III Психологічна школа в соціології: § 1 Засновник соціології Конт, висловлюючись на користь близької її\nЗасновник соціології Конт, висловлюючись на користь близької її залежності від біології, особливо наполягав на необхідності більш детального вивчення функцій мозку і бачив у ньому найближчий крок до побудови науки про суспільство. У його час Галль вже зробив спробу локалізації в мозку окремих центрів психічної діяльності людини. Цією тільки стороною заснована ним «френологія» зацікавила собою родоначальника «позитивної філософії». Психологія в його час орудувала ще виключно методом самоспостереження, психофізики не існувало. За таких умов не дивно, якщо Конт примушений був обмежити свою спробу знайти соціології психологічні основи скромною главою, містить в собі одну передачу основних положень Галля, зокрема його спроби приурочити до переднього і заднього мозку розумові та афективні явища людської психіки. Мілль, як і можна було очікувати від послідовника філософії Гамільтона, поставив в особливу провину французькому мислителю його систематичне ігнорування результатів, досягнутих шотландськими психологами і в значній мірі сприйнятих Кантом. Можна було б очікувати, що в Англії, де формулювати був вперше цей протест, і зародиться психологічна школа соціології. Було підстави думати, що Герберт Спенсер, який присвятив у своїй «Системі синтетичної філософії» цілих два томи вивченню основ психології, на ній і побудує будівлю оновлюваної їм абстрактної науки про суспільство. Насправді не послідувало, проте, нічого подібного, і в узагальненнях Спенсера, в його вченні про суспільному організмі, біологія була покликана грати неналежну їй роль найближчого фундаменту суспільствознавства. Тим часом, в області конкретних наук про суспільство, насамперед у науці про мову, стала відчуватися все більш і більш потреба у сходженні до даних психології. Одному з берлінських філологів - Штейнталем - прийшло на думку заснувати навіть цілий журнал, присвячений вивченню тих особливих явищ, які в наш час позначаються терміном междуумственних (intermentaux), і для яких у Німеччині придумано була назва, як я вважаю, не цілком вдале, - «народної психології» (Volkerpsychologie). Найближчий співробітник Штейнталя, Лацарус, став читати одночасно лекції про народної психології в Берлінському університеті і намагався, між іншим, застосувати в них статистичний метод до підрахунку явищ психічного порядку.\nУ можливості такого поширення статистичного методу з світу матеріальних явищ на область психічних, втім, відразу висловлено було сумнів у середовищі навіть тих економістів, які, як, наприклад, Адольф Вагнер, не проти рахуватися з психічними факторами при встановленні законів економіки.\nЗа наукою про мову наука про народне господарство перша випробувала на собі вплив цього нового психологічного напрямку. Австрійська школа, з К. Менгером і Бем Баверком на чолі, представила в своїх творах досить переконливі докази користі такого розширення основ політичної економії. Але на цьому поки зупинилося в Німеччині рух на користь оновлення суспільних наук за допомогою психології. Не можна сказати того ж про Франції та Сполучених Штатах Північної Америки. Більш-менш незалежно від руху, початок якому було покладено в Німеччині, Тард ще в 1881 році в статті, що з'явилася в «Філософському Огляді» Рібо, заговорив про необхідність психологічного методу в політичній економіі179. Тому ж Тарду, при критиці італійської школи кримінальної антропології, не раз доводилося зупинятися на думці про необхідність прийняти при побудові науки кримінального права в розрахунок ті междуумственние впливу, якими обумовлюються злочинні дії натовпу, які отримують, дивлячись по успіху або неуспіху, характер то революції, то заколоту.\nОсновний твір Тарда, излагающее його точку зору на природу всіх соціальних явищ взагалі, ланцюг повторень або наслідувань, з'явилося всього-навсього в 1890 році, досить давно, однак, щоб надати вплив і на того з американських психологів, погляди якого на характер междуумственних явищ всього більше наближаються до навчань французького мислителя. Говорячи це, я маю на увазі Марка Бальдвіна, професора в університеті Прінстон і автора двох вельми видатних творів: «Розумовий розвиток в дитині і в расі» та «Історія людського розуму». Остання вийшла і французькою мовою під заголовком: «Про соціальний і моральної інтерпретації принципів розумового розвитку». ЯКЩО додати до двох названих письменникам американського соціолога Гиддингса і кілька молодих криміналістів-антропологів, зокрема італійців Сигеле і Россі, то ми майже вичерпаємо список осіб, залишили скільки-небудь серйозний слід в сфері оновлення абстрактного суспільствознавства на психологічній основі.\nЗ названих нами письменників жоден, зрозуміло, не заслуговує більшої уваги з боку соціологів, ніж Габріель Тард. Йому належить і честь почину, і широке застосування самостійно виробленої доктрини до різноманітних сфер, як то: до права, до політики і до економіки.\nПогляди Тарда знайшли вперше систематичне вираження собі у відомому трактаті Тарда, названому «Закони наслідування». «Треба пояснювати хід історії, - пише Тард, - не якимись то вищими причинами, а людськими діями (с. 2" Законів наслідування "). Нам однаково чужий, - продовжує він, - і містичний ідеалізм, котрий простежується у тлумаченні історичних подій вищими причинами, і банальний індивідуалізм, що складається в пояснення соціальних явищ капризами великих людей. На наш погляд, ці зміни пояснюються появою, мабуть, до деякої міри випадковим, але тільки по відношенню до місця і часу, великих ідей і більш-менш значного числа і дрібних і великих, і простих і складних, нерідко проходять непоміченими при їх появі і вельми часто залишаються анонімними; загальне всім їм те, що вони завжди по суті містять в собі новизну. Я кличу їх тому, - пише Тард, - відкриттями або винаходами ». Говорячи це, наш філософ має на увазі всяка зміна, всяке удосконалення, як би мізерно воно не було, і притому у всякого роду громадських феномени - у мові, релігії, політиці, праві, промисловості, мистецтві ... Спадкоємний зв'язок, звичайно допускаемая між історичними змінами, зводиться в очах Тарда у своєму джерелі до ряду нових ідей, ряду довгому, але перериваних, в якому сполучної зв'язком є акти наслідування. У всіх суспільних змінах необхідно тому визнати відправним пунктом обновляющую думку; вона приносить із собою задоволення назрілих потреб. Це нововведення поширюється в суспільстві шляхом обов'язкового чи добровільного наслідування, свідомого чи несвідомого, і з більшою чи меншою швидкістю, на зразок світлової хвилі (ibid., стор 3). Всі суспільні явища зобов'язані своїм виникненням взаємодії відкриттів і наслідувань. Останні свого роду річки, що стікають з гір, що представляються відкриттями. Така точка зору може здатися свого роду ідеалізмом, пише Тард, але такий ідеалізм тим відрізняється від того, якого дотримуються філософи історії, що полягає в поясненні подій ідеями їх винуватців, а не ідеями самого історика.\nЗводячи джерело соціальних явищ до взаємодії відкриттів і наслідувань, Тард правильно вказує на необхідність покласти в основу суспільної науки не так вчення про живому організмі, тобто біологію, скільки вчення про природу междуумствен-них процесів , тобто суспільну психологію.\nПодібно до того як для біології основної посилкою є закон неунічтожаемое ™ матерії і збереження енергії, закон, взятий на прокат у наук фізико-хімічних, так точно для соціології мається нині можливість запозичення основних її посилок з найближчої до нею в ієрархічному порядку психології. Пояснення всього порядку соціальних явищ взаємодією відкриття та наслідування дає ключ до розуміння і так званої ролі особистості в історії, і самого генезису громадських структур, як переходить в звичку ряду наслідувань. Але чи закінчується розкриттям в області суспільного життя ролі відкриття та наслідування вся завдання соціолога? Тард і його однодумці, мабуть, готові були один час відповісти на це питання ствердно. Полемізуючи з Дюркгеймом, Тард ставить йому в провину бажання приискать для соціальної науки якісь особливі закони, їй виключно властиві. Для самого Тарда соціологія не більше як колективна псіхологія180.\nЯкби це було так, якби соціальна наука мала справу тільки з повтореннями у формі наслідувань, то нею, очевидно, не можна було б вважати щось інше, як статистику, зрозуміло, під умовою застосування методу підрахунку і до моральних явищ. Знайдуться, зрозуміло, і в минулому письменники, які стверджували, що «історія не більше як триваюча статистика, а статистика - зупинилася історія» (фраза Зюсмільх). Але що розуміється в сенсі статистики - соціологія, як я вважаю, навряд чи в змозі дати нам яке або певне уявлення про прогрес.\nПисьменники, як Тард, тому, мені здається, абсолютно логічно, по-перше, не визнають прогресу неодмінною умовою життя товариств, а по-друге, заперечують необхідність того, щоб різні русла, по яких протікає життя окремих народів, направили свою течію в одному і тому ж сенсі. Звичайно, самий прогрес накопичення відкриттів і їх засвоєння суспільством, завдяки подражаниям, вже говорить на користь поступального руху, але в якому напрямку піде цей рух і яка кінцева його мета, на це можна відповісти, пише Тард, тільки такими загальними положеннями, як все більша і більша панування людини над природою, все більша і більша утилізація її сил натомість сил людських. Ми вправі також визнати, що випливають звідси наслідками, наприклад, чисельне збільшення класу осіб, які мають дозвіллям і, отже, здатних присвятити свої сили іншим завданням, крім простого забезпечення особистого існування і продовження породи. Далі таких загальних висновків навряд чи можна дійти, зосереджуючи всю роботу соціолога на одній класифікації явищ в групи винаходів і наслідувань.\nЯ вважаю далі, що психологічний метод безсилий пояснити причину, по якій дві або кілька громадянськості, ніколи не входили між собою у культурний обмін і не мають загального джерела походження, проходять однакові стадії розвитку. Такий факт прямо і заперечується прихильниками психологічної школи.\nМетоду, що складається в класифікації всіх суспільних явищ у дві групи - відкриттів і наслідувань, не зупиняється ні перед якими труднощами. Вона не бачить навіть протиріччя собі в тому факті, що ініціатором руху іноді є не індивід, а натовп. Тард прямо допускає можливість такої зміни ролей: гіпнотізіруемий сомнамбул можуть гіпнотизувати інших в свою чергу. Мільйони людей в такому випадку проводять колективне навіювання своїм медіумам і ведуть їх за собою (Les lois de limitation, стор 94). У цьому лежить, на думку Тарда, пояснення революції.\nАле, взявшись все витлумачити, теорія наслідування поставлена в необхідність не раз робити абсолютно довільні допущення. Так, на питання, чому в різних місцевостях, крім прямого впливу їх один на одного, виникли ті ж суспільні структури, Тард відповідає вказівкою на те, що в кожному даному випадку був проведений цикл відкриттів, найрізноманітніших і несхожих; але з цих відкриттів прижились , в силу наслідувального процесу, тільки ті, які відповідали дійсній потребі, т. е умовам фізичного середовища і психічному рівню населення (ibid., с. 51). Але ми бачимо, що тут місце пояснень займають довільні допущення.\nЗавдяки такому ряду не допускають перевірки гіпотез, теорія взаємодії відкриття та наслідування стає абсолютно невразливою. Варто тільки допустити, по-перше, подібність людей з автоматами або з сомнамбула, по-друге, безмежність їхнього спілкування в доісторичний період, по-третє, можливість зворотного гіпнотичного впливу натовпу на медіума, і в історії людства не виявиться ні одного непоясненого факту, якщо тільки вважати поясненням просте зазначення на ініціатора і на наслідувачів.\nЄдність історії, допущення факту поступального руху людства і при відсталості тих чи інших народів, так як останні рано чи пізно примушуються до сприйняття вищої культури, - думки, які різко розходяться з рішучим скептицизмом Тарда щодо можливості встановити загальні стадії людського прогресу. В одному зі своїх творів, в «Етюдах з соціальної психології», він навіть порівнює загальні формули подібного роду з якимись круговими квитками, виданими залізничними товариствами. Я не бачу особливої сили в такому уподібненні і не можу навіть відкрити найближчого приводу до нього. Адже про круговращательном русі не заходить більше промові з часу відомих «ricorsi» Віко: якщо Конт і його послідовники говорили про зміну теократичної ери спершу метафізичної, а потім ерою позитивного знання, то їм, зрозуміло, і в голову не приходить можливість повернень, коли б то не було, до відправним пунктам розвитку. Навряд чи також провісники закону суспільної диференціації, зі Спенсером на чолі, передбачають у майбутньому поворот до колишнього байдужості громадських органів.\nУ запереченні єдності історії, тобто спільності культурного розвитку, і в допущенні безмежного дії наслідування лежить, як мені здається, джерело всіх особливостей розглядуваної нами теорії. Для нас цікаво задатися питанням про те, чим викликана була в її провісника Тард ця не скажу - однобічність, а короткозорість. Складність суспільних явищ і залежність поступального ходу соціології від успіхів конкретних наук пояснює нам причину, по якій будь-який з сучасних діячів у цій галузі неминуче шукає в тій чи інший з цих приватних дисциплін вказівок на метод, якого повинна дотримуватися і аб- пристрасна наука про суспільство. Багато хто з сучасних нам соціологів оперують переважно або етнографічним матеріалом, або даними економічної історії. На відміну від всіх їх, Тард всього більше зацікавлений недавніми успіхами, зробленими сукупністю тих наукових дисциплін, які в залишках матеріальної культури і в даних мови думають знайти ключ до розуміння нашого доісторичного минулого. Його увагу привернула також статистика, якою йому довгий час довелося займатися в якості керівника статистичних робіт при Міністерстві юстиції. Такими особистими пристрастями, до деякої міри зумовленими обраної ним спеціальністю, я тільки й можу пояснити, що у главі, відведеної питання: «що таке історія», Тард говорить нам виключно про археологію і статистиці, зокрема, про користь, яку може надати для історії та соціології засвоєння ними методу, притаманного названим наук. Говорячи про археологію, Тард, мабуть, не проти обійняти цим ім'ям все науки, що вивчають доисторию за допомогою переживань, чи будуть цими переживаннями установи, звичаї, повір'я і т.д. Але при найближчому розгляді виявляється, що його точка зору на археологічний метод визначилася цілком роботами тих до-істориків, які обмежують своє завдання вивченням матеріальних залишків зниклих товариств. З незрозумілої для мене дивацтва, автор «Законів наслідування» вважає таких археологів працюючими в найбільш наукових умовах, завдяки самій неможливості поставити собі відомі завдання, як то: визначити час і народність тих могил, в яких знайдені досліджувані ними предмети.\nЯкщо запитати самих археологів, то вони навряд чи визнають це перевагою; в іншому випадку вони не направляли б своїх зусиль на вирішення вищевказаних питань. І справді, яке перевагу визнати за таким методом, порівняно з методом історичним, при якому число невідомих доведено до мінімуму, і дослідник має справу з низкою впливають один на одного фактів і відносин?\nТільки завдяки недосконалості своїх прийомів, могли деякі археологи, і то в початковий період розвитку самої науки, будувати гіпотезу щодо широкого спілкування, нібито існувало між доісторичними народностями. Воно допускалося на тому слабкій основі, що у довгого ряду племен, що не входили між собою у культурний обмін, відкриті були однохарактерние знаряддя, спершу з неполірованого, потім з полірованого каменя. Тард, до мого чималого здивування, вважає такі здогади науковими. Він схильний бачити в них підтвердження дорогий для нього теорії. «Археологи, - пише він - займаються чистою соціологією, тому що розриті ними мерці залишаються для них таємницею, і одні творіння цих мерців, продукти архаїчних ідей і потреб, підлягають їх аналізу. Вони, відповідно до ідеалу Ріхарда Вагнера, слухають музику, не бачачи оркестру. Я знаю, що це для них тяжкий позбавлення; але час, що знищило трупи живописців-письменників, написи яких вони розбирають, фрески, торси, вази і палімпсести, яких вони тлумачать, зробило їм істотну послугу: воно дозволило їм виділити, що є істинно- соціального в людських фактах, і усунути все, що є в них тільки життєвого ... Для археологів історія, спрощена і перетворена, вся зводиться до явищ і розвитку, до суперництва і конфлікту оригінальних ідей, потреб і відкриттів, які, таким чином, стають для них істинними агентами людського прогресу »(« Les lois de l'imitation », з . 113-114).\nОтже, для Тарда має особливу ціну археологічний метод, що дозволяє побудувати, як він справедливо зауважує, громадську палеонтологію. Наука ця, в усякому разі, оперує фактами, менш міцно встановленими, ніж «порівняльна історія товариств». Але для Тарда ці міркування не мають сили. Дані етнографії, етнології, історії права і побудоване на підставі їх порівняльне вивчення древніх товариств ні на хвилину не зупиняють на собі його уваги. Для нього, очевидно, мають більше значення здогадки археологів і міфологів про доісторичному спілкуванні всіх народів, нібито розкривало схожістю знарядь кам'яного століття, а також існуванням мандрівних сказань, що обійшли собою весь світ, але що мали колись свою батьківщину, - де саме, все ще залишається невідомим або, принаймні, спірним.\nНа щастя, в середовищі міфологів, як і в середовищі порівняльних істориків народної словесності, різкіше і різкіше позначається прагнення знайти, натомість одного, ряд первинних осередків та відправних пунктів розвитку міфів і легенд. Навряд чи хто стане говорити в наші дні, - особливо з тих пір, як Тейлор довів мало не повсюдне панування анімізму, - про те, що цей анімізм - продукт світового процесу наслідування. Навряд чи також будь-кому прийде в голову пояснювати запозиченнями, покладемо, з лицарської поезії ті численні натяки на феодальні порядки, які розсіяні в японських казках, оприлюднених Мітфорд. Я вважаю поет му, що порівняльним міфології і фольклористам необхідно визнати, поряд з наслідуванням, можливість не раз повторюваного відкриття одних і тих же поетичних образів і сюжетів, іншими словами, подібних за суті сказань. Їх мандри будуть локалізовані, і близькість окремих циклів легенд і міфів один до одного знайде пояснення собі в спільності фізичної та моральної середовища, принаймні, на нижчих щаблях культури.\nНе на одному, втім, археологічному методі виробив Тард свою точку зору на суспільство, як на «сукупність істот, що беруть участь в процесі наслідування» або «успадкували ті риси, які у них є загальними, завдяки копіюванню одного і того ж старого оригіналу». Тому ж, невидимому, навчила його і статистика. Якщо, говорить він, історія все більше і більше стає наукою, то вона зобов'язана цим насамперед археологу, потім статистику. Як археолог, так і статистик кидають на людські факти абстрактний і безособовий погляд. Вони цікавляться не індивідами, а їх створіннями або, вірніше, вчинками, в яких розкриваються потреби та ідеї, їм притаманні (с. 114). Чим насправді займається статистика, продовжує Тард, що не наслідувальною відтворенням раз зроблених відкриттів? (С. 115). Захоплюючись статистичним методом і забуваючи про складність соціальних явищ, Тард стверджує навіть, що за допомогою статистичних таблиць можна виявити відокремлений дія однієї якої-небудь соціальної причини. Ніщо, пише він, так не повчально, як хронологічні таблиці статистиків. Вони розкривають перед нами зростання або падіння тієї чи іншої потреби, а також того чи іншого вірування або бажання. Ось чому статистичний метод - метод соціологічний по перевазі. Але тільки створення моральної або, точніше, психологічної статистики, що відзначає зростання і спад в індивідах спеціальних вірувань і бажань, здатне відкрити, на думку Тарда, дійсний і глибокий джерело того, що ховається за цифрами, що доставляються нам звичайної статистикою (с. 118). Втім, наш автор, мабуть, не цілком упевнений у можливості такої «психологічної статистики»; звідси додатковий пропозиція: «Якби вона була можлива». Тард звертає також увагу на те, що досить часто дії, що виражаються однієї і тієї ж цифрою, мають різний питома вага. Намічена особливість не є, однак, як думає Тард, наслідок недосконалості вживаних прийомів, а витікає з самої складності соціальних явищ. При ній не дивно, якщо однією цифрою виражається нерідко і сума, і різниця багатьох впливають один на одного фактів.\nБудучи прихильником статистичного методу, Тард водночас рішуче розходиться з тією оцінкою, яку давав йому Кетле. Останнього цікавило сталість розкриваються за допомогою статистики соціальних явищ: сталість в числі шлюбів, народжень і т. д., Тарда, навпаки, зростання або спад відомих вірувань і бажань. Він думає, наприклад, що за кількістю продаваних книгарнями видань легко складе собі певне уявлення про розумовому і моральному підйомі або, навпаки, застої окремих націй.\nАле цифри приросту або убутку числа продаваних книг служать показником не для самих вірувань і бажань даного суспільства, але для всієї суми економічних, політичних, розумових, художніх і релігійних інтересів, притому не того чи іншого народу зокрема, а всієї сукупності культурних націй. Цифра, що означає собою так багато, не здатна дати ніякого певної вказівки. І нам залишається тому наполягати на думці, що статистичний прийом може тільки зміцнити впевненість або, навпаки, породити сумнів у правильності висновків, незалежно від нього встановлених.\nПознайомивши читачів зі своїм методом, Тард переходить до формулювання самих «законів наслідування». Першим з них він вважає той, в силу якого «всякий потік запозичення, викликаний щасливим відкриттям, необхідно проходить три стадії: по-перше, повільного поширення, завдяки витраті сил на боротьбу з існуючим, потім швидкого зростання в геометричній прогресії, нарешті, поступового переходу до норми ».\nУ 1897 році висунута Тардом між винаходом і наслідуванням середня проміжна стадія - «всесвітнього протиставлення», а з переходом в нове сторіччя стало у нашого автора бажання побудувати за системою трьох стадій і свою історію людства, в якій перший період представлявся б, як він каже, епохою хаосу, випадкових відкриттів і починається наслідувального процесу, а останній - невизначеним майбутнім, в якому і соціалістичні теорії, мабуть, знайдуть своє осуществленіе181. Навіть не хочеться вірити в серйозність Тарда при встановленні цих періодів. Справді, між доісторією і туманним майбутнім що поставити, як не історія? Тард отримав, таким чином, можливість віднести у віддаленому минулому саме походження затверджується ним процесу вселенського наслідування і в настільки ж невизначене майбутнє - реалізацію всіх систем перебудови суспільства на засадах, яким він, очевидно, співчуває тільки в теорії, не вірячи їх торжеству на практиці.\nМожна було б думати, що, поставивши на чолі всіх інших методів метод статистичний і визнавши його соціологічним по перевазі, Тард в найближчих розділах своєї книги про закон наслідування зробить спробу застосувати його до досліджуваних їм питань. Насправді він орудує абсолютно іншим прийомом, споконвічним методом всіх соціологів, методом порівняльним. Я, зрозуміло, анітрохи не покликаний поставити йому в провину таку практику, але поспішаю відзначити цю різку і в даному випадку щасливу непослідовність. Порівняльний метод Тарда, втім, ближче до методу сопоставительному, ніж до історико-порівняльного, переваги якого мені навряд чи треба доводити знову, так як я не раз вже повертався до цього вопросу182.\nТард прогулюється по всій історії людства, перескакуючи безпосередньо від Єгипту та Греції до сучасної Франції і до з'єдналися. Штатам. Він також вельми схильний укладати від наступного до попереднього, наприклад, від порядків, якими відбулося об'єднання провінційних кутюмов у Франції XVI століття, до виникнення у віддаленій давнини місцевих звичаїв із сімейних. Взагалі його фантазія не зупиняється перед недоступною стіною, що відокремлює нас від епохи походження найдавнішого мови, найдавнішої релігії, найдавнішої влади та найдавнішого права. Замість наукового ignoramus, він сміливо пише: найдавніший мова була мовою сім'ї, або всі релігії були на перших порах релігіями сімейними, або найдавніша влада була влада сімейного старійшини, або ще - найдавнішим звичаєм був сімейний звичай. Всі ці припущення необхідні для його теорії; без них вона позбавляється свого історичного фундаменту. Справді, щоб звернути весь процес розвитку в потік наслідування, необхідно допустити, що відкриття відбулося одного разу в тісно обмеженою середовищі і потім розлилося по всьому світу.\nПри всіх недоліках методологічних прийомів Тарда, яким бракує тієї історико-порівняльної перевірки, до якої привчили нас лінгвісти, мифологи і новітні історики моральності, права та економіки, ці прийоми по суті залишаються науковими. Вони спільні йому зі Спенсером і всіма тими, хто пішов слідами великого англійського мислителя. У своїх пізніших творах Тард підчас так близько слід за Спенсером, що є привід говорити про наслідування їм методу автора «Системи соціології». Так, у книзі «Про суспільну думку і натовпі» Тард намагається провести той погляд, що досі утримався звичай взаємних візитів - не більше як переживання того, в силу якого васали приносили сюзерену в певні дні подарунки курками, яйцями і т. д. На жаль , проти такого пояснення говорить, по-перше, те, що від старовинного звичаю вціліла тільки одна його половина, а по-друге, те, що з одностороннього він зробився двостороннім. Але, захоплюємося своєю фантазією, Тард нехтує цими деталями. Він з упевненістю говорить про такої трансформації і про такий переживанні, як про один з доказів значення, яке бесіда і світські відносини грали у виробленні громадської думки.\nЗа допомогою порівняльного методу, однаково далекого і від історичних паралелей, які робить істориками культури, і від підрахунку статистиків, Тард намагається обгрунтувати цілий ряд вельми цікавих узагальнень, званих їм «законами наслідування». Деякі з його думок настільки очевидні, що проникли в суспільну свідомість набагато раніше його праць. Покладемо, хоча б то спостереження, що нижчі наслідують вищим і молодші - старшим. Заслуга Тарда полягає в тому, що він звів ці спостереження в систему, підкріпив їх деякими прикладами, вказав можливість винятків і пояснив джерело останніх. Таким чином, в розділах, відведених їм розгляду як логічних, так і нелогічних наслідувань, ми зустрічаємося з цілим рядом більш-менш доведених положень відносно того, як відбувається той наслідувальний процес, якому товариство зобов'язане і своєю теперішньою структурою, і що починається трансформацією останньої. Автор розрізняє передусім причини фізичні і причини соціального порядку. Потік наслідування зароджується за участю тих і інших, але Тард свідомо залишає без освітлення перші і займається тільки останніми. Він розділяє їх на дві групи - логічних і нелогічних. Перші мають місце в тому випадку, коли люди починають наслідувати відомому нововведенню, так як воно визнається ними більш корисним і вірним, ніж досі трималася практика. Другі не вимагають такої умови. Звичайно обидва порядку причин зустрічаються одночасно, і перевага не завжди залишається на боці логічних. Запозичується завжди ідея чи хотіння, породжувані віруваннями та бажаннями (с. 159,163). Запозичення відбувається або таким чином, що нове витісняє старе, або так, що воно тільки приєднується до старого. Звідси виникнення як «логічних поєдинків, так і логічних спілок» (терміни, придумані самим автором, с. 167). Тард розглядає окремо і ті, й інші. Історія товариств з психологічної точки зору і яка вивчалася не в її загальному, а в деталях, говорить він, представляється не більше ланцюгом логічних поєдинків і логічних спілок. У цьому можна переконатися і на історії мови, в якому не відразу прийнято були ті чи інші закінчення, або дано перевагу тому чи іншому слову для вираження того чи іншого поняття. Автор посилається при цьому на приклад романських мов, з яких італійський прийняв для множини закінчення І, а іспанська - s. Ті ж логічні дуелі, безсумнівно, передували в очах Тарда вибору між різними породами допускають приручення тварин, або ще переходу від одного способу пересування до іншого. Думка ця, втім, настільки очевидна, що навряд чи варто на ній наполягати. Так само безсумнівно і те, що люди дають перевагу при такій логічній дуелі тим думкам, які всього більше відповідають їхнім бажанням, їх надіям, або більше заспокоюють їх побоювання. Прийняття однієї думки вельми часто равнозначітельно заперечення інший, навіть тоді, коли обидві відповідають двом різним потребам. Тард наводить приклад відкриття пороху, поширення якого зробило марним укріплені замки і важкі військові обладунки. Весь цей аналіз являє, може бути, відомий інтерес для психолога, але він навряд чи багато привносить із собою нового в область соціології.\nЛогічна дуель є скоріше винятком, ніж загальним правилом. Процес розвитку здійснюється не стільки у формі заміни одних ідей іншими, скільки приєднанням нових ідей до старих. Мови склалися шляхом долучення до старих нових слів, нових форм дієслова, які виражали що не передаються раніше відтінки думки. При своїй появі на світ вони не зустріли відсічі з боку колишніх слів і форм дієслова. Те ж можна сказати про поступове накопиченні міфів і легенд, з яких склалися вірування чи обряди, що відповідали на нові запити життя, що регулювали відносини, ще не підпорядковувалися жодному правилу. Тард пропонує розрізняти двоякого роду накопичення ідей, дивлячись по тому, чи передує воно чи слід у часі за логічним поєдинком. У першому випадку достатньо, щоб нагромаджувати ідеї не суперечили один одному, у другому необхідно, щоб вони служили підтвердженням одна іншій. Він проводить також відому грань між відкриттями, які можуть накопичуватися безмежно, і такими, які не допускають такого невпинного чисельного зростання. Так, в релігіях, які містять в собі дві частини: розповідну, або легендарну, і догматично-об-рядову, перша допускає безмежне накопичення, тоді як друга необхідно обмежена у своїй сфері з огляду на те, що нові догмати не можуть бути введені без того, щоб не вступити в колізію з колишніми, раз ці колишні отримали обрядове вираження. Неможливо тому необмежену подовження Символу віри, але ніщо не перешкоджає безмежного збагачення агіографії та церковної історіі183.\nУ розділі про нелогічних впливах Тард намагається обгрунтувати ту думку, що наслідування завжди йде від внутрішнього до зовнішнього і від нижчого до вищого, від нижчих класів до вищих, від провінцій до столицям. Наш автор досить детально зупиняється\nна доказі цього положення. Він показує, наприклад, що обряди запозичуються після догматів, процесуальні порядки - після юридичних принципів, і говір народу - після висловлюються на ньому думок. Як я сказав уже, метод Тарда виключає необхідність історико-порівняльної перевірки. Не дивно тому, якщо проти його положення можна привести ряд фактів, настільки ж переконливих, як і ті, які виставляються їм на його користь. Кому не відомо, наприклад, що в Росії в епоху Петра європейські запозичення почалися з гоління бороди і пристрої асамблей, та ще з носіння німецького сукні, тобто з суто зовнішніх форм побуту, до яких мало не через століття приєдналися і деякі керівні ідеї європейської громадянськості. Настільки ж безсумнівний факт зміни релігійною реформою Генріха VIII і Єлизавети швидше зовнішнього боку католицизму, ніж внутрішньої. Знову-таки 'проходить близько століття, перш ніж в особі нонконформістів, пресвітеріан, брауністов і баровістов, баптистів та інших передових сект протестантизму англійська релігійна думка остаточно розриває зв'язок з догматами католицької церкви. Тільки поверхневому спостерігачеві прийде на розум вважати принципи англійського парламентаризму цілком засвоєними європейським континентом вже з початку XIX століття; адже засвоювали охоче один його зовнішній вигляд - систему представництва, верхню і нижню палату і т.д., аж ніяк, однак, не його сутність. Щоб переконатися в цьому, варто лише згадати, що основу англійського парламентаризму становить принцип самоврядування суспільства, самоврядування, стільки ж місцевого, скільки спільного, тоді як у більшості так званих конституційних монархій і республік все ще тримається адміністративна централізація, бюрократична система.\nЯкби хто побажав довести якраз зворотне тому, що стверджує Тард, то йому всього легше було б зробити це на грунті вивчення історії релігій. Що таке справді римський синкретизм, - це перенесення в пантеон Вічного міста богів всього світу, - як не доказ того, що у справі поширення релігійних вірувань обрядова сторона далеко не є предметом пізнішого засвоєння. Історія поширення християнства в Росії, починаючи з послів Володимира, які віддають перевагу православ'ю зважаючи благоліпності його культу, і закінчуючи сучасними інородческое племенами, усвоившими майже виключно одну обрядову сторону християнства, також не говорить на користь того положення, що запозичення ідей є першим за часом.\nМи могли б привести не мало даних на доказ того, що порядок, в якому відбуваються запозичення, вкрай мінливий і навряд чи може влягтися в ті тісні рамки, які ставить йому Тард.\nТард намагається пояснити всі явища, пов'язані з поступальним рухом суспільства, знову-таки уявним законом заміни періоду панування звичаю періодом панування моди і пізнішим переходом самої моди в звичай. Автор «Законів наслідування» витрачає не мало зусиль на розкриття, - однаково, і в розвитку мови і релігії, і в преемстве політичних установ, законів, обрядів, економічних порядків, звичаїв, мистецтв - підтвердження побудованої ним гіпотези. Троичность і цього разу бере в його думці перевагу над пристрастю до парним класифікацій. Приклад Гегеля, очевидно, виявився для нього настільки ж заразливим, як і для більшості колишніх послідовників німецького мислителя.\nДля Тарда наслідування равнозначітельно повторення, для мене воно є свого роду модифікацією. Французька прислів'я, що говорить «n'imite pas qui veut», тобто наслідує не всякий охочий, тільки передає один з відтінків моєї думки. У наслідують звичайно бачать не його дійсну природу, а торжество відомих принципів, дорогих наслідувачу. Увійшовши в Росії у вживання термін «органічні запозичення» досить вірно передає мою думку, але тільки під однією умовою: якщо допустити, що продукт такого органічного запозичення нерідко розходиться по самій природі з своїм зразком. При такому розумінні запозичення є не більш як однієї з форм органічного розвитку. Воно не заважає французам залишатися французами і після видимого перенесення в їх середовище англійського парламентаризму.\nЗапозичення, зрештою, принаймні в тому випадку, коли заимствующим є не окрема людина, а цілий народ, містить в собі елементи самостійної творчості. Вірніше було б вживати тому замість його термін «пристосування», - пристосування не суспільства до заимствуемого порядкам, а цих порядків до потреб заимствующего їх суспільства. Щоб передати мою думку у всій її необумовлене ™, я скажу, що розвиток сталося б у тому ж напрямку і без запозичення, але тільки з меньшею бистротою і систематичністю. А якщо так, то в історії поступального ходу товариств центр ваги лежить не в наслідуванні, а в відкриття або винахід.\nЦя думка, мабуть, стала приходити в голову і Тарду, чим я і пояснюю те, що в другому зі своїх соціологічних праць («Logique sociale», 1895 р.) він головним чином займається питанням про роль того первинного чинника в поступальному русі товариств, яким є відкриття або винахід. Тард не тільки відводить обширну главу законам, «керуючим появою відкриттів», а й робить вельми вдалі спроби розкрити його дію в розвитку мови, релігії, моральності, економіки та мистецтва. Не те щоб він відмовився від тих думок, які про роль наслідування були висловлені ним п'ятьма роками раніше. Навпаки, він дивиться на свою нову працю, як на пряме заповнення порожнього. Раніше його цікавило питання про те, «з чого сплітаються громадські тканини, а не про те, як виникають громадські тіла». У теперішній же час він обіцяє зайнятися питанням, «як викроєна і зшитий одяг, в яку наділяється нація». Тим самим він думає завершити процес зародження соціології. Ці очікування, мабуть, не цілком виправдалися, і було потрібно на відстані небагатьох років видання нового трактату про «протидію», про його хоча проходить, але все ж вельми істотної ролі в розвитку суспільних відносин.\nУ «Соціальної логіці» нас цікавитиме переважно-глава, присвячена законам відкриття або винаходи. Хоча з цього питання вийшли видатні твори Рибо і Польгана, але вони анітрохи не применшують значення положень, встановлених Тардом. До того ж Рибо і Польган вивчають питання більше з психологічної точки зору, ніж з соціологічною. Чи не ігноруючи перший, Тард, як і можна було очікувати від трактату, завершального, на його думку, обгрунтування соціології, займається переважно громадської стороною відкриттів і дивиться на них, як на вихідний момент соціального процесу наслідування.\nПомилково було б думати, каже Тард, розходячись з прихильниками гіпотези про прямолінійній розвитку суспільств, що еволюції, лінгвістична, релігійна, політична, економічна, моральна, еволюції, з яких складається зростання товариств, слідують незмінного порядку. Але настільки ж помилково було б вважати, що вони не підкоряються ніякому порядку. Раз ми бажаємо дати собі звіт в законах, керуючих відкриттями, ми аж ніяк не повинні втрачати з виду безмежного поля їх можливостей. Це поле в початковий період розвитку товариств, зрозуміло, більш обмежена, завдяки тиранії потреб, що вимагають негайного задоволення, потреб, усюди однакових і примушують людський геній проявляти себе приблизно в однаковому напрямку. Цим пояснюється необхідність деяких відкриттів, як, наприклад, горщечне виробництва, добування вогню, будівлі жител, прядіння, ткацтва і т. п. У цьому ж треба шукати одночасно причину повної неможливості направити думку на винахід предметів розкоші. Проте і в цю віддалену епоху розвитку мався відомий простір для прояву оригінальних особливостей, як індивідуальних, так і колективних. І цей простір все більш і більш розширювався в міру того, як первинні потреби, що знайшли вже задоволення собі, змінювалися більш штучними і тому самому і більш соціальними, породжуваними, в свою чергу, попередніми відкриттями в такій же, якщо не в більшій, ступені, ніж зовнішніми умовами і властивостями раси.\nУсяке відкриття чревато іншими, новими. Є тому підставу говорити про певний порядок в чергуванні відкриттів. На нього вказано було Контом, а за ним Курно. Ставлячи питання про те, що потрібно для зародження відкриття, Тард вказує на два фактори: на розумову роботу генія і на зовнішні сприятливі умови. Кожна нова ідея, справедливо зауважує він, не більше як комбінація старих, що з'явилися разноместних і різночасно, нерідко на великій відстані один від одного. Для відкриття першого умовою є, таким чином, зустріч цих думок в мозку, здатному їх комбінувати.\nВнутрішніми причинами відкриття Тард вважає вірування і бажання, знання і вольові імпульси, отримані відкривачем від навколишнього його середовища і в сукупності зустрічаються між собою вперше в його мозку. Таємнича робота зародження нових ідей полягає - за Тардом - в конфлікті думок, не однаково поділюваних мислячим суб'єктом, або видів діяльності, не однаково їм бажаних. Місце конфлікту може зайняти і угода окремих думок або окремих порядків поведінки. Уму відкривача вони вперше представляються підкріплювальними один одного, надають один одному підтримку. Ті ж елементи, нагадує Тард, породжують своєю зустріччю наслідування, але їх взаємне відношення виступає в цьому випадку менш опукло.\nСправедливо це особливо тоді, коли мова йде про згоду, а не про протиріччя, - зауваження цілком вірне і пояснювало нам причину, за якою закони, що керують внутрішньою стороною відкриття, закони, спільні з законами наслідування, розкриваються Тардом в цьому другому його творі з незрівнянно більшою визначеністю і ясністю. Тард ділить всі види відкриття на дві групи: на такі, по-перше, які, не суперечачи, а підкріплюючи один одного, можуть співіснувати і розмножуватися безмежно в одній і тій же країні, і, по-друге, на такі, які, зважаючи свого протиріччя, можуть заступити тільки місце один одного. По відношенню до перших не можна доводити, щоб вони не могли з'явитися в іншому порядку, ніж той, який насправді мав місце (виняток становлять тільки ті, які стоять один до одного у відношенні частини до цілого). Так, в одній країні людина могла почати з доместикації військовополонених, тобто з рабства, а в іншій - з доместикації тварин. В Америці червоношкірі, практикуючи рабство, в той же час не мали жодного прирученого тварини, крім собаки. З іншого боку, трапляються деякі племена, які не знають рабства.\nЩо ж стосується до відкриттів, які є на зміну одне іншого, то їх ряд здається Тарду незмінним. Він засновує це положення на тій думці, що, маючи вибір, люди завжди спрямовують свою діяльність в бік найменшого опору. Тард детально зупиняється на розвитку цього положення, яке, як мені здається, належить до числа основних для будь-якої теорії прогресу.\nЗ питанням про безповоротності прогресу і в тісному зв'язку з ним стоїть питання про порядок, в якому губляться раз зроблені психічні придбання з того моменту, коли починається зворотний хід розвитку, регрес. У Рибо вказано на те, що при старечому занепаді пам'яті людина насамперед втрачає її по відношенню до недавно накопиченим враженням. Це положення, подтверждаемое спостереженнями кожного над старими, викликає в Тард думка про те, якою мірою той же зворотний хід може бути спостерігаємо при втраті народом окремих придбань культури. На наш погляд, Тард справедливо вказує на те, що не можна стверджувати існування якогось обов'язкового ряду для процесу колективного виродження. Історія падіння Римської імперії здатна швидше породити впевненість, що виродження позначається у зникненні не пізно, а ранніх придбань. Ми не зустрічаємо вимирання досить пізно запозиченої грецької культури і пов'язаного з нею смаку до розкоші, і в той же час нами повинен бути відзначений занепад як землеробства, так і войовничості в Римській імперії IV і V століттях (с. 191-192).\nТард повертається до тих питань і в пізнішому своєму трактаті про «Всесвітньому протилежності». Але я не можу сказати, щоб у цьому творі їм додано було багато нового до вирішення цієї надзвичайно складної проблеми, що цікавила його з самого початку, як показують деякі думки, висловлена ним ще в «Законах наслідування». Його вчення на цей рахунок збагатилося, однак, одним, як мені здається, вірним становищем. Воно полягає у визнанні, що регрес не завжди неминучий і що, коли він має місце, в його ході помітно менш правильності, ніж у ході прогресу (с. 351-352). Але хіба така заява не равнозначітельно визнання неможливості дати певну формулу регресу?\nЗовсім невдалою здається мені спроба Тарда відкрити три періоди в процесі встановлення гармонії між окремими відкриттями. «Гармонія відкриттів, - говорить він, - у свою чергу вельми складне відкриття, в якому кооперують багато уми, поки одному з них не пощастить встановити її міцно. Система, подібно окремому відкриттю, досягається завдяки ряду логічних дуелей і логічних спілок. Для свого встановлення вона потребує з'єднання в одній особі розуму критичного з генієм синтетичним. Наслідком процесу гармонізації окремих відкриттів є такі створення, як граматика, релігія, система законів, моральність, уряд, мистецтво ». Пристрасть до троичности змушує Тарда стверджувати, що розглянутий їм процес складання окремих відкриттів в систему необхідно розпадається на три періоди. У першому ми маємо справу тільки з незв'язними відкриттями, тобто з розрізненими ідеями, які тому самому не допомагають, але й не шкодять один одному. Це пояснюється вже тим, що вони не входять між собою нібито ні в яке спілкування. На доказ затверджується Тард посилається на дикі племена, релігія яких складається, на його думку, з нескладних міфів, а право - з нескладних звичаїв (de coutumes sans lien et sans regie, c. 194).\nВсе, що відомо мені про найдавніших віруваннях і про найдавнішому праві, суперечить такому твердженню. Чи мислимо було б існування таких уявлень, обов'язок отомщать кров убитого родича або уникати шлюбу спершу з єдиноутробними, а потім з єдинокровними (екзогамія) і т. п., якби в релігійних і юридичних доктринах найбільш відсталих народностей не існувало вже відомих певних принципів, - і насамперед принципу спілкування померлих з живуть, - зрозуміло, в межах однієї замирення середовища серед родючий, - спілкування, що накладає обов'язок взаємних послуг і взаємних пожертвувань. На всіх ступенях розвитку людства позначається прагнення до узгодження ідей. Тільки ці ідеї і уявлення можуть бути ланцюгом безглуздостей і забобонів або ланцюгом наукових істин. І ось в цьому-то преемстве, в цій заміні першого ланцюга другий і є щось безповоротне; але, кажучи це, ми, очевидно, стаємо на ту точку зору, за якою розумовий розвиток визначає собою хід інших, тобто на точці зору самого засновника соціології Конта. Всі ці міркування, очевидно, не задовольняють людину, яка думає, що відмічені їм три стадії неодмінно слідують один за одним у зазначеному порядку, і що той же порядок може бути виявлений і в розвитку тієї вищої спільності, в якій комбінуються всі окремі системи ідей і установ. З ембріонів націй, якими є укріплені городища та інші селища, нібито не мали на перших порах між собою ніякого зв'язку (Тард каже, що вони були настільки ж роз'єднані, як і Франція і Японія в Середні століття), складаються, на його думку, після тривалих кровопролить, що характеризують собою другу фазу розвитку - епоху насильницького зближення націй, обширні і замирення імперії. Такий, вигукує Тард, закон нормального розвитку.\nВ особливому параграфі Тард розглядає можливі наслідки, так званої їм логічної дуелі. Сторінка, на якій вони викладені, належить до числа кращих в його творі, тому що викладені тут положення дійсно мають той характер спільності, який дозволяє дивитися на них, як на емпіричні закони. Тард розрізняє п'ять можливих результатів: одна ідея усуває або, як він каже, вбиває іншу. Вона робить це в тому сенсі, що раз усунена ідея перестає бути предметом наслідування. Звичайно це відбувається таким чином: старої ідеї ставляться перепони, що зупиняють породжений нею потік наслідування. Ці перепони можуть містити в собі елемент насильства, але вони можуть також і не мати його; так, наприклад, коли нова мода, скажімо, символізм, декадентство і т.д., завойовує молоді покоління, не змінюючи водночас старих смаків. Другий результат має місце тоді, коли стара ідея, - скажімо, старий юридиче-\nський звичай, - надає достатню протидію, щоб поставити нову ідею в необхідність допустити збереження якщо не змісту, то форми старого. У цю категорію входять, очевидно, всякого роду переживання. Третій результат: старовинні ідеї та їх втілення - релігія, політичний лад і т. д. - потрапляють в підлегле, залежне, васальне положення до нових ідей і порядків. Боги підкорених Римом міст нерідко ставилися в таке положення до богів міста-завойовника. Нарешті, останній результат передбачає появу нового відкриття, яке утилізує для своїх цілей борються ідеї і, примирюючи їх, тим самим кладе кінець їх поєдинку. ^ І: ч\n§ 4 ГГ., 1 -\nУ своїй сукупності «Закони наслідування» і «Соціальна логіка» містять в собі досить повне і різнобічне виклад основних соціологічних поглядів Тарда. У пізніших своїх працях, як, наприклад, в «Трансформація права», в «Трансформації влади» і в «Економічній психології», Тард тільки застосовує свої загальні положення до права, політики і економії. Він зробив також спробу резюмувати в стислій формі, доступній для великої публіки, свої основні думки, для чого і виданий був їм невеликий томик, озаглавлений «Соціальні закони». Нарешті, в окремому трактаті він взявся довести неможливість інших психологічних факторів громадськості, принаймні постійних, крім відкриття і наслідування. Це твір, під заголовком «Всесвітнє протилежність», з'явилося в 1897 році. У ньому Тард майстерно розвиває ту думку, що з часів Аристотеля часто-густо вказує не дійсні, а уявні протиріччя. Так, протиставляли землю і небо, схід і захід (Гегель). Це не означає, однак, щоб не існувало і дійсних протиріч. Джерело їх треба шукати в можливості для одного явища зупинити або нейтралізувати діяльність іншого (с. 219). Тард класифікує протиріччя в категорії статичних і динамічних, квалітативність і квантитативних. Він знайомить читача з тими, які зустрічаються в області астрономії, фізики, біології. Переходячи потім до соціальних, він проводить той загальний погляд, що ці протиріччя, так наочно проявляються у війні і конкуренції, мають тільки минуще значення і змінюються згодами, світом, кооперацією і розумовою єднанням. Ми не маємо можливості зупинитися детально на аналізі цих думок. Але ми б бажали привернути увагу до того факту, що включення Тардом протиріч в число обговорюваних їм філософських проблем привело його до нової формулюванні того, чим саме є відкриття або винахід. Протиріччя дозволяється у нього пристосуванням, і це-то пристосування він і оголошує у своєму новому творі «сутністю всякого відкриття» 184. Вчення Тарда про так званий пристосуванні до деякої міри є відтворенням думки Дарвіна в пізніших за часом працях. Тард переходить на ту точку зору, що затверджується ним раніше закон наслідування насправді є законом пристосування продуктів творчої думки, іншими словами, відкриттів і винаходів, скоєних в суспільному середовищі. У всіх суспільних змінах, писав він у першому зі своїх психо-соціологічних праць, необхідно визнати відправним пунктом творчу думку; вона приносить із собою задоволення назрілих потреб; створені нею нововведення поширюються у суспільстві шляхом наслідування, примусового чи добровільного, свідомого чи несвідомого. Самое поширення його відбувається з більшою чи меншою швидкістю. Всяка жива істота, наскільки за своєю природою воно є істотою чернецький, схильне до наслідування. Воно, продовжує Тард, грає в суспільствах ту ж роль, яка належить спадковості здібностей в живих організмах. Відкриття ж чи винахід має таке ж значення, яке утворення нових видів тваринного і рослинного царства. Таким чином, з самого початку Тард готовий визнати, що закони, відкриті Дарвіном, і побудовані ним гіпотези мали вирішальний вплив на хід розвитку його думки в галузі соціології.\nУ названому праці «Всесвітнє протилежність» Тард в главі про соціальні протидіях займається тим самим питанням про боротьбу за існування у формі війни і конкуренції, який відіграє таку роль в побудовах Дарвіна. Його основна точка зору, як було вже зазначено, та, що обидва види боротьби мають лише минуще значення і змінюються згодою, світом, кооперацією і розумовою єднанням. Включення Тардом протиріч в число обговорюваних їм факторів психічної та соціального життя привернуло його увагу і до того, що саме відкриття або винахід, яким нерідко дозволяється протиріччя, насправді є пристосуванням до наявних у наявності умов. Тому в своїй останній праці він оголошує пристосування соціальної основою всякого відкриття. Фулье прав, коли говорить, що Тард більш наполягав на ролі відкриття та наслідування, ніж на боротьбі і конкуренції. Він, безсумнівно, приєднався б до наступної заяви, робити самим Фулье: уявні дарвіністи, говорить останній, марно славословлять війну: війна війні в межах тієї замирення середовища, якою є рід і розвинуте з нього плем'я, і створили силу окремих націй. Таким чином, творча роль випала не на бік боротьби, а на сторону коопераціі185. Фулье не помиляється, коли обзиває псевдодарвіністамі тих, хто не рахується з роллю солідарності в поступальному ході людських суспільств. У самого Дарвіна не можна знайти нічого подібного, і Кропоткін прав, кажучи, що автор «Історії походження видів» анітрохи не заперечував значення кооперації і в тваринному царстві.\nДо психологічної школи належить і американець Гіддінгс. У моїй книзі про «Сучасних соціологах» я намагався звести до досить скромним кордонів оригінальність американського письменника. Гіддінгс, сказав я, запозичує у Тарда своє вчення про первинному соціальному факторі; визнаючи їм свідомість породи, він, як справедливо вказав сам Тард, по суті дає тільки інша назва того, що і до Тарда, і самим Тардом розумілося під назвою соціальної симпатії; остання ж не більше як суб'єктивна сторона того психічного взаємодії, яке люди роблять один на одного. І в цьому лежить джерело однаково відкриття та наслідування. Подібно Тарду, Гіддінгс визнає за соціологією психологічні основи. Соціальна еволюція малюється йому в образі психічного процесу виникнення в людях свідомості єдності їх породи; зростання симпатій і еволюція розуму - другорядні феномени пізніше розвивається свідомості єдності породи; обмежене на перших порах тісному сферою роду, це свідомість поширюється потім на плем'я, а потім і на весь народ. У наші дні воно прагне до того, щоб обійняти собою все людство. Ця остання точка зору, очевидно, збігається з тією, яку мені не раз доводилося висловлювати при зображенні прогресу, як ряду концентричних кіл, що виражають собою все більшу і більшу розширення людської солідарності186.\nДо психологічної школи належить і той із сучасних американських соціологів, якого ім'я прозвучало всього голосніше в Новому і Старому Світі; я розумію Лестера Уорда. Підкреслюючи в самому заголовку своїх книг, як, наприклад, у творі «Психічні фактори цивілізації», що головне значення, заодно з Тардом і Гіддінгсом, він надає междуум-тиментом процесам в поступальному ході людства, Лестер Уорд в той же час відкрито визнає, що у людей добування їжі рано ускладнилося невластивою тваринам турботою про запаси. Під впливом цього розвинулося в людях психічна властивість передбачення; безпосереднім наслідком такої інтуїтивної здатності було те, що необхідними супутниками соціального існування стало накопичення запасів, а також задоволення та інших потреб, крім голоду, потреб в одязі і житло. Об'єкти бажань стали поступово множитися, і до володіння ними попрямували людські зусилля. Під впливом всього цього стало мало-помалу уявлення про власність. Історія показує, що значна частина людської енергії була спрямована на її придбання; ще задовго до появи письмовій записи прагнення до власності стало панівною пристрастю. Паралельно з її розвитком росло в людях те властивість, при якому всього легше можна розраховувати на її задоволення, тобто здатність боротьби. Коли людині довелося помірятися силами з людиною, пише Лестер Уорд, виникла боротьба, подібна до тієї, яка йде у тваринному світі. У цій великій боротьбі роль грубої сили все зменшувалася і зростало значення елемента духовного. Грубі жовтня прийоми боротьби стали неможливими. За допомогою природного добору, якщо не іншим способом, суспільство звільнитися від них. У міру того як посилювалася громадська регламентація, росли також людська покірність і підпорядкування. У «Динамічної соціології», додає Уорд, я детально розглянув це питання; тепер же я маю намір тільки вказати на основне положення, мною висловлене. Боротьба за існування зробилася в людських суспільствах боротьба не за одні кошти до нього, а й за задоволення взагалі.\nДо простого зіткнення через збереження життя приєдналася тепер боротьба через присвоєння значного числа різноманітних речей, необхідних для життя. Всякий знає, який широкий зміст надається слову «необхідний» і як різно він застосовується до осіб, що стоять на різних щаблях соціальної драбини; цивілізація породила значну кількість нових бажань, невідомих на ранніх ступенях громадянськості. Поряд із зростаючими і посилюються проявами пристрасті до володіння речами зовнішньої природи, до власності, розвиваються пліч-о-пліч і під впливом боротьби за збереження життя, з'являються і вищі запити. Вони виникають на грунті відтворювальних інстинктів; такий запит на особисту прихильність і на емоції, породжувані сімейними відносинами. Додайте до цього естетичні, моральні, інтелектуальні запити, невідкладно потребують удовлетворенія187. Я обриваю на цьому місці свою виписку, вважаючи, що й наведеного досить, щоб показати тісну залежність, в який психологічний метод Лестера Уорда варто з основними біологічними передумовами, цілком запозиченими їм у Дарвіна.\nЦей огляд найважливіших соціально-психологічних доктрин нашого часу був би не повний, якби ми не сказали ще двох слів про вельми популярному один час творі Кідда. Кідд цілком приймає ті заперечення проти дарвінівської теорії, які були зроблені Вейсманом. І для нього, як для німецького біолога, не існує спадкової передачі накопичених предками фізичних, а тим більше психічних, особливостей. Весь процес еволюції живих організмів зводиться для Кідда до вироблення вищих типів під впливом однієї боротьби за існування. Переносячи цілком цю теорію в область соціології, Кідд вважає, що і процес суспільного розвитку прс виходить під впливом тієї ж боротьби і при усуненні менш пристосованих до неї рас і племен більш пристосованими. У середовищі останніх також продовжує діяти закон боротьби за існування у формі конкуренції, завдяки якій відбувається свого роду природний відбір найбільш здібних і витривалих. Перемога завжди залишається за ними. Цією обставиною тільки й підтримується можливість невпинного розвитку. Як істота розумна, чоловік необхідно повинен прагнути до успішного результату неминучою для нього боротьби і жертвувати чужими інтересами на користь своїх власних. Його розумовий розвиток, накопичення ним знань підсилюють його шанси на успіх і зміцнюють у ньому разом з тим бажання забезпечити собі вигоди на шкоду іншим людям, а тим більше прийдешнім поколінням. Прогрес розуму йде, таким чином, врозріз з розвитком громадськості та забезпечує зростання себелюбних почуттів і нахилів. Що ж, питається, змушувало і змушує людей приносити свої вигоди в жертву інтересам людської породи, обмежувати свої себелюбні прагнення і піклуватися про благополуччя всього суспільства? Кідд відповідає: релігія і завжди підпорядкована і залежна від неї моральність. Всі успіхи громадянськості на шляху звільнення нижчих класів Кідд приписує запасу альтруїстичних почуттів, накопичених під впливом християнської проповіді, спершу в епоху освіти і торжества середньовічної теократії, а потім з часу реформації. Кідд тому рішуче висловлюється проти тих, хто думає, що суспільство прогресує по мірі того, як, під впливом накопичення позитивних знань, поступово скорочується сфера втручання вірувань. Релігії, на його думку, були рішучим фактором прогресу, їх роль не применшується з часом, але зростає.\nНаскільки Кідд ставить своє вчення в залежність від того чи іншого рішення спору між Вейсманом і Дарвіном, показує наступна виписка: «Якщо, - пише він у кінці 7-й глави свого твору" Про соціальний еволюції ", - зав'язалася між біологами сперечання про передачу або непередачі дитині придбаних його батьками якостей вирішено буде в останньому сенсі, вся область соціальної та політичної філософії буде перевернута догори дном; якщо колишня теорія, тобто теорія Дарвіна, справедлива, якщо нажиті звички та набуті вихованням властивості можуть бути передані у спадок, тоді і тільки тоді виявляться здійсненними мрії та утопії панівної нині суспільної науки ». Справді, раз буде визнано, що придбання, зроблені попередніми поколіннями, завдяки отриманому ними розумовому і моральному вихованню, нами успадковуються, ми вправі будемо розраховувати, що суспільство вічно буде прогресувати, навіть при усуненні боротьби за існування, але при тому припущенні, однак , що чисельність населення буде штучно приводитися у відповідність з середовищ ствами, необхідними для життя. В іншому ж випадку, якщо правда виявиться на стороні Вейсмана, то необхідно буде визнати прогресування людської породи під впливом подальшої боротьби за існування і природного відбору, а поруч з цим розвиток громадськості під впливом все розширюється ролі релігії і тієї сверхумственной санкції, яка дається нею такому поведінки, при якому інтереси індивіда приносяться в жертву інтересам суспільства заради забезпечення поступального ходу людської породи188.\n/ 'V' vIV Л\nІнформація, релевантна "III Психологічна школа в соціології "\nшкола, 1972. 3. Кудрявцев Л. Д Дійсне число / / Математична енциклопедія. Т. 2. М.: Сов. енциклопедія, 1979. С. 73-78. 4. Маліков М. Ф. Основи метрології. М., 1949. 5. Мареничів II. А. До проблеми концептуального базису виміру / / Проблеми наукового пізнання. Уч. зап. каф. заг. наук вузів Ленінграда. Філософія. Вип. XVIII. Л.: Вид-во ЛДУ і978. 6. Осипов Г. В., Андрєєв Е. П.\nГЛАВА 13. Малокомплектні\nЛЕКЦІЯ 26. ШКОЛА НА ПУТЯХ ПЕРЕБУДОВИ


11.01.2019 Аня Смолько Новини 0\nФільм “Гарет Джонс” спільного виробництва України, Польщі та Британії увійшов до основної програми Берлінського міжнародного кінофестивалю. Цього року фестиваль проходитиме з 7 по 17 лютого.\n«Ми вдячні організаторам Берлінського міжнародного кінофестивалю за можливість взяти участь в офіційній конкурсній програмі. «Гарет Джонс» (MR. JONES) – це дійсно дуже сильна, емоційна та вкрай важлива для сьогоднішнього світу, особливо для нашої країни, історія. Але фільм має не тільки потужний фестивальний, а й великий глядацький потенціал. Чекаємо світової прем’єри в Берліні та тримаємо пальці схрещеними!», – прокоментував продюсер фільму Єгор Олесов.\nВ основу «Гарета Джонса» лягли реальні події. Це історія молодого валлійського журналіста Гарета Джонса, який у 1933 році відправився до Радянського Союзу, щоб викрити та донести до світової спільноти правду про злочини сталінського режиму та Голодомор в Україні. Однак світ промовчав, політики Заходу не бажали чути незручну їм історію, а поважні медіа не підтримали журналіста в його боротьбі за правду, продовжуючи публікувати альтернативні новини, народжені у Москві.\nРежисеркою фільму стала номінантка на премію “Оскар” Аґнєшка Голланд. Головні ролі у фільмі виконали Джеймс Нортон, Ванесса Кірбі та Пітер Сарсгаард. Серед українських акторів можна побачити Якова Ткаченка (“Припутні”), Олега Драча (“Незламна”), Володимира Федорука, Анну Шайдюк, Анастасію Чалу та Аліну Ковальську.


Образ CEO від Renault Megane\nУ квітні 2017 року в офіційній дилерській мережі Renault стартували продажі нового Renault Megane седан. Щоб підкреслити елегантність довгоочікуваного седана С сегмента та статус його власника, компанія Renault в Україні провела розіграш нового ділового образу СЕО серед покупців легенди.\nRenault Megane седан - це яскравий, представницький і амбітний автомобіль, який втілює в собі енергію сучасного міста. Він заворожує своїми динамічними та виразними лініями кузова, а хромовані окантовки підкреслюють його сучасність та надійність.\nRenault Megane надихає своєю технологічністю та інноваційністю. Якісні і приємні на дотик матеріали обробки, хромовані окантовки, hightech риси дарують відчуття комфорту, елегантності та преміальності.\nПерші власники нової моделі Megane седан, які придбали автомобіль в квітні-червні 2017 р. стали учасниками розіграшу цінного призу - ділового образу від Renault, а саме елегантного костюма індивідуального крою та ділової взуття.\nУ розіграші взяли участь 29 покупців нового Megane седан.\nПереможцем розіграшу* став володар нового Renault Megane седан Шамрай Олександр Миколайович, який придбав автомобіль в офіційному дилерському центрі Renault «Полісся Моторс Груп» (м. Житомир).\nРозіграш проводився за допомогою сервісу генерації випадкових чисел (https://www.random.org/) в присутності нотаріуса і провідного спеціаліста по роботі з клієнтами ТОВ «Хавасс Інгейдж Україна» в офісі АТ «Рено Україна».\nКомпанія Renault в Україні вітає Шамрая Олександра Миколайовича з придбанням нового Renault Megane седан та виграшем створення ділового образу на додаток до нього, а також дякує учаснику та всім партнерам за якісну роботу при підготовці образу.


здати металобрухт Київ\nЗдати металобрухт Київ можна в одній з численних компаній, які надають такого роду послуги. Стружка металу, стара ванна або металоконструкція – увесь цей зайвий мотлох можна здати і отримати за це непогану суму грошей.\nПодібні заклади зазвичай бувають двох видів: одні займаються виключно прийомкою, інші ж крім неї надають ще ряд додаткових послуг. Добре, якщо знадобилося позбутися стружки після ремонту — це не дуже габаритний матеріал, його і на власному автомобілі відвезти можна. Але як бути зі старою будівлею на ділянці? Саме тоді на допомогу приходять компанії другого типу, а lomstroy.kiev.ua — одна з них.\nОкрім прийому металобрухту, вона пропонує своїм клієнтам такі послуги, як:\nнічне вивезення металобрухту;\nграмотний юридичний супровід угод;\nоцінка об’єкта або обсягу робіт;\nпорізка негабаритних металевих виробів і конструкцій;\nробота з металевими відходами у великих обсягах за особливими умовами;\nнадання транспортних послуг з використанням маніпулятора;\nнавантаження / розвантаження металу.\nЗдавши металобрухт, Ви вирішуєте три важливі проблеми: свою, держави і навколишнього середовища.\nПо-перше, Ви позбавляєтеся від зайвого мотлоху, звільняєте місце в будинку або на ділянці, при цьому ще й грошей можна трохи заробити.\nПо-друге, держава не потребуватиме розробки родовищ, оскільки у неї і так будуть ресурси для промисловості. Це заощадить мільярди, які можуть бути витрачені на іншу важливу справу.\nПо-третє, не буде розробки родовищ — не буде виснаження природних запасів. Крім того, метал буде знову працювати, а не іржавіти роками на переповненому звалищі, що теж плюс для екології.\nЄ компанії, які працюють тільки з чорними або тільки з кольоровими металами, тому, перш за все, зв’яжіться з компанією, яку Ви обрали, і поточніть, чи можливо подальше співробітництво. lomstroy.kiev.ua приймає брухт чорних і кольорових металів, тому особливих складнощів виникнути не повинно.\nСама процедура здачі дуже проста. Для початку звертаєтеся за номером телефону 068 739 6787 і обговорюєте всі деталі з менеджером: які послуги Вам потрібні, який час для вивезення буде найзручнішим. Потім до Вас приїжджають і забирають Ваш металобрухт, його оцінка проходить або у Вас вдома, або вже на місці. Оформляється договір, в якому прописані основні деталі угоди: вага, стан брухту, взаємні зобов’язання сторін і кінцева ціна. Вона буде встановлена на основі тих послуг, якими Ви скористалися: демонтаж, різка і т.д. У будь-якому випадку, окремо наймаючи монтажників, вантажників, транспорт та інших Ви витратите значно більше.\nЗдати металобрухт Київ можна в пункті прийому lomstroy.kiev.ua за адресою: вулиця Червоноткацька, 18А.\n« прийом кольорових металів Київ\nметаллолом Киев »


Мораторій на перевірки триває, але роботи й без того вистачає | Газета 7 Днів\nТак кажуть у міському управлінні Держпродспоживслужби, де об’єднали одразу декілька служб, зокрема ветеринарну і санітарно-епідеміологічну. Для багатьох рівнян ця назва нова і незрозуміла, хоча управління працює вже більш як рік. Ми завітали на вулицю Малорівненську, 91, де розташовується установа з новою вивіскою, аби дізнатися про її роботу і поінформувати наших читачів, з якими проблемами вони можуть туди звертатися.\n– Наша офіційна назва – Рівненське міське управління Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, – повідав начальник цього управління Анатолій Сасовський. – У нас є два відділи: безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, а також державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства. Якщо говорити про відділ безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, то одне з його головних завдань – це забезпечення епізоотичного благополуччя – недопущення виникнення інфекційних захворювань тварин у місті Рівному та недопущення виникнення харчових токсикоінфекцій серед населення.\nЗокрема, спеціалісти Держпродспоживслужби слідкують за ситуацією зі сказом тварин. За словами Анатолія Миколайовича, останній випадок захворювання тварини на сказ у Рівному був зафіксований у липні минулого року. Цю небезпечну недугу виявили у морської свинки. Служба провела заходи в районі виявлення. Два місяці там діяли карантинні обмеження, які вже зняті, отже район оголошений благополучним.\nСтруктурним підрозділом управління є і Рівненська міська державна лікарня ветеринарної медицини. Вона безпосередньо здійснює протиепізоотичні заходи, зокрема профілактичні щеплення, забір матеріалу для лабораторних досліджень, а також здійснює лікування хворих тварин – як тих, що мають власників, так і безпритульних.\nЗаконодавство забороняє проводити планові перевірки, але проблеми з антисанітарією ніхто не відміняв.\n– Оскільки накладено мораторій на перевірки, то ми працюємо тільки відповідно до скарг та заяв, – наголошує головний спеціаліст відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Рівненського міського управління Головного управління Держпродспоживслужби у Рівненській області Тетяна Артищук. – Тобто планових перевірок у навчальних закладах, закладах громадського харчування, магазинах ми не проводимо. Працюємо із заявами, що надходять на адресу міського управління від підприємців для обстеження об’єкта під час відкриття, видачі експлуатаційних дозволів та проведення державної реєстрації потужностей відповідно до Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів». До нашого відділу рівняни в основному скаржаться на недоброякісні продукти, куплені в магазинах. Та все ж працівники за скаргами проводять розслідування, роз’яснювальну роботу щодо епізоотичного та санітарного благополуччя.\nЯкщо говорити про роботу відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства, то він фактично займається тими ж питаннями, якими займалася санітарно-епідеміологічна служба, крім нагляду за охороною праці.\n– До компетенції нашого відділу входять питання комунальної гігієни, гігієни дітей та підлітків, а також розслідування та профілактика харчових отруєнь і гострих кишкових інфекцій, – розповідає головний спеціаліст відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства Рівненського міського управління Головного управління Держпродспоживслужби у Рівненській області Ірина Бондарчук. – Спільно з управлінням освіти ми проводили комісійний огляд шкіл за заявами директорів і планові перевірки дитячих садків. Наші спеціалісти перевіряють відповідність приміщень, у яких перебувають дошкільнята й учні, вимогам санітарного законодавства, проводять гігієнічну оцінку режимів навчання, вивчають повноцінність та якість харчування.\nА ще тут контролюють поводження з пестицидами та агрохімікатами. Хоча відповідного виробництва в місті немає, але є місця зберігання цих небезпечних речовин. Покладено на працівників служби й контроль за лікувально-профілактичними закладами: лікарнями, поліклініками, приватними медичними закладами. Зокрема, Держпродспоживслужба надає санітарні паспорти на рентгенкабінети.\n– Ми розслідуємо спалахи харчових отруєнь та інфекційних захворювань, – розповідає Ірина Бондарчук, – насамперед кишкових: дизентерії, сальмонельозу тощо. Відділ також контролює вплив шкідливих факторів на здоров’я рівнян. Це шум, вібрація, пил, різні запахи, в тому числі хімічної природи. Найчастіше рівняни йдуть до нас зі скаргами на шум вентиляційних установок, на несвоєчасне вивезення сміття у дворах багатоповерхівок тощо.\nЯк звернутися в службу:\nвул. Малорівненська, 91\nЕлектронна адреса: yvmmrivne91@ukr.net\nНа Рівненщині пенсіонерка насіяла майже півтори тисячі рослин снодійного маку\nДепутати-свободівці прозвітували про роботу протягом півріччя


«Джейн Ейр»📗 Шарлотта Бронте [скачати книгу] в fb2, epub, rtf, txt, слухати аудіокнигу | KNIGOGO\nНазва: Джейн Ейр\nПисьменник: Шарлотта Бронте\nЖанр: Література 19 століття\nПро книгу «Джейн Ейр» Шарлотты Бронте\nРоман «Джейн Ейр» – справжній скарб класики, що увійшов до «золотого фонду» світової літератури. Окрім любовної лінії, яку Шарлотта Бронте змалювала досить емоційно, витончено та відверто, книга сповнена детективних інтриг та навіть має певні містично-готичні нотки. Динамічний сюжет тримає в напруженні до останніх сторінок, а детальний опис вікторіанської Англії повністю занурює читача в ту епоху, знайомлячи з її побутом, суспільними настроями, звичками та культурними традиціями..\nПочинаючи читати онлайн цей атмосферний роман, знайомишся з головною героїнею – дівчинкою-сиротою Джейн, на долю якої випало чимало випробувань і страждань. Здавалося б, кохання до Едварда Рочестера могло стати острівцем щастя та порятунком для її нещасної душі.\nАле життя випробовує на міцність до останнього, і в коханні у головної героїні відбулася справжня драма. Ця ніжна та щира дівчина довела, що вона спроможна витримати все заради кохання. Її сталевому характеру, мудрості та терплячості може позаздрити будь-яка доросла, зріла людина. У книзі ведеться розповідь від першої особи – це дозволяє особливо пройнятися думками та емоції головної героїні, відчути її страхи та прагнення.\nПисьменниця створила надзвичайно привабливий та неординарний образ юної дівчини. Секрет її харизми – не лише у міцності духу, а й у незалежності мислення, сміливості, відсутності будь-яких безглуздих стереотипів, якими керуються більш дорослі люди. У книзі «Джейн Ейр» ми спостерігаємо за думками та вчинками Джейн, розуміючи, що дитині доводиться приймати нелегкі дорослі рішення. Неможливо не захопитися образом головної героїні, яка завжди керується здоровим глуздом при вирішенні будь-яких питань, по-особливому сприймаючи життя та своє оточення.\nЯкщо ви хочете дізнатися, яким насправді виявився Рочестер та чим завершилася історія великого кохання Джейн та Едварда, поспішайте скачати «Джейн Ейр» Шарлотти Бронте. Ми пропонуємо найзручніші формати для скачування електронних книг – fb2, txt, epub та rtf. Усі матеріали нашої віртуальної бібліотеки ви можете отримати безкоштовно та без реєстрації.\nВідгуки на книгу «Джейн Ейр» Шарлотты Бронте


Аналіз міжнародного досвіду з розвитку систем зв’язку збройних сил провідних країн\nНазва Аналіз міжнародного досвіду з розвитку систем зв’язку збройних сил провідних країн\nБондаренко Л.О., Зінченко М.О.,Скидан І.В., Мальцева І.Р.\nЗміни, що відбуваються в характері, способах та формах збройної боротьби обумовили переміщення акценту військово-технічної політики провідних країн світу в напрямку забезпечення домінуючої ролі інформаційних технологій при забезпеченні процесу бойових дій. Забезпечення інформаційної переваги над системами управління противника, підвищення якості надання інформаційних та телекомунікаційних послуг органам управління розглядається як один із пріоритетних напрямків підвищення бойових можливостей військ.\nДосвід розвитку систем і засобів зв'язку в збройних силах зарубіжних держав показує – визначені єдині шляхи їх розвитку з перспективою забезпечення повної інтеграції військових і цивільних систем і засобів зв'язку. Так, наприклад, об'єднана система зв'язку NICS (NATO Integrated Communications System) (рис.1), що забезпечує процес функціонування органів і пунктів управління (ПУ) вищої ланки збройних сил блоку НАТО, включає каналоутворюючі системи супутникового, тропосферного, радіорелейного, проводового і радіозв'язку НАТО, а також лінії зв'язку, які орендовані у цивільних відомств країн-учасниць блоку. Система NICS сполучена з національними військовими системами зв'язку стратегічної та оперативно –тактичної ланок управління збройних сил країн НАТО.\nРис. 1 Структура системи зв’язку NICS.\nПідвищення пропускної спроможності, надійності та живучості існуючої системи тропосферного та радіорелейного зв'язку Асе High, призначеної для забезпечення зв'язком органів і пунктів управління оперативно-тактичної ланки управління (до армійського корпусу включно), досягається шляхом перекомутації частини каналів системи на канали національних військових систем зв'язку, з'єднаних каналами перспективної системи NTTS (NATO Terrestrial Transmission System). Основою цієї системи є сполучені між собою національні та загальноблокові цифрові радіорелейні (зі швидкістю передачі інформації до 34 Мбіт/с), волоконно-оптичні (до 140 Мбіт/с) лінії зв'язку (ВОЛЗ) і оснащені високопродуктивними мережевим обладнанням .\nОсобливістю системи радіорелейного зв'язку SIP -67, призначеної для забезпечення зв'язком органів управління ОЗС НАТО в Центральній Європі в мирний і воєнний час, є її підвищена в порівнянні з іншими системами живучість. Близько третини радіорелейних станцій вироблені в мобільному варіанті, а стаціонарні станції розгорнуті в спеціально обладнаних укриттях, захищених в протиатомному відношенні. Дві траси стаціонарних та рухомих станцій, які проходять територією ФРН і мають ряд відгалужень на Бельгію і Нідерланди, з'єднані між собою фронтальними радіорелейними лініями, що утворюють побудова системи за принципом «сітка». Частина стаціонарних станцій сполучена зі станціями вузлів зв'язку системи Асе High, одна з них пов'язана з наземною станцією супутникової системи зв'язку SATCOM.\nАналіз побудови систем зв'язку оперативної та оперативно-стратегічної ланок управління Ізраїлю, Австрії, Фінляндії, Швеції показує, що загальним для них також є їх тісна інтеграція з мережами зв'язку цивільних операторів, високий рівень розгалуженості і технічної оснащеності стаціонарних систем військового зв'язку. Системи зв'язку даних країн будуються за територіальним принципом і мають структуру типу «сітка». Лінії зв'язку між опорними вузлами зв'язку утворюються за допомогою цифрових кабельних (у тому числі і ВОЛЗ) і радіорелейних ліній зв'язку. Стійкість систем зв'язку досягається за рахунок високої зв'язності і можливості нарощування мереж зв'язку за допомогою польових засобів зв'язку.\nНаприклад стаціонарна система зв'язку Швеції має у своєму складі 40 опорних вузлів зв'язку, з'єднаних між собою за допомогою проводових ліній зв'язку (ВОЛЗ ) з коефіцієнтом зв'язності, що дорівнює чотирьом.\nОсновою стаціонарної системи військового зв'язку Фінляндії є опорні вузли зв'язку, з'єднані між собою ВОЛЗ і зарезервовані стаціонарними цифровими радіорелейними станціями. На території, що знаходиться за межами зон обслуговування стаціонарних опорних вузлів зв'язку, розгортаються польові системи зв'язку, що складаються з польових опорних вузлів. Дані вузли зв'язку прив'язуються до стаціонарної системи зв'язку за допомогою ВОЛЗ і радіорелейних станцій (контейнерного типу). У системі зв'язку Фінляндії широке застосування знайшли транкінгові мережі радіозв'язку на основі стандарту TETRA, які застосовуються для забезпечення телефонного зв'язку між рухомими абонентами мережі і виходу рухомих абонентів на мережі зв'язку загального користування.\nЗбройні сили Австрії також мають добре розвинену систему стаціонарного зв'язку, для посилення якої розгортаються польові системи зв'язку. Управління силами і засобами, які беруть участь в операціях за межами країни, здійснюється за допомогою супутникових засобів зв'язку та використання супутників НАТО.\nІзраїль робить ставку на розгортання потужної цифрової стаціонарної мережі зв'язку, що дозволяє як стаціонарним, так і рухомим абонентам користуватися всім переліком послуг зв'язку.\nВійськове керівництво Російської Федерації (РФ) в якості основних шляхів вдосконалення систем зв'язку бачить комплексний розвиток територіальних систем зв'язку (ТСЗ) регіонів, побудова систем зв'язку загального користування (СЗЗК) об'єднань, які інтегрують в собі всі види інформаційного обміну, автоматичну комутацію каналів і повідомлень і засекречування їх з гарантованою стійкістю. Основним компонентом СЗЗК буде опорна (транзитна) мережа зв'язку, висока структурна живучість якої буде досягатися за рахунок забезпечення необхідної щільності просторового покриття смуги оперативної побудови військ об'єднання.\nПри цьому важливе значення має вирішення питань забезпечення взаємопов'язаного функціонування польових систем зв'язку зі стаціонарними системами – з ТСЗ регіону та Єдиної мережі електрозв'язку РФ. Тому перспективна система зв'язку створюється як відкрита, повнодоступна, автоматизована система на основі уніфікованих цифрових засобів (комплексів) зв'язку із застосуванням новітніх технологій.\nАналіз розвитку систем військового зв'язку зарубіжних держав показує, що їх вдосконалення ведеться на основі наступних принципів:\n- випереджаюча готовність системи зв'язку по відношенню до систем управління і військам;\n- єдність системи зв'язку та комплексів і засобів автоматизації;\n- поетапний розвиток системи зв'язку;\n- раціональне співвідношення між стаціонарною і польовою системами зв'язку;\n- розгортання польових комплектів військ зв'язку;\n- територіально-зонова побудова системи зв'язку;\n- автоматизація системи зв'язку.\nУ первинній мережі передбачається застосування стандартної апаратури цифрового каналоутворення та апаратури вищих ступенів ієрархії (у тому числі синхронної цифрової ієрархії) зі швидкістю основного цифрового каналу 64 кбіт/с.\nПри проектуванні розвитку первинної мережі зв'язку передбачається обов'язкове формування стандартними методами всієї номенклатури сформованих швидкостей передачі на базі основного цифрового каналу з доведенням їх до споживачів.\nІнтеграція вторинних мереж зв'язку полягає в об'єднанні різних видів зв'язку (телеграфного, телефонного, факсимільного і передачі даних) в єдину мережу і досягається шляхом організації єдиних цифрових методів об'єднання, засекречування і комутації каналів і повідомлень.\nСтаціонарні системи зв'язку збройних сил зарубіжних країн включають (рис. 2) стаціонарні вузли та лінії зв'язку, стаціонарні радіоцентри і систему управління зв'язком. Кількість опорних вузлів, осей і рокад зв'язку залежить від прийнятої системи пунктів управління і системи оборонних рубежів, а також напрямів зосередження зусиль угруповань військ (сил).\nДля забезпечення високої надійності та живучості системи зв'язку будуються у вигляді «гратчастої» структури. У точках перетину осей і рокад розгорнуті опорні (територіальні) вузли зв'язку, які виконують функції каналоутворення, комутації та засекречування, забезпечують контроль і оперативне управління системою зв'язку на певній території, передачу типових каналів і мережевих трактів у вторинні мережі і споживачам.\nОсобливістю опорних вузлів зв'язку є все більш тісна інтеграція на рівні надання зв'язків і послуг посадовим особам, що включає :\n- створення на ВЗ єдиної інтегральної цифрової мережі засекреченого зв'язку з можливістю передачі в ній по утвореним каналам зв'язку різних видів інформації (телефонної, телеграфної, факсимільної, передачі даних, відеотелефонної);\n- впровадження мережі зв'язку з рухомими об'єктами та розширення сфери надаються абонентам послуг за рахунок наближення їх безпосередньо до робочих місць посадових осіб ПУ ;\n- впровадження волоконно-оптичних систем передачі інформації і створення на їх основі високошвидкісних локальних обчислювальних мереж зв'язку і управління ;\n- автоматизацію процесів розподілу каналів і збору даних про стан елементів мережі, скорочення за рахунок цього часових показників щодо встановлення зв'язку і передачі сигналів з управління військами.\nОпорні вузли зв'язку розміщуються переважно в спеціальних захищених спорудах, а також створюються на базі захищених ВЗ ПУ, вузлах зв'язку цивільних операторів зв'язку.\nПідвищення стійкості первинної мережі досягається за рахунок комплексного застосування кабельних, радіорелейних і тропосферних засобів каналоутворення.\nВ якості осьових і рокадних ліній зв'язку використовуються, в основному, підземні кабельні лінії зв'язку, в тому числі волоконно-оптичні. З метою підвищення живучості системи зв'язку кабельні лінії зв'язку будуються в обхід великих міст, а найбільш важливі лінії резервуються стаціонарними радіорелейними і тропосферними лініями зв'язку.\nРис. 2. Типова стаціонарна система зв’язку збройних сил.\nВ якості ліній прив'язки вузлів зв'язку пунктів управління до стаціонарної системи зв'язку використовуються переважно стаціонарні підземні кабельні лінії зв'язку, які резервуються радіорелейними лініями. Кількість ліній прив'язки і їх тип визначаються вимогами по живучості, кількістю переданих каналів і взаємним видаленням вузлів зв'язку пунктів управління, опорних вузлів зв'язку, вузлів прив'язки, пунктів виділення каналів.\nРадіорелейні станції застосовуються для розгортання одноінтервальних ліній зв'язку довжиною до 40 км на лініях передачі каналів від УС цивільних операторів на ОУС стаціонарної системи зв'язку збройних сил, лініях прив'язки ВЗ ПУ до ОВЗ, а також для резервування ділянок кабельних ліній зв'язку, дистанційного управління передавачами та ін.\nДля зв'язку між ОВЗ, віддаленими на великі відстані, підвищення зв'язності первинної мережі зв'язку та збільшення пропускної спроможності мережі на основних інформаційних напрямках застосовуються тропосферні станції. Основним режимом роботи тропосферних ліній зв'язку є цифровий тракт зі швидкістю передачі 2048 кбіт/с.\nОдним з основних напрямів удосконалення стаціонарних систем зв'язку є створення інтегрованої системи супутникового зв'язку і системи рухомого радіозв'язку.\nБагатозонова система рухомого радіозв'язку складається з декількох однозонових підсистем, які за допомогою засобів міжзонового зв'язку по цифровому потоку Е1 об'єднуються в єдине ціле, здійснюється автоматичний роумінг при переміщенні з однієї зони в іншу. З'єднання між базовими станціями комплексу, що розміщуються на вузлах зв'язку командних пунктів, здійснюються за стандартними каналами зв'язку і можуть бути організовані на лініях проводового, радіорелейного і тропосферного зв'язку.\nЗ урахуванням свого функціонального призначення стаціонарна система зв'язку, як мережа зв'язку загального користування, є комутована мережа, яка дозволяє реалізувати транспортний рівень еталонної моделі взаємодії відкритих систем і технологію ISDN. Так як комутатори мережі розгорнуті практично на всій території, де дислоковані з'єднання та військові частини, вони функціонально доповнюють мережу зв'язку з рухомими об'єктами.\nТаким чином, характерними особливостями розвитку систем зв’язку та інформатизації збройних сил провідних країн на сьогодні є такими:\nЗастосування однакових архітектурних принципів побудови мереж для всіх рівнів системи управління.\nЗастосування уніфікованих технічних засобів зв'язку і автоматизації та стандартів на всіх рівнях (що забезпечує функціональну сумісність).\nНадання типових телекомунікаційних послуг на всіх рівнях системи зв'язку: мова, дані (IP-дані), відео (від низько- до високошвидкісного).\nМожливість створення оперативних (ситуаційних) мереж в залежності від поставлених задач.\nСтворення взаємосумісних АСУ, здатних функціонувати в єдиному інформаційному просторі.\nШироке використання цивільних стандартів, протоколів і технічних рішень.\nДотримання єдиних для НАТО стандартів, угод та рекомендацій.\nЗабезпечення повної інтеграції військових і цивільних систем і засобів зв'язку.\nВикористання ліній зв'язку, які орендовані у цивільних відомств країн-учасниць НАТО.\n1. Signal battalion recognized for outstanding support, The Maple Leaf, 28 September 2007, Vol. 10, No. 6.\n2. NATO Communications and Information Systems School http://www.nciss.nato.int/historical_background.php.\n3. Network-centric Warfare | U.S. Naval Institute http:// www.usni.org/.../clear-decks-60-70/network-centric-warfare.\n5. TETRA http://www.etsi.org/index.php/technologies-clusters/technologies/tetra.\nСучасні засади створення систем управління військами у збройних силах...\nСтотних зміни. На перше місце виходить не кількісно-якісний склад протиборчих угрупувань, а інформаційне забезпечення військових...


День народження святкує колишній голкіпер «Буковини» Олександр Чурілов — Чернівці Спорт\nСубота, 06 червня 2020 06:19\nОлександр Чурілов у матчі за чернівецьку команду.\nСьогодні, 6 червня, виповнюється 36 років колишньому воротареві чернівецької «Буковини» Олександрові Чурілову.\nОлександр виступав за буковинський колектив у 2010-2011 роках (33 матчі). Олександр Чурілов був основним голкіпером «Буковини» у сезоні - 2010/11. Саме тоді чернівецька команда після 9-річної перерви повернулася до першої вітчизняної ліги.\nУродженець Маріуполя також виступав за інші професійні команди - «Машинобудівник» (Дружківка), «Вуглик» (Димитров), «ІгроСервіс» (Сімферополь), «Олімпік» (Донецьк), «Фенікс - Іллічовець» (Калініне), «Дачія» (Кишинів, Молдова), «Зоря» (Луганськ), «Зірка» (Кіровоград, зараз - Кропивницький), «Титан» (Армянськ), «Нафтовик - Укрнафта» (Охтирка), «Говерла» (Ужгород), «Іллічівець» (Маріуполь), ФК «Тернопіль». Олександр пограв і за німецький колектив FC Coburg.\nВітаємо Олександра Чурілова з Днем народження. Бажаємо щастя, міцного здоров’я та здійснення усіх мрій!\nБільше в цій категорії: « ФСК «Буковина» отримає півмільйона гривень\tКолишньому гравцеві «Буковини» Сергієві Простімкіну - 65 ! »