичну, економічну і військову допомогу та визначили сфери впливу в світі. Німеччина та Італія утверджували своє панування в Європі, а Японія – у Східній Азії.\nПротягом 1940-41 рр. до Троїстого пакту приєдналася низка країн, що знаходилися у залежності від однієї з держав, які його уклали, а також тих, що через співробітництво з цими державами бажали вирішити власні зовнішньополітичні завдання – реалізувати територіальні претензії, забезпечити безпеку від нападу ззовні, тощо.\nБолгарське царство, у якому з 1934 р. цар Борис III встановив особисту диктатуру, в 1940-і роки стало союзником Німеччини у Другій світовій війні. Цар Борис III 1 березня 1941 р. підписав Троїстий пакт. Тоді ж Болгарії було повернено вихід до Егейського моря. Потім на окупованих Болгарією теренах була проведена депортація євреїв.\nКоролівство Румунія – на початку вересня 1940 р. ультраправа політична організація «Залізна Гвардія» у спробі взяти владу до своїх рук перейшла до активних дій проти короля Кароля II. 5 вересня Кароль II під тиском легіонерів полишив країну, залишивши престол вакантним. 15 вересня був сформований новий уряд, у якому майже всі місця належали членам «Залізної Гвардії», а Хорія Сима став прем'єром країни. 23 листопада 1940 р. Румунія приєдналася до Берлінського пакту.\nНове фашистське керівництво проголосило Румунію націонал-легіонерською державою, а зовнішньополітичний курс країни тримали на Німеччину та Італію. "Залізна Гвардія" після вересневого перевороту розпочала політику терору. Наприкінці осені по країні прокотилася хвиля політичних вбивств. Ця політика легіонерів знайшла підтримку у фашистських лідерів Німеччини. На початку 1941 р. політичні вбивства стали неконтрольованими, а 21 січня легіонери наважилися виступити проти глави держави Йона Антонеску та керувати Румунією самостійно. Повстання легіонерів розпочалося єврейськими погромами в Бухаресті та найбільших містах Румунії.\n23 січня проти легіонерів були кинуті внутрішні війська Румунії, а незабаром всі їх виступи були придушені. Повстання мало важливі наслідки, оскільки «Залізна Гвардія» була розпущена, а єдиним лідером Румунії став Йон Антонеску. Він проголосив себе кондукетором (фюрером) країни та скликав вірний собі уряд. 1941 р. Антонеску втягнув Румунію у війну проти СРСР на боці Німеччини.\nКоролівство Югославії, окуповане нацистською Німеччиною 6 квітня 1941 р., було поділене країнами Осі на декілька частин: Німеччина, Італія, Угорщина, і Болгарія анексували деякі прикордонні області, а на решті територій були створені незалежні або маріонеткові держави.\nХорватія була визнана Віссю як незалежна держава. Офіційно Nezavisna Drjava Hrvatska; (NDH) була королівством, а Томіслав II був коронований як король Хорватії, але де-факто країною керував генерал Анте Павеліч – лідер хорватської фашистської крайньо-правої партії (усташі), яка мала багато спільних рис із італійською фашистською партією і мала бази в Італії та Угорщині.\nУсташі причетні до масових вбивств жителів Югославії. Першим законом, прийнятим у створеній з волі країн осі Хорватії, став Закон про громадянство 30 квітня 1941 р., потім прийняті закони, відповідно до яких всі громадяни-неарійці (хорвати були зараховані до арійців) оголошені поза законом, тільки арієць міг стати громадянином Незалежної Держави Хорватії, інші вважалися такими, що «належать до держави». У той же день прийнято Закони про расову приналежність і про захист арійської крові й честі хорватського народу, заборонялися міжнаціональні шлюби. Закон про захист національної арійської культури хорватського народу 4 червня 1941 р. забороняв «неарійцям будь-яку участь у роботі громадських, молодіжних, спортивних та культурних організацій та установ хорватського народу, а також в літературній та журналістській діяльності, у сфері живопису, музики, архітектури, театру, кіно». У Незалежній Хорватії широко застосовувалися етнічні чистки.\n15 червня 1941 р. Хорватія приєдналася до Троїстого союзу, 26 червня – до Антикомінтернівського пакту. 14 грудня 1941 р. Павеліч оголосив війну Великобританії і США (http://www.people.su/ua/84098).\nКоролівство Чорногорія – під протекторатом Італії й за згодою Німеччини було утворене 12 червня 1941 р. Стала державою і Південна Югославія.\nСербський генерал Мілан Недіч зробив спробу досягти визнання німцями Сербії як держави - наступника Югославії, а Петра II - як сербського монарха. 28 серпня він присягнув на вірність німцям і очолив “Уряд національного порятунку“. 1 вересня оголосив по радіо про те, що буде співробітничати з німцями для того, щоб “зберегти ядро сербського народу“. До кінця 1941 р. Недіч жорстоко розправлявся з партизанами, які відмовлялися співпрацювати з німцями. За час війни у Сербії загинуло понад 200 тис. чоловік: партизанів, четників, людей в німецьких концтаборах. В кінці 1942 р. німці оголосили, що Сербія “повністю очищена від євреїв“.\nІспанія теж мала дружні стосунки і співпрацювала з нацистами. У Громадянській війні, в якій перемогу здобули прихильники Франціска Франко, активну участь на боці переможців брали Німеччина й Італія. Перші німецькі літаки почали іспанську кампанію ще на початку серпня 1936 р., коли вони допомагали перевозити солдатів Франко з північної Африки до Іспанії. Протягом наступних місяців німецька військова допомога швидко збільшувалася. На початку листопада 1936 р. ці загони були офіційно з’єднані в легіон “Кондор“. Легіон мав в своєму складі 100 літаків. Загалом близько 20 тис. німецьких солдатів служили в Іспанії. Крім того, на стороні Франко воювали й італійські загони.\nКоли у вересні 1939 р. почалася Друга світова війна, Іспанія була ослаблена і спустошена Громадянською війною і не наважилася прямо виступити на стороні Німеччини. Тому безпосередня допомога Франко союзникам обмежилася відправкою 40 тис. солдатів іспанської “Блакитної дивізії“ на Східний фронт, яка брала участь у бойових діях на Ленінградському фронті в зимову кампанію 1941–1942 рр.\nПродовжимо список держав-колаборантів, так чи інакше задіяних співпраці з нацистами: БОЛГАРСЬКЕ ЦАРСТВО, КОРОЛІВСТВО РУМУНІЯ, ХОРВАТІЯ, КОРОЛІВСТВО ЧОРНОГОРІЯ, СЕРБІЯ, ПІВДЕННА ЮГОСЛАВІЯ, ІСПАНІЯ.\nЩодо СРСР, то досвід колабораціонізму московські правителі набули ще за часів татаро-монгольського іга. Московські, ростовські, суздальські та решта князів "країни Моксель" вірно служили золотоординським окупантам, нещадно грабуючи власний народ – щоб і самим розкішно жити, і щоб забезпечити гідну данину ханам-завойовникам (Володимир Білінський – "Країна Моксель, або Московія").\nВідразу після підписання Великобританією, Італією та Францією ганебної Мюнхенської угоди комуністична сталінська влада підписала "ГЕНЕРАЛЬНОЕ СОГЛАШЕНИЕ о сотрудничестве…" між НКВД і ГЕСТАПО, в якому серед інших були і такі пункти:\n"§1. п.1. Стороны видят необходимость в развитии тесного сотрудничества органов государственной безопасности СССР и Германии во имя безопасности и процветания обеих стран, укрепления добрососедских отношений, дружбы русского и немецкого народов, совместной деятельности ("спільна діяльність" французькою буде "collaboration", тобто, колабораціонізм – В.Ш.), направленной на ведение беспощадной борьбы с общими врагами…\nп.З. Виды и формы дегенерации, подлежащие стерилизации и уничтожению, стороны определили дополнительным протоколом №1, являющимся неотъемлемой частью настоящего соглашения".\nДалі в такому ж дусі. Угоду 11 листопада 1938 р. підписали МЮЛЛЕР і БЕРІЯ. До речі, чомусь деякі євреї воліють не бачити цих могутніх "друзів єврейства і юдаїзму", а призначають своїми ворогами українців, які на той час не мали навіть власної держави.\nДокументальне свідчення про колабораціонізм СРСР з фашистською Німеччиною міститься у великій (740 сторінок) книзі "Політичний словник" /Під редакцією Г. Александрова, В. Гальянова і Н. Рубінштейна/ Державне видавництво політичної літератури при РНК УРСР, 1940 р., стор. 404-405: "Товариш Сталін в своїй доповіді на ХVІІІ з'їзді партії (березень 1939 р. – В.Ш.) викрив провокаційні замисли політиків Англії і Франції, які прагнули викликати війну між Радянським Союзом і Німеччиною. Товариш Сталін ще тоді поставив питання про можливість добросусідських відносин між СРСР і Німеччиною. Заява товариша Сталіна була належним чином сприйнята в Німеччині. За пропозицією Німеччини були початі радянсько-німецькі торгово-кредитні переговори.\n19 серпня 1939 р. вони завершились підписанням угоди, вигідної для обох сторін. Керуючись вказівкою товариша Сталіна про необхідність проводити політику миру, Радянський Уряд пішов назустріч бажанню, висловленому Німеччиною. В результаті переговорів, які мали місце в Москві між німецьким міністром закордонних справ Ріббентропом і товаришем Молотовим при участі товариша Сталіна, 23 серпня 1939 р. був підписаний договір про ненапад між СРСР і Німеччиною (сумнозвісний пакт Молотова-Ріббентропа – В.Ш.). Цей договір знаменував собою кінець ворожнечі обох країн, яка штучно викликалась стараннями англо-французьких імперіалістів… 28 вересня 1939 р., в результаті переговорів між товаришем Молотовим і Ріббентропом при участі товариша Сталіна, був підписаний в Москві радянсько-німецький договір про дружбу і кордон між СРСР і Німеччиною… Угоди, підписані СРСР і Німеччиною в 1939 р., не тільки знаменують собою рішучий поворот в радянсько-німецьких взаємовідносинах. Вони є між народною подією величезного історичного значення".\nТовариш Сталін радіє,\nщо переговори між нацистами і комуністами пройшли успішно\nВ наведеній статті з "Словника" скромно замовчується, що між 23 серпня і 28 вересня 1939 р. Радянським Союзом і Німеччиною була розчленована Польща, завдяки чому між ними появився спільний кордон.\nЯкщо Мюнхенська угода була прелюдією до Другої світової війни, то пакт Молотова-Ріббентропа став детонатором, що спричинив її вибух. Результатом початкового етапу сталінсько-гітлерівського колабораціонізму стала ліквідація держави Польщі, окупація більшовицькою Москвою незалежних країн Латвії, Литви, Естонії та частини територій деяких держав. Святкуючи успішний поділ Польщі, нацистська Німеччина і більшовицький СРСР 22 вересня 1939 р. у Бресті провели спільний парад військ. По центральній вулиці міста урочистим маршем пройшли підрозділи ХІХ моторизованого корпусу вермахту (командуючий – генерал Гейнц Гудеріан) і 29-ї окремої танкової бригади Червоної армії (командуючий – комбриг Семен Кривошеїн).\nГейнц Гудеріан і Семен Кривошеїн у Бресті.\nКінцеві наслідки співпраці комуністичного сталінського і нацистського гітлерівського режимів світ оцінив у 1945 р. і вони стали найтрагічнішими за всю історію людства. Теперішній Європарламент дав об'єктивну оцінку більшовицько-нацистському співробітництву та поставив на один щабель злочини Гітлера і Сталіна.\nТаким чином, список колаборантів з повним правом доповнює комуністична імперія – РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ.\nЯкщо ж повернутися до справи колабораціонізму громадян (організацій, партій), то зупинимось на порівнянні масштабів співпраці з німцями росіян і українців. Дуже показова інформація про співпрацю росіян з німцями подана в “Учительской газете” за 19.09.89 р.: "Понад мільйон(! – В.Ш.) радянських громадян, зі зброєю в руках, воювало проти власного народу. На службу до Гітлера пішли: А. Власов, П. Краснов, А. Шкуро, П. Доманов, фон Паннвіц.\nГенерал Власов вчить російських солдат\nяк треба воювати за німецькі інтереси\nШість полків донського, кубанського, терського, сибірського козацтва загальною чисельністю понад 20 тис. чоловік воювали в Югославії проти армії Тіто. Бригада Камінського, перетворена в 29-у гренадерську дивізію СС разом з Туркестанським легіоном брала участь у придушенні варшавського повстання (хто чув про російську 29-у гренадерську дивізію СС? Зате у наші вуха наполегливо затовкали спотворені відомості про дивізію СС "Галичина" – В.Ш.)". Натомість, за оцінками істориків кількість українців, що пішла на службу до Гітлера, не перевищувала 30 тис. чоловік. Слід зауважити, що коли Власов та інші російські командири мільйонної армії воювали на стороні Гітлера проти Сталіна, то українці йшли до німців з наміром отримати зброю, щоб боротися за Незалежну Україну. Хіба можна вважати сумірними величини 1 000 тисяч чоловік і 30 тисяч чоловік? Чи можна порівняти масштаби впливу на світову історію пакту Молотова-Ріббентропа і невеличкого загону "Нахтігаль"?\nНеобхідно нагадати, що загальновідома не лише добровільна співпраця росіян, але і французів, данців, норвежців, татар, білорусів та інших народів із німцями за умов окупації останніми їхніх країн. Вищеназваних російських та інших колаборантів після війни судили і покарали, але Степан Бандера не попав під суд, хоча він легально проживав у Європі. Це свідчить, що не було жодних підстав для судового переслідування лідера українського національно-визвольного руху за колабораціонізм.\nСтимули до колабораціонізму на державному рівні були різні: реалізувати територіальні претензії; допомогти своїм одноплемінникам, що проживали в інших країнах; убезпечитися від нападу ззовні; боротися проти комуністичного режиму, який погрожував світовою революцією, тощо.\nПідневільним і бездержавним народам співпраця з нацистами подавала надію на здобуття незалежності і створення власної національної держави. Спочатку Гітлер виправдовував сподівання: незалежними стали Словаччина, Хорватія, Чорногорія, стала державою Південна Югославія. Натомість СРСР, маючи за спільника могутню нацистську Німеччину (пакт Молотова-Ріббентропа), не тільки окуповував незалежні держави та території інших держав, але й чинив на них криваві злочини і репресії, в тому числі депортуючи місцеве населення на каторгу в Сибір та винищуючи в тюрмах еліту цих народів. Тому не дивно, що народи Балтії сподівалися за допомогою Німеччини відновити свою державність і позбутися оскаженілих катів, а українці, білоруси, татари, кавказькі народи – здобути нарешті власні національні держави.\nРоже Гароді – французький політичний діяч, письменник, публіцист, філософ і один з теоретиків марксизму – в своїй книзі "Засадничі міфи ізраїльської політики" пише, що лідери єврейського народу також співробітничали з нацистами, щоб створити незалежну Єврейську державу в Палестині і гітлерівське керівництво прихильно віднеслося до орієнтації сіоністських вождів. Головний нацистський теоретик Альфред Розенберг писав: "Сіонізм потрібно всіма силами підтримувати, аби щорік контингент німецьких євреїв перевозився до Палестини".\nНаціональна військова організація (НВО) в Палестині розробила "Основні принципи…, що стосуються рішення єврейського питання в Європі і активної участі НВО у війні на стороні Німеччини ":\n"З виступів керівників німецької націонал-соціалістичної держави витікає, що радикальне рішення єврейського питання передбачає масову евакуацію євреїв з Європи (гасло "Європа, очищена від євреїв"). Остаточно вирішити єврейське питання і звільнити єврейський народ – така мета політичної діяльності і довгих років боротьби руху за звільнення Ізраїлю (Лехи) і його національної військової організації в Палестині.\nНВО, знаючи про сприятливе відношення уряду рейху до сіоністської діяльності в Німеччині і до сіоністських планів еміграції, вважає, що:\n1) Може існувати спільність інтересів між запровадженням в Європі нового порядку згідно з німецькою концепцією і істинними сподіваннями єврейського народу, що знаходять своє втілення в Лехи.\n2) Можлива співпраця між новою Німеччиною і оновленою єврейською нацією.\n3) Створення єврейської історичної держави на національній і тоталітарній основі, пов'язаної договором з німецьким рейхом, може сприяти в майбутньому посиленню позицій Німеччини на Близькому Сході.\nЗа умови, що німецьким урядом будуть визнані національні сподівання руху за свободу Ізраїлю (Лехи), Національна військова організація готова взяти участь у війні на стороні Німеччини.\nСпівпраця з рухом за звільнення Ізраїлю відповідала б останнім виступам канцлера німецького рейху, в яких пан Гітлер підкреслював, що будь-які операції і союзи допустимі з метою ізолювати і перемогти Англію".\nОчевидно, що Організація Українських Націоналістів, у котрої першим пунктом Декалогу стояло "Здобудеш Українську Державу, або згинеш в боротьбі за Неї", теж намагалася використати свій шанс і відновити державність. До того ж, воювати проти страшної більшовицької пошесті, яка принесла стільки лиха українському народові у 1939-41-у роках, було для них справою честі. Коли почалася німецько-радянська війна, В. Черчіль, перебуваючи на нараді командного складу британських військ у Єгипті, заявив таке: «Я буду пильно стежити за політичними діями Гітлера в Україні. Якщо фюрер проголосить Україну незалежною, то західні союзники програють війну, якщо ні – Велика Британія переможе» (газета "День", 17 червня 2011 р.).\nОднак ОУН не підписувала з нацистами жодних договорів чи пактів, не присягала на вірність, не просила милостиню. Відомо, що батальйон “Нахтігаль“, який був створений виключно для боротьби проти Москви за Суверенну Українську Державу, склав присягу на вірність українській державі, а не Німеччині. Як тільки Роман Шухевич із своїм загоном увійшли у Львів, то відразу було виконано наказ Степана Бандери і 30 червня 1941 р. проголошено Акт відновлення незалежності України. Коли ж німецьке керівництво почало вимагати скасування Акту, в чому ОУН категорично відмовила, а потім почалися арешти керівників Організації (С. Бандеру заарештували 5 липня 1941 р.), то ОУН пішла в підпілля і розпочала боротьбу проти німецьких окупантів.\nТрохи дивно, що і дотепер трактування колабораціонізму обертається тільки навколо співпраці з нацистами. Адже, якщо Європарламент визнав, що німецький нацизм і російський більшовизм – однаково злочинні тоталітарні режими, то співпрацю з Радянським Союзом теж треба визнавати за колабораціонізм. Після закінчення Другої світової війни колишні колаборанти з нацистами наввипередки кинулися колаборувати з комуністами і почали активно будувати соціалістичний табір. Миттєво були створені проросійські уряди в Польщі, Угорщині, Болгарії, Румунії, Чехословаччині, Югославії і навіть у Німеччині. Таки колаборували з Радянським Союзом, а не насправді щось там спільно будували. Бо коли СРСР зайшов у економічну і політичну безвихідь, то вони негайно покинули соцтабір.\nКолабораціонізм (співпраця) держав, які називають себе цивілізованими, із злочинними, але сильними країнами продовжується і в наші дні. Російська більшовицька імперія конала, сіючи смерть і горе.\nУ квітні 1989 р. грузинська молодь розпочала голодування перед урядовими будівлями у Тбілісі, вимагаючи від Москви дотримання цілісності Грузії, а потім і самостійності. Не без відома Михайла Горбачова 9 квітня була проведена силова акція, що вилилася у кривавий розгін мирного мітингу: загинуло 19 осіб, із них 17 – жінок. Керівник злочинної акції генерал Ігор Родіонов потім став міністром оборони Росії і депутатом Держдуми. Михайла ж Горбачова у грудні 1990 р. “цивілізований світ“ нагородив Нобелівською премією миру. Новоспечений лауреат уже 10 січня 1991 р. вимагає від Литви, яка проголосила незалежність у березні 1990 р., повернути на своїй території дію радянської Конституції, а 13 січня 1991 р. віддав військам наказ штурмувати Вільнюський телецентр. Під гусеницями російських танків і від куль загинуло 15 чоловік. Цивілізований світ знову вирішив не помічати цього злочину і у 2009 р. М. Горбачов став лауреатом німецької премії “Квадрига“ – нагороди, що вручається 4 особам або групам людей за їх прихильність до інновацій, оновлення, новаторський дух у політичній, економічній і культурній діяльності.\nУ квітні-червні 1989 р. в Китаї відбулася серія демонстрацій, головними учасниками яких були студенти, які вимагали демократизації країни. Основні виступи проходили на площі Тяньаньмень, де розташувалося студентське наметове містечко. 4 червня 1989 р. за наказом комуністичного уряду Народно-визвольна армія Китаю вчинила жорстоку розправу над маніфестантами. За даними Китайського червоного хреста на площі Тяньаньмень загинуло 2600 чоловік, поранено від 7 до 10 тисяч. Китайський уряд провів серію масових арештів серед решти прихильників протестів і здійснив ряд інших репресивних заходів. А що на це “цивілізований світ“? Через дванадцять років дозволив комуністичному режиму КНР провести в Пекіні Олімпіаду 2008, а в 2011 році – студентську Універсіаду.\nУ першій чеченській війні, розв’язаній президентом Росії Борисом Єльциним (11.12.1994 – 23.08.1996 рр.), загинуло 92,5 тис. чоловік, причому 80 тис. загиблих склали мирні жителі. У другій чеченській війні, яку розпочав молодий кагебіст Володимир Путін, (1.10.1999 – 31.12.2007 рр.), загинуло та пропало безвісти щонайменше 21,4 тис. чоловік. Одначе це не завадило Біллу Клінтону називати другом Бориса Єльцина, а Джорджеві Бушу дружити з Володимиром Путіним. Навіть зухвала військова агресія Росії проти суверенної демократичної Грузії, яку до цього нібито підтримував увесь цивілізований світ, не завадила євроколабораціоністам нагородити Путіна премією “Квадрига“.\nНа підставі проведеного аналізу можемо зробити висновок, що лише українська нація – єдина із чисельно великих європейських народів – не колаборувала ні з нацистами, ні з більшовиками. Кращі сини українського народу в минулому столітті мали одну-єдину святу мету – здобути Українську Самостійну Соборну Державу: вони віддавали свої молоді життя, захищаючи УНР і ЗУНР; повстанці Холодного Яру запекло боролися проти комуно-більшовицької орди під гаслом "Воля України або смерть!"; Організація Українських Націоналістів захищала рідний народ від ополячення; воїни "Карпатської Січі", велику допомогу в створенні якої надала Організація Українських Націоналістів, мужньо боролися проти угорських окупантів, захищаючи Українську незалежну державу на Закарпатті – Карпатську Україну; Українська Повстанська Армія впродовж 10-и років воювала проти німецьких і російських окупантів; українські дисиденти в 1960-70-х роках домагалися незалежності України, незважаючи на переслідування, ув’язнення, катування у “психушках“, навіть на смертні вироки.\nВони не йшли на компроміс і не тулилися до сильнішого, не йшли покірно на шибеницю й у газові камери – вони боролися. Вони були справжні лицарі, які здобули для нас Незалежну Україну!\nНаведені у даній роботі факти становлять значний матеріал для роздумів і дозволяють зробити певні узагальнення та висновки:\n1. Термін "колабораціонізм" ввійшов у вжиток після того, як уряд окупованої Франції, очолюваний Анрі Петеном, погодився співпрацювати з нацистською Німеччиною. Тобто колабораціонізм – це співпраця між переможеною державою і окупантом. Тому не зовсім доречно називати колаборантами окремих осіб і громадян, яких власна держава покинула напризволяще, дозволивши себе окупувати. Тим паче негоже робити це у Європі, де нібито високо поціновуються права людини.\n2. До колабораціонізму слід віднести не тільки співробітиництво з гітлерівською Німеччиною окупованих держав (Франція, Королівство Югославії), але й добровільну співпрацю незалежних держав з нацистами (учасники Троїстого пакту, Іспанія, Радянський Союз).\n3. Логіка вимагає називати колабораціонізмом не тільки співпрацю з нацистами, але й співробітництво (або бездіяльність) з тоталітарними режимами, які чинять злочини проти інших держав чи проти власного народу. Бо дивним виглядає справедливе покарання Югославії, Іраку, Лівії і несправедлива бездіяльність, навіть демонстрація прихильності, щодо злочинів Радянського Союзу, Китаю, Росії та їхніх лідерів.\n4. Несправедливо називати колаборантами бездержавні народи, які за допомогою ворогів своїх окупантів прагнуть звільнитися з неволі і побудувати власну державу (словаки, хорвати, євреї, українці, білоруси, народи Балтії, курди та ін.).\n5. Несправедливо називати колаборантами осіб і громадян окупованих держав, оскільки вони не з власної волі ставали громадянами держави-окупанта і змушені були дотримуватись законів і правил поведінки загарбника. В іншому разі на територіях, підпорядкованих нацистам, їх чекала вірна загибель.\n6. Після закінчення Другої світової війни відбулися судові процеси над колаборантами (А. Петен, Й. Тісо, Й. Антонеску та ін.). Лідери ж української національно-визвольної боротьби А. Мельник, С. Бандера, Я. Стецько, Л. Ребет, М. Лебідь, які легально проживали у Європі і активно займалися політичною та громадською роботою, не притягалися до відповідальності за колабораціонізм. Ба більше, агента КГБ, який за дорученням Москви здійснив убивство Степана Бандери, строго покарав справедливий німецький суд.\n7. Затуманеним великодержавницькими маніями колишнім окупантам України та їхнім свідомим чи несвідомим поплічникам не треба забувати слова Христа: "…І як можеш сказати братові твоєму: "Брате, дай я вийму сучок з ока твого", коли сам не бачиш колоди в оці твоєму? Лицеміре, вийми спочатку колоду з свого ока, а тоді будеш бачити, як вийняти сучок з ока брата твого…\n…Не судіть, щоб і ви не були осуджені… "\nШПІЦЕР Василь Іванович народився 1947 року на Стрийщині. Закінчив Львівський політехнічний інститут, кандидат технічних наук.\nЗ початком перебудови активно включився в громадську діяльність: був делегатом установчого з'їзду Товариства української мови ім. Т. Шевченка у Києві. Як делегат брав участь в роботі установчої конференції Руху у Львові.\nУ 1990-94 рр. очолював Львівську міську раду.\nЗараз досліджує життєписи видатних людей Стрийщини:\n– у співавторстві з Володимиром Морозом видав книгу "Крайовий Провідник Володимир Тимчій – "Лопатинський" – Львів, "Афіша", 2004. – 256 с.;\n– описав і опублікував під назвою "Мати повстанця" історію боротьби воїнів УПА з с. Нижня Лукавиця Петра Одинака (псевдонім "Підкова") та його брата Тимофія (псевдонім "Степ") – "ДЗВІН", №10, 2007;\n– написав розповідь про польового священика, майора 55 полку (в цьому полку служили січові стрільці), Долинського декана, отця крилошанина Семена Шпіцера – "ДЗВІН", №1, 2006;\n– надрукував пошукову статтю про отця митрата Андрія Білецького, який чверть століття служив генеральним вікарієм (першим заступником) митрополита Андрея Шептицького, а в часі заслання владики в Росію три роки правив Львівською Архідієцезією – "ДЗВІН", №11-12, 2008.\n– підготував для Стрийського музею "Борцям за волю України" архівні матеріали і описав долю в'язнів Стрийської тюрми Петра Дмитришина, Степана Тимчія, Осипа Грицака.\n2 АНТИУКРАЇНСЬКА ВІСЬ\n3 ПЕРШІ КОЛАБОРАНТИ (МЮНХЕНСЬКА УГОДА)\n5 НАЦИСТСЬКО-БІЛЬШОВИЦЬКИЙ КОЛАБОРАЦІОНІЗМ\n7 ПРО АВТОРА


«Оптимізація уроку англійської мови з метою формування творчої особистості с/з учня та підвищення мотивації до навчання» - 28 Лютого 2012 - Інформація - МСНВК для дітей зі зниженим зором\nГоловна | Реєстрація | Вхід | RSS Вівторок, 11.08.2020, 07:22\nГоловна » 2012 » Лютий » 28 » «Оптимізація уроку англійської мови з метою формування творчої особистості с/з учня та підвищення мотивації до навчання»\nТворчу силу неможливо вичерпати. Що більше ви використовуєте її, то більше її стає. М. Ангелу. Сьогодні у нашому суспільстві виникла нагальна потреба в творчих, діяльних і обдарованих, інтелектуально й духовно розвинених громадянах. Національна доктрина розвитку освіти України у ХХІ ст.. визначає, що мета державної політики щодо розвитку освіти полягає у створенні умов для розвитку особистості і творчої самореалізації кожного громадянина України, вихованні покоління людей, здатних ефективно працювати і навчатися протягом життя. Особистісний розвиток учня є однією з найвимогливіших проблем сучасної школи. Проблема полягає в тому, що система роботи вчителя іноземної мови роками не сприяла створенню умов для реалізації творчої особистості та особистісно-орієнтованого підходу. Вчителі іноземної мови працювали здебільшого над поглибленням спеціальних знань в режимі репродукції та постійно збільшуваного обсягу матеріалу, який подавався в готовому вигляді, що призводило до певних ускладнень в учнів і знижувало їх інтерес до предмету. Нудьга на уроці – один з найнеприємніших недоліків нашої учительської праці. На початковому етапі всі хочуть вивчати іноземну мову і беруться за це з великим ентузіазмом. Потім з’являється втома і нудьга. Зацікавленість у предметі знижується, результати навчання погіршуються. Проте, в сучасній Україні все зростає потреба у активних користувачах іноземної мови серед представників будь-яких професій. Національна доктрина розвитку освіти у ХХІ столітті зазначає,що громадянин України має практично володіти хоча б одною іноземною мовою. В системі освіти я працюю з 1996р., в МСНВК - з 2000 р. Я глибоко переконана в тому, що розвиток винахідливості та творчих здібностей учнів багаторазово підвищує ефективність самого уроку, створює умови для розкриття учнями власного особистісного потенціалу. Ось чому я обрала для себе тему самоосвіти у 2008-2011 н.р. «Оптимізація уроку англійської мови з метою формування творчої особистості учня та підвищення мотивації до навчання», яка перекликалася з проблемною темою закладу «Розвиток творчих здібностей слабозорих дітей як шлях формування особистості». Для роботи над темою я склала план, що включав в себе основні етапи наукового дослідження: - добір та вивчення спеціальної літератури з проблемного питання; - розробка системи методів та підготовка дидактичного матеріалу; - впровадження системи методів та прийомів у практичну роботу ( уроки); - аналіз проведеної роботи та корекція системи методів; - опис проведеної роботи. Розвиток творчих здібностей необхідно розпочинати з ранніх років, враховуючи наявні нахили дитини. Чим раніше починається розвиток здібностей, талантів, тим більше шансів на їх розкриття. У дитячому віці учень більше здібний до творчості, ніж у зрілому, тому що на нього не впливають різного виду стереотипи. Ось чому в своїй роботі я приділяю велику увагу навчально-виховному процесу , основним елементом якого був і залишається урок, але в системі особистісно-орієнтованого навчання намагаюсь істотно змінити його функції, форму організації. Готуючись до уроків, завжди пам’ятаю, що перед вчителем стоїть завдання не просто повідомити матеріал та перевірити знання, а виявити досвід учнів щодо викладеної інформації. Дотримуюся сучасної режисури уроку, де учні співпрацюють у діалозі з учителем, висловлюють свої думки, діляться інформацією, обговорюють те, що пропонують однокласники, відбирають під керівництвом вчителя той матеріал, що закріплений науковими знаннями, вчаться використовувати його на практиці, в ситуаціях близьких до життєвих. При цьому пам’ятаю, що головне завдання на будь-якому уроці – створити творчу атмосферу, розуміючи психологічну сутність цього процесу. Це насамперед не насильне навчання, а заохочення до пізнання, повага до інтелектуальної сили дитини. Основне завдання педагога в навчанні англійської мови полягає в тому, щоб перенести акцент з усякого роду вправ на творчу розумову діяльність учнів, що вимагає для свого оформлення володіння певними мовними засобами. Опрацювавши літературу з проблемного питання, я знайшла і виділила для себе низку методів та прийомів для практичного застосування з метою оптимізації своїх уроків. По-перше, я стала широко використовувати на уроках вірші, прислів’я. та приказки, як англійські, так і українські. Це допомагає зняти психологічне напруження учнів. Адже народна творчість містить народний гумор, «народ скаже-як зав’яже», також це наближує обидві мови між собою. Тому що в обох мовах є дуже багато спільних прислів’їв та приказок – у кожному народі засуджуються подібні якості, і ціняться подібні. Використання прислів’їв та приказок стало у пригоді під час вивчення граматичних явищ англійської мови та підвищило активність учнів – вони почали самостійно добирати англійські прислів’я та приносити їх на урок, і разом ми уклали такий собі словничок англійських та українських прислів’їв та приказок. (Додаток – добірка прислів’їв та приказок, скоромовок) Далі спробувала застосовувати скоромовки, на початку уроку для розминки мовленнєвого апарату учнів – діти сприйняли цей вид роботи дуже жваво, навіть на перервах після уроку вони змагалися у вимові скоромовок. Наступним етапом стало застосування методу проектів. Метод проектів може дозволити вирішити цю дидактичну задачу і відповідно перетворити уроки англійської мови в дискусійний, дослідний клуб, в якому вирішуються дійсно цікаві, практично значущі і доступні для учнів проблеми з урахуванням особливостей культури країни і (по можливості ) на основі міжкультурної взаємодії. В основі проекту лежить якась проблема. Щоб її вирішити, учням потрібно не лише знання англійської мови, але й володіння великим обсягом різноманітних предметних знань, необхідних і достатніх для вирішення даної проблеми. Крім того, учні повинні володіти певними інтелектуальними, творчими, комунікативними вміннями. Під час підготовки проекту зі своїми учнями, пам’ятаю і доводжу до їх розуміння основні вимоги до використання цього методу: - Наявність значущої в дослідницькому, творчому плані проблеми / задачі - Практична, теоретична значущість передбачуваних результатів - Самостійна (індивідуальна, парна, групова) діяльність учнів на уроці англійської мови - . Структурування змістовної частини проекту - Використання дослідницьких методів: визначення проблеми, що випливають з неї завдань дослідження, висунення гіпотези їх рішення, обговорення методів дослідження, оформлення кінцевих результатів, аналіз отриманих даних, підведення підсумків, коректування, висновки. Вибір тематики проектів у різних ситуаціях може бути різним. У курсі англійської мови метод проектів може використовуватися в рамках програмового матеріалу практично з будь-якої теми, оскільки відбір тематики проводився з урахуванням практичної значущості для тих, хто вивчає англійську мову. Головне - це сформулювати проблему, над якою учні будуть працювати в процесі роботи над темою програми. Зі своїми учнями я провела проектні роботи з таких тем : «Улюблений письменник» (8 клас), «Домашні справи. Харчування» (7 клас), «Чи легко бути знаменитістю?» (9 клас) У навчанні англійської мови метод проектів надає можливість учням використовувати мову в ситуаціях реальної повсякденному житті, що, безсумнівно, сприяє кращому засвоєнню та закріпленню знань іноземної мови, розвитку їх творчих здібностей. Після того, як проект закінчено, учню слід оцінити свою роботу самому. Обмірковуючи досвід, набутий у процесі реалізації проекту, пропоную дітям дати відповіді на такі запитання: Чого і як ви навчилися разом із однокласниками? Якщо вам треба було б розпочинати новий проект, що б ви зробили інакше? Яких умінь і навичок ви набули, працюючи над цим проектом? Які переваги та недоліки самостійної роботи (роботи в команді, групової роботи)? Що ви зробили добре? Як ви могли б покращити свої навички і вміння з дослідження теми? Використання гри на уроках іноземної мови також розвиває творчі здібності учнів. У дидактичній грі навчальні завдання виступають опосередковано, що і забезпечує їх ефективність. К. Д. Ушинський писав, що в грі формуються всі сторони душі людської, її розум, її серце і її воля. Сучасний урок іноземної мови немислимий без інтенсивності і потребує від учнів концентрації уваги, напруження сил. Застосування ігор дає змогу зберегти ентузіазм і високу працездатність до останніх хвилин уроку. До кожного уроку я добираю різноманітні вправи та ігри таким чином, щоб на уроці чергувалися різні види діяльності учнів.(додаток-урок) Організм дитини потребує рухів. Загальмованій під час уроку руховій енергії дітей необхідно дати вихід. Рухливі ігри на уроках англійської мови, підпорядковані загальному навчальному завданню, допомагають розрядити обстановку на уроці, стимулюючи розумову активність учнів. Тому на уроках у 5-7 класах використовую рухливі фізхвилинки англійською мовою з навчальним навантаженням. (додаток – фізхвилинки) Гру на уроці англійської мови можна і треба застосовувати як під час вивчення нової теми, так і під час закріплення й перевірки знань. Використовуючи Інтернет та методичну літературу, я зробила для себе і своїх учнів добірку дидактичних ігор, які застосовувала на уроках.(додаток- «Ігри») Усе це дало змогу значно підвищити активність учнів та їх інтерес до предмету. На уроках із старшими учнями (7-9 клас) використовую рольові ігри,що дозволяє реалізувати активну позицію підлітків. Дає змогу не просто сприймати знання, а висловити власну думку щодо викладеного матеріалу, застосувати власний життєвий досвід. (додаток – приклади рольових ігор) Сама назва "рольові ігри" свідчить про те, що в ній учні отримують певну роль, яку вони повинні зіграти. Рольові ігри: -сприяють пізнанню про процеси та почуття інших учасників гри; -створюють умови, коли учні розв'язують певну проблему, обіграючи ролі; -створюють сприятливі умови для обговорення. Кінцева мета рольової гри - набуття нових знань та їх відпрацювання до рівня навичок, процес пізнання визнається першорядним. Ідея використання рольової гри полягає в тому, щоб дати можливість учням потренуватись у спілкуванні з оточуючими, взявши на собі ролі за сценарієм. Крім того гра - це змагання, воно активізує пам'ять дітей, відображує сприйняття ними світу. Рольова гра передбачає елемент перевтілення учня у представника певної соціальної гри, професії, тощо. Через це рольові ігри часто сприймаються учнями як реальна дійсність: учні дістають у них можливості для самовираження, яке здійснюється у рамках цих ролей. Кінцевою метою рольової гри є відпрацьовування комунікативних навичок та умінь. Учасники рольової гри не тільки роблять повідомлення з певної теми, але й невимушено вступають у бесіду, намагаються підтримати її. Вони цікавляться думкою інших, погоджуються, сперечаються, відстоюють свою позицію... Гра проходить в жвавій творчій атмосфері, і, зрештою, розмова стає невимушеною. У структурі рольової гри виділяються такі компоненти: ролі, ситуація, рольові дії. Перший компонент - ролі. Ролі, що виконують учні на уроці, можуть бути соціальними і міжособистісними. Перші обумовлені місцем індивіда в системі об'єктивних соціальних відносин (професійні, соціально-демографічні), другі визначаються місцем індивіда в системі міжособистісних відносин (лідер, друг, суперник і ін.) Підбір ролей у грі повинний здійснюватися таким чином, щоб формувати в школярів активну життєву позицію, кращі людські якості особистості. Другий компонент рольової гри - вихідна ситуація - виступає як спосіб її організації. При створенні ситуації необхідно враховувати й обставини реальної дійсності, і взаємини комунікантів. Виділяються наступні компоненти ситуації: 1) суб'єкт, 2) об'єкт (предмет розмови), 3) відношення суб'єкта до предмета розмови, умови мовленнєвого акта. Третій компонент рольової гри - рольові дії, що виконують учні, граючи визначену роль. Рольові дії як різновид ігрових дій органічно зв'язані з характером ролі і включають вербальні і невербальні дії, використання бутафорії. Як показують результати навчання, застосування рольової гри на уроках іноземної мови сприяє позитивним змінам у мовленні учнів як у якісному відношенні (розмаїтість діалогічних єдностей, ініціативність мовних партнерів, емоційність висловлення), так і в кількісному (правильність мови, обсяг висловлення, темп мови). При виборі завдань для рольової гри завжди враховую рівень знань учнів, іхні потреби, інтереси та досвід. На моїх уроках іноземної мови проводяться багато завдань, які пов'язані з рольовими іграми. Ігрові завдання, які не потребують створення мовної ситуації і в яких використовується переважно згадування; групові форми роботи, коли вчитель може втручатися та корегувати роботу учнів; опрацювання діалогів, коли учні (хором та окремо) тренуються у правильній, наближеній до носіїв мови, вимові; заповнення пропусків у діалогах за допомогою необхідної лексики (але при цьому відсутні ролі, які треба зіграти); вільне складання діалогів у групах у письмовій формі - всі ці види завдань і є підготовчою роботою до проведення рольових ігор. Ігри, що використовую на уроках, різноманітні як за навчальною метою ( лексичні, фонетичні, орфографічні, аудитивні, мовні), так і за сферою життєвого досвіду (ігри побутового змісту, казкового змісту, ділового, світоглядного змісту, імітаційні та пізнавальні). (додаток-урок) Структура рольової гри í î роль, яку виконує ігрові дії, за допомогою яких учень ця роль реалізовується\nПідготовка до проведення рольової гри проходить у кілька етапів: I етап - традиційна мовна практика - вправи, направлені на засвоєння граматичних структур та лексики. На цьому етапі доцільно використовувати такі види вправ, як: - виправлення граматично та лексично неправильних речень - заповнення пропусків - вибір правильних відповідей II етап - складання діалогів, застосовуючи такі види вправ, як: - побудова діалогів, заповнюючи пропуски, коли ситуація чітко окреслена - складання діалогу усім класом - за зразком III етап - робота з діалогами, які складають у парах або у групах на основі засвоєного мовного матеріалу. IV етап - вправляння у техніці розмов, зокрема, використання службових фраз, таких як: "I see..."," You know...", впізнавання та практикування діалогів від носіїв мови. V етап - використовується техніка заміни невідомих слів синонімами, для чого доцільно застосовувати вправи на пояснення слів іноземною мовою, наприклад: "few"- 'not many', "cause" - 'reason'. VI етап підготовки до проведення рольової гри - робота в групах, типи якої потрібно варіювати, а завдання доцільніше пояснювати на початку, щоб подальша робота проходила з мінімальним втручанням вчителя. Підготовка до гри може тривати від декількох уроків (з моменту роздачі карток з ролями), до декількох тижнів, у залежності від рівня підготовки учнів. Рольова гра належить до технології навчання мові, що має "низький вхід і високий вихід ”. Це означає, що сконцентрована навколо учителя фаза презентації дуже коротка. Після невеликого вступу учні занурюються в діяльність, у якій виконання завдання набагато важливіше, ніж використання точних слів; діяльність, у якій швидкість превалює над акуратністю. Природно, що мовний матеріал, що учні використовують у рольовій грі, вводиться на більш ранніх стадіях навчання. У процесі гри часто беру собі якусь роль, але не головну, щоб гра не перетворилася в традиційну форму роботи під моїм керівництвом. Звичайно, беру собі ролі лише на початку, коли школярі ще не освоїли даний вид роботи. Надалі необхідність у цьому відпадає. У процесі гри сильні учні допомагають слабким. Керуючи процесом спілкування, переходжу від групи до групи, допомагаючи учням, що потребують допомоги, вношу необхідні корективи в роботу, замічаю помилки, щоб після рольової чи гри на наступному уроці приступити до роботи над ними. Якщо гра викликає емоційне перевантаження учнів, вони можуть перейти на рідну мову, але до невеликого "вторгнення” рідної мови ставлюся терпимо, якщо це сприяє просуванню гри. Ефективність рольової гри як методичного прийому навчання підвищується, якщо правильно визначити тривалість мовленнєвого спілкування учасників. За даними досліджень тривалість оптимальної працездатності у спілкуванні п'ятикласників - п'ять хвилин, семикласників - до десяти хвилин, а дев'ятикласників – до п'ятнадцяти хвилин. Тому на кожен етап гри я обов’язково установлюю ліміт часу і домагаюся, щоб кожен етап йому відповідав. Завжди продумую наступні види діяльності для тих чи груп пар, що закінчують гру раніш інших (наприклад, пропоную записати у вигляді мікродіалогу їх рольову бесіду). Помилки є невід'ємною частиною процесу навчання мові, і можливість вільно робити помилки на уроці скоріше сприяє навчанню, ніж стримує його. Помилки поступово зникають у міру того, як учні стають більш компетентними й упевненими в собі. При роботі над помилками дуже важливо змусити учнів самим дати правильний варіант фрази чи слова, у якому були допущені помилки, написати їх на дошці і супроводити їх корективними вправами, що могли б найкраще сприяти відпрацьовуванню правильного варіанта самими учнями. Я розробила спеціальну памятку-алгоритм, яка допомагає учням класифікувати кожну свою помилку та правильно провести роботу над нею.(додаток – памятка роботи над помилками) Разом із розвитком творчих здібностей невід’ємною частиною моєї роботи залишається формування стійких мовних умінь та навичок з усіх видів мовленнєвої діяльності – говоріння, аудіювання, читання та письма. Не всі уроки мають бути насиченими лише демонстраційними видами діяльності, певна їх частина передбачає наполегливу роботу над мовним матеріалом, вивчення лексики, граматичних правил, тренування в застосуванні структур мовлення до автоматизму. Це-важка праця, що вимагає від учнів зосередженості та розумових зусиль. Як же зробити цей процес не менш цікавим, ніж застосування уже набутих знань? Рішенням проблеми для мене стали інтерактивні методи навчання та нестандартні форми уроків. Дослідження показують, що при організації навчання в режимі «навчаючи-вчуся» учні засвоюють 90% навчального матеріалу, а при стандартному режимі «вчитель-учень» - в кращому випадку 50%. Тому на своїх уроках я застосовую такі методи інтерактивного навчання як «Мікрофон», «Асоціативний кущ», «Мозаїка», «Мозкова атака», «Порожнє крісло» , «АБВ».(учням пропонується зібрати відомі їм поняття з заданої теми в алфавітному порядку та розмістити в таблиці), роботу в парах постійного та змінного складу. (додаток – урок) Під час виконання інтерактивних вправ вимагаю від учнів засвоєння і виконання певних правил спілкування : « Кожна думка важлива. Не бійся висловитися! Ми всі - партнери! Обговорюємо сказане, а не людину! Обдумав, сформулював, висловив! Говори чітко, ясно, красиво! Вислухав, висловився, вислухав! Тільки обґрунтовані докази! Вмій погодитися і не погодитися! Важлива кожна роль.» Урок не повинен бути перевантаженим інтерактивною роботою. Оптимально (з практики) - 1-2 методи за урок. Намагаюся в роботі поєднувати взаємонавчання з іншими методами роботи - самостійним пошуком, традиційними методами. На цьому шляху виникали наступні проблеми : - Головна проблема: учень часто не має (!) власної думки, а якщо і має, боїться її висловлювати її відкрито, на весь клас. Самі учні пояснюють це так: "В нас рідко запитують власну думку", "Чи цінна моя думка?", "А раптом вона не співпаде з думкою вчителя чи колективу?", "Вона суперечить думці учня, що має в класі авторитет з цього предмету" тощо. - Часто школярі не вміють слухати інших, об'єктивно оцінювати їх думку, рішення. - Учень не готовий в процесі обговорення змінювати свою думку, йти на компроміс. - Учням важко бути мобільними, змінювати обстановку, методи роботи. - Труднощі в малих групах: лідери намагаються "тягнути" групу, а слабші учні відразу стають пасивними. Проте, коли урок вдається, інтерактивні методи навчання дозволяють залучити до роботи всіх учнів класу, сприяють виробленню соціально важливих навиків роботи в колективі, взаємодії, дискусії, обговорення, поглибленню мотивації до вивчення англійської мови, якісно змінює рівень володіння головними мисленнєвими операціями - аналізом, синтезом, узагальненням, абстрагуванням. Нестандартні форми уроків- потужний засіб підвищення інтересу учнів до предмету. Учні люблять такі уроки, готуються та беруть участь у них із задоволенням. Навіть незвичайне розташування парт в класі (півколом, ломаною лінією)стимулює їх допитливість та увагу – буде щось цікаве! Сама канва нестандартного уроку ( здебільшого сюжетна або ситуативна) вводить учнів до цікавого світу англійської мови, мимоволі спонукаючи виявити свої здібності, свій потенціал. В свої роботі я застосовую такі види уроків як урок-казка, урок-змагання, урок-подорож, урок-літературна вітальня, урок практичних завдань. Структура нестандартних уроків – гнучка, що дозволяє вчителю комбінувати різноманітні методи та прийоми, зазначені вище, як інтерактивні, так і стандартні, ігрові. Усе це значно розширює навчальні можливості уроку та допомагає опанувати матеріал у практичній та цікавій формі. Проведена дослідницька та практична робота дозволила отримувати наступні показники рівня навчальних досягнень моїх учнів: РікКРНДЯкісний показник,%\nВ 2010-11 н.р. мої учні вперше брали участь у Всеукраїнському конкурсі з англійської мови «Гринвіч». З 26 учасників 2 мають золоті сертифікати (Шерстюк А., Білоус Л), 1- бронзовий (Павлов О.), 11 учнів одержали срібні сертифікати. Я постійно працюю над підвищенням фахового рівня шляхом самоосвіти, беру активну участь в методичній роботі основного підрозділу МСНВК, відвідую заняття методичного об’єднання вчителів англійської мови. З 2007 по 2011 рр. була керівником інформаційно-практичного семінару для вчителів основної школи «Інновації-теорія, практика, досвід». У межах роботи над проблемною темою закладу підготувала матеріали для брошури з досвіду роботи даного семінару за 5 років. У 2009-2011 рр. була заступником редактора та редактором шкільної учнівської газети «Школяда». На даний момент є керівником методичного об’єднання вчителів гуманітарно- естетичного циклу та координатором редколегії учнівської газети «Школяда». У вільний час я займаюся творчістю – вишивкою бісером та бісероплетінням, створюю прикраси з бісеру. Беру участь у благодійних виставках-ярмарках на допомогу дітям з ДЦП та онкохворим. У хвилини натхнення перекладаю безсмертні сонети В Шекспіра на українську мову. Я вважаю, що результативність навчальної роботи залежить не лише від учнів та виконаного ними завдання, а, насамперед - від вчителя, який заздалегідь продумав це завдання, перш, ніж давати його дітям. Добрий учитель знає свій предмет, знає своїх учнів, і, що найважливіше, вірить в них, як і в самого себе. Добрий учитель постійно самовдосконалюється, не замикає власну творчість лише на своєму предметі, він відкритий для інформації, для людей, творчий в усьому, а не лише в навчальній діяльності. За таких умов і навчальна діяльність стає такою, що стимулює творчість учнів. Виховувати особистість може лише особистість, виховувати дитину має лише той, хто пам’ятає себе дитиною. Я переконана, що вдосконалений урок англійської мови посяде гідне місце серед навчальних дисциплін, що формують сучасну, високоосвічену особистість, творчу і суспільно реалізовану людину.\nПереглядів: 2236 | Додав: Elena | Рейтинг: 2.5/2


Про Картшарінг - Форум по ремонту TV-SAT\nФорум по ремонту TV-SAT » Ремонт SAT Receiver » Транспондерні новини,ключі » Про Картшарінг\ntv-sat-remont Дата: Понеділок, 16.03.2009, 16:21 | Сообщение # 1\nЩо таке Картшарінг? Слово кардшарінг походить від двох англійських слів: Card (картка) і комп'ютерного слова Share (загальний доступ). Інакше кажучи це загальний доступ до картки. У комп'ютерному лексиконі шара і, розшарка ресурсів - позначає відкриття теки, принтера або ще чого-небудь на загальний доступ або доступ по паролю в локальній мережі або мережі інтернет.\nУявимо собі таку ситуацію - у вас є будинок в якому знаходяться 3-4 телевізори з супутниковими ресіверами. І на кожному з них, кожен член сім'ї хоче дивитися свій супутниковий канал. На одному ви дивитеся футбол, на іншому дружина дивиться Будинок-2, на третьому ваша дитина хоче дивитися "Ну почекай". Наприклад пакет каналів (підписка) коштує 150 грн. Для того, щоб дивитися все це, вам доведеться оформляти 3 підписки і платити 450 грн. Дорого. Чи не так?\nАле, народні умільці придумали таку чудову річ як кардшарінг. Отже кардшарінг це - коли офіційну картку розшаюють (відкривають доступ по логіну/паролю) на декілька ресіверів. Ресівери при цьому повинні бути сполучені між собою за допомогою локальної мережі: Wi-Fi, LAN, інтернет або інше з'єднання. На ресівері (або комп'ютері) який розшарює картку (дає доступ) повинно бути встановлено спеціальне ПО для кардшарінга. Цей ресівер або комп'ютер називають сервером кардшарінга. У нього повинна бути постійна IP адреса в мережі або ім'я, щоб інші ресівери знали куди слати пакет. Ресівери на яких планується перегляд називають серверами.\nЯк сервер кардшарінга може бути використаний комп'ютер з відповідним ПО, а також оригінальною картою, вставленою в програматор і підключеним до цього комп'ютера. Дуже часто для серверу кардашарінга використовують ресівери Dreambox. Ці ресівери відрізняються тим, що в них встановлена операційна система на ядрі Linux. Отже для них пишеться практично будь-хто ПО і можливостей у них набагато більше, ніж у звичних супутникових ресіверів, де практично все реалізовано програмно. З внутрішньої точки зору це той же самий комп'ютер.\nЯк клієнт кардшарінга може бути той же Dreambox або DVB-плата в комп'ютер (SS2, SS3 і т.п.). Також необхідно відповідне ПЗ і настройки. Кардшарінг підтримують багато сучасних супутникових ресіверів.\nВище я наводив приклад з домашньою мережею. Але сервер кардшарінга не обов'язково повинен бути поряд, він може бути на другом кінці світу! Дуже часто буває ситуація, коли на європейські канали офіційно підписатися в країні не можна, а дивитися їх хочеться. Ось тут і приходить на допомогу кардшарінг! Ви купуєте доступ до шари, вам дають IP - адрес серверу, логін і пароль. Ви настроюєте на ресівері ПЗ і дивитеся. Споживання трафіку залежить від багатьох параметрів, але в середньому воно не перевищує 1Мб за годину перегляду.\nА ні! Таких каналів стає все менше і менше. Кодування стають все хитріше і хитріше: Viaccess 2.6 і т.п. У них ключ обновляється кожні 15-20 сек. Тобто навіть якщо ви підберете ключ, то ви подивитеся канал лише 15-20 секунд, оскільки вже прийде зашифрований сигнал з використанням нового ключа.\n1. Клієнт повинен мати постійне з'єднання з інтернетом. При чому з'єднання повинне бути достатньо стабільне. Ідеальним тут є xDSL або виділенка. Оскільки навіть на GPRS в години пікового завантаження мережі можливі "затики".\n4. Сама технологія кардшарінга не довговічна і рано чи пізно її не стане. Оскільки вже з'являються нові канали, які неможливо дивитися навіть використовуючи таку технологію, як кардшарінг.\nІ взагалі, якщо ви вирішили заощадити на прогляданні платних каналів, то відразу приготуйтеся до багатьох цих проблем. Іноді воно того не коштує.


«Сьомий місяць»: шанувальники спантеличені круглим животом Ксенії Собчак. - Kaleydoskop\nДодому Цікаве «Сьомий місяць»: шанувальники спантеличені круглим животом Ксенії Собчак.\nЗагальновідомо, що якщо публічна особа раптом починає носити пишні вбрання, то справу не інакше як в спробах приховати вагітність від чужих очей. Ось і зірка телебачення і громадський діяч Ксенія Собчак вже давно привертає увагу своїми нарядами, які вкрай хитромудро приховують лінію її талії. Втім, журналіст іноді публікує знімки, на яких немає і натяку на округлість живота, однак на них її тоненька талія – результат фотошопа, в якому публіка з неприхованим задоволенням викриває Ксенію. Але останній вихід Собчак переконав навіть найбільш скептично налаштованих обивателів, що незабаром у зірковій сім’ї з’явиться ще одна дитина.\nКсенія Собчак з чоловіком стали провідними благодійного концерту, і фотографії миттєво розлетілися по мережі – ще б пак, адже з-під зеленого і пишного плаття Ксенії чітко прогледявался животик, притому досить значний, як зазначили окаті користувачі мережі. А тому головною темою палких суперечок стало те, коли ж пологи, і як це Ксенії вдалося так довго приховати свій цікавий стан.\n«Сподіваюся, вона вагітна. Інакше виправдати те, що вона наела неможливо»\n«Так, Ксенія в положенні. Вже ніяких сумнівів»\n«Я щось пропустила? Схоже вона ось-ось народить»\n«Я буду дуже здивована, що вся справа в підступних складочках. Такий живіт одними складочками створити не можна»\n«Ксенія Анатоліївна не інакше як в цікавому положенні. Ці щічки, припухлі губки, овал обличчя округлився – типово для беремяшек. Ну а живіт під сукнею і зовсім впирает вже»\n«По-моєму вона вагітна! Відмінно! Сім’я повинна рости!»\n«Я до останнього чинила опір, але схоже так! Вагітна»\n«Ну тут без сумніву місяць 7-ий. І як тільки вона так вміло приховує?»\n«Ось це живіт! Пологи не за горами»\nПублікація від Олена (@elenaboronulkina) 24 Чер 2018 в 12:15 PDT\nНе менше уваги привертає і її стала пишною груди. З невідомих причин бюст Ксенії Собчак в багатьох нарядах буквально вивалюється з ліфа, хоча раніше публіка не пригадує, щоб Собчак була володаркою настільки апетитних форм.\nпопередня статтяЦі малюнки з максимальною кількістю деталей можуть підірвати ваш мозок.\nнаступна стаття«Сексуальність зашкалює»: шанувальники захоплені красою Ані Лорак.\nСтрижка котів часто не є примхою їх господарів. У більшості випадків котячий грумінг – це турбота про здоровя тварини. Але для чого вона потрібна?\nМодель витратила 125 тисяч доларів, щоб виглядати як мультяшна героїня.\nAlexander Arutyunov: колекція осінь-зима 2015.\nАвтомобілі відомих футболістів.


29 липня 2010, 19:11\nКиїв – Московський патріарх Кирило завершив «пасторський візит» до України. Вкрай насичена програма цієї (вже другої) пасторської поїздки глави Російської православної церкви всебічно висвітлювалася українськими ЗМІ: кількагодинні прямі ефіри, насичені повідомленнями про Патріарха новини, спеціальні випуски, репортажі, запуск нового сайту Першим Національним каналом тощо.\nЗадовго до приїзду і впродовж усіх 9 днів перебування Предстоятеля РПЦ МП в Україні він мав змогу зауважити, як переймається ним і його візитом не тільки його паства (як з’ясувалося, не така вже й численна), а й сама Українська держава. Чому? Чим зумовлена така підкреслена увага держави, відокремленої від церкви, до чужоземного патріарха?\nБагато питань і одна відповідь\nЦе не єдине питання, що виникає, коли аналізувати перебування патріарха Кирила (Гундяєва) в Одесі, Криму, Дніпропетровську та Києві. Багато інших питань щодо його турне (у прямому розумінні цього слова – «поїздка по кількох місцях із виступами») православними святинями України вже поставили оглядачі, журналісти, політики, аналітики. – Чому він так зачастив на наші терени (і обіцяє приїжджати ще частіше)? Чому втручається у внутрішні справи чужої йому держави? Чому йому на догоду перейменовують вулицю Мазепи на Лаврську? Чому дозволяють правити в Національному заповіднику, закритій для богослужінь святині – Софії? І чому він продовжує робити політичні заяви?\nЦі та інші безліч «чому» мають принаймні одну спільну відповідь: «тому що»…\nПолітика, помножена на політику\nЧим ознаменувався «пасторський візит» Московського патріарха Кирила на цей раз? – Головним чином, нічим новим. Хіба що похвалив владу за «політичну стабілізацію», команду Президента Віктора Януковича – за позитивні зміни, «зростання економічних показників». Все інше було не новим. Повторив давні вже свої одкровення, що «росіяни та українці – один народ». Попри запевнення у «пастирському характері» візиту, продовжив проголошувати політичні промови щодо «об’єднання» Росії, України і Білорусі, в «духовному», звісно, вимірі передусім.\nНе втомлювався Патріарх шпетити «розкольників», не дуже й добираючи слів, зокрема, у проповіді на недільній літургії та під час зустрічі з духовенством у Дніпропетровську. В інших публічних виступах закликав «розкольників» покаятися, правда, хто ці «розкольники» – так і не назвав. Очевидно, усвідомлюючи з перших днів нетріумфальність свого «пасторського візиту», патріарх не надто дбав про те, щоб приховувати внутрішнє роздратування.\nУсі дні, впродовж яких патріарх Кирило відвідував Одесу, Дніпропетровськ і Київ, усі його зустрічі з паствою і громадськістю, спілкування з молоддю й відвідування військових меморіалів, його молитви за воїнів, полеглих у боях, освячення Преображенського кафедрального собору чи проведення засідання Священного синоду РПЦ у Києво-Печерській Лаврі, – усе і скрізь було просякнуте різким ароматом політики. Політики, помноженої на політику.\nДо слова, позицію Священного синоду РПЦ Московського патріархату, за результатами його засідання у Києві, Священний синод УПЦ Київського патріархату назвав «неконструктивною». Про це сказано в заяві, ухваленій на засіданні Священного синоду УПЦ КП минулого вівторка. У заяві йдеться також про те, що «в Україні немає церковного розколу, а є тільки поділ за ознакою юрисдикції підпорядкованості». «Вважаючи Київський патріархат «розколом», керівництво Російської церкви маніпулює свідомістю віруючих, вводячи їх і все суспільство в оману».\nКирило проігнорував УПЦ МП\nОчікуваного захопленого відгуку в українському суспільстві на свій візит Патріарх Кирило не діждався – заявлені «сотні тисяч вірних» не спостерігалися в жодному з міст, які він відвідав. Навіть у столиці, в день завершення «пастирського візиту», кількість «жителів Києва і прочан» не виглядала вражаюче. Особливо у порівнянні з тими 10 тисячами прихильників Української православної церкви Київського патріархату, які йшли Хресною ходою з нагоди річниці Хрещення Київської Русі-України. (Це при тому, що прихильникам РПЦ МП ніхто не перешкоджав виявляти свою любов і волю. А про перешкоджання в’їзду паломників до столиці на святкування Хрещення Київської Русі-України і напередодні, і в день святкування повідомляли численні ЗМІ, надходило безліч скарг від прочан, з’явилися й заяви окремих політичних сил з приводу чергового порушення прав людей).\nІдеї «Русского міра» теж не знайшли підтримки в українському суспільстві, принаймні – такої, на яку патріарх Кирило розраховував, усіляко проповідуючи ці ідеї.\nЩо ж до таких «успіхів», як проведення богослужіння у Софії Київській, то задоволення від цього зухвальства сумнівне. Але тема ця – окрема, бо надто розлога.\nЩодо стосунків із УПЦ МП, то Московський патріарх Кирило або не зумів уникнути явного охолодження в цих стосунках, або сам намагався їх спровокувати. На це вказують різні факти, зокрема те, що зустрічався він із Президентом Віктором Януковичем у форматі «віч-на-віч», без участі предстоятеля УПЦ МП Блаженнішого митрополита Київського і всієї України Володимира. Не брав участі Блаженніший митрополит Володимир і в програмі перебування патріарха Кирила у Дніпропетровську. Такі «дрібниці» насправді дуже багатозначні, бо можуть стосуватися «схем» вибудовування майбутніх стосунків між УПЦ МП і РПЦ МП.\nТроянди і кашкети\nПідсумковий вихід патріарха Кирила на всипану трояндами доріжку під час святкового богослужіння у Києво-Печерській лаврі був би вражаючим красою і величчю. Якби тільки не тисячі міліціонерів, що переважали кількість вірних, та не відверто численні особисті охоронці, які ревно охороняли патріарха навіть під час служби.\nСпоглядаючи ті тисячі в одностроях під намоленими стінами, важко було відхреститися від настирної згадки про роман-антиутопію Володимира Войновича «Москва – 2042», герой якого – «отєц Звєздоній» хрестився п’ятикутною зіркою. На той час було врочисто проголошено приєднання церкви до держави, і та «Комуністична реформована церква» (КРЦ), створена згідно постанови «ЦККПГБ», серед своїх головних пріоритетів мала й таке: «КРЦ завжди навіює своїй пастві, що справжній праведник –…виявляє постійну пильність і непримиренність до всіх проявів чужої ідеології». Віддалені письменником до 2042 року події, в яких метикуваті представники спецслужб переродилися на проповідників, створивши немислиме поєднання церкви і тоталітарної держави, начебто на мить наблизилися впритул. Так насправді багато було тих спецкашкетів…\nЗвісно, антиутопія Володимира Войновича – художній твір, і, як будь-яка антиутопія – описує суспільство, в якому перемогли негативні тенденції розвитку. Застерігає від страху втратити розум, історію, надії на майбутнє і саме майбутнє.\nА чого Московський патріарх Кирило так боїться? Чи впевнений, що цінності релігії, духовності, християнства можуть захистити і відстояти лише особисті охоронці й тисячі міліціонерів на входах до Храмів?