Immuunpuu ja Synertek'i ternespiimaga kaks pöidet\nNoh, veetsin viimase kuue kuu jooksul veise ternespiima kasutamist täiendusena ja proovide võtmisega erinevatel kaubamärkidel. Olen kindel, et seal on palju rohkem õppida, kuid arvasin, et ma pean siinkohal pausiks, et saaksin siinkohal välja lugeda seda, mida ma olen õppinud, ja soovitada paar kaubamärki, mis minu hinnangul on tõeliselt tipptasemel .\nÜldist teavet veiste ternespiima kohta leiate järgmiselt:\nMida otsida ternespiimast\nEt saada teada saadaolevatest ternespiimast valmistatud toidulisanditest, kasutasin otsustavalt mittesekstuaalset meetodit Boulderi tervisetoote kaupluste ja ühe "alternatiivse" apteekri riiulite vaatamiseks ja veebikogude loomise hulgast . Ma jõudsin proovile kaheksa kaubamärki kokku ja hämmastati seda sorti, kuidas nad tundusid, lõhnavad, maitsesid ja tundsid. Mõned olid kapslitest, mõni pulbriline, mõned losengid. Pärast proovide võtmist need, mida ma tegin, ja natuke uurimistööd, on siin, mida ma võin öelda, mida otsida ja mida vältida, kui kaalutakse ternespiima lisandit ...\nTerve vs rasvavaba ternespiim\nEsiteks, kas ternespiima lisand koosneb looduslikust kogu ternespiimast - või on ternespiima teatud osad (nt rasv) eemaldatud? Tungivalt soovitaksin minna loomulikuks kogu ternespiimaga, millele pole lisandunud midagi ega midagi eemaldatud - ja see, mis on korjatud kuue tunni jooksul pärast poegimist (vasika sünd).\nMida ma avastasin ja mida näete ka see, et looduslik terviklik "kuus tundi" ternespiim välja näeb ja maitseb, tundub ja lõhnab nagu elutähtis tervislik toit - natuke nagu pulbristatud petipiim.\nTerve loodusliku vormi puhul on ternespiim biokeemiliselt sobiv mao hapete vastu pidamiseks ja see muutub täielikult puutumatuks soolteks, kus on sarnased erinevad tervendavad komponendid.\nKui teisest küljest on rasv eemaldatud, muutub see ternespira lagunema mao happelises keskkonnas. Selle probleemi lahendamiseks peavad rasvunud ternespiima tootjad lisama teisi asju (nt bio-lipiidid), et tagada ternespiima taaskülastamine täielikult bioloogiliselt kättesaadavaks. Nii et ma sooviksin jällegi kogu ternespiima täiendada, selle asemel, et seda on tühistatud.\nAinus võimalik erand võib olla keegi, kellel on äärmiselt allergiline laktoosi ja / või kaseiini suhtes. Kvaliteetne ternespiim, mis on kogutud kuus tundi pärast poegimist, ei sisalda praktiliselt mingit laktoosi ega kaseiini. (See ei ole piim!) Siiski võib nende ainete jääkide sisaldus siiski olla, nii et ekstreemsete allergiatega inimene võib otsustada minna koos ternespiimaga, mis on rasvavaba, ja mis on samuti filtreeritud laktoosi ja kaseiini täielikult kõrvaldamiseks. Kuid tõesti huvitav on see, et mitmel korral on kogu ternespiima lisandunud arvukalt teateid inimeste kohta, kes taastuvad oma laktoosist või kaseiini talumatusest. Teisisõnu võib ternespiim teatud juhtudel tervendada laktoosi talumatust!\nTernespiim, täiteained, vooluagendid\nKui jõuate kapslikujulisele ternespiimale, tehke endast parima, veendumaks, et kapslid sisaldavad ainult 100% kogu ternespiimit - ilma täiendavate täiteaineteta või "voolavust sisaldavate aineteta" (kraami tootjad segunevad kapseldatud toodetena, et neid kergemini kapseldada).\nKaks ternespiimatoodet, millest ma valisin, sisaldasid väikest osa soja letsitiini - mis ei pruugi olla halb, aga palju parem on 100% ternespiima.\nKvaliteetne ternespiima pulber on helekollase värvusega; on tekstuuri korralik ja loomulikult pisut; on värske ja elutähtis petipiimapõhine lõhn ja maitse; ja võtab oma suus ühtlase kreemi tekstuuri. Lühidalt, see näeb välja ja lõhnab ja maitsta nagu looduslik tervislik toit, mis see on!\nParim, kui VÄLTIDA ternespiimatooted, mis välja näevad, lõhnavad või maitsevad haisusega, vanad või kunstlikud; või on teraline mitte-kleepuv tekstuur (tõenäoliselt märk, et segus on vooluagent); või on puhtad valged või pruunid värvid.\nElizabetti ternespiima soovitused: Immune-Tree & Synertek\nKõigist teistest ternespiimasegudest, mille valisin, olid nende kahe üldise kvaliteedi poolest kõrgemad peamised ja õlgad: Immune-Tree ja Synertek.\nMõlemad ettevõtted pakuvad kuus tundi terve ternespiima, mis on värske ja eluliselt tähtis ja imeliselt maitsev! Kõigist kahest firmast pärinev ternespiim on oma maitse poolest ainulaadne: immuunpuu on natuke rikkam, ja sünertek on mõnevõrra delikaatsem, maitsega - aga niipalju kui ma saan öelda, on nende mõjud võrdselt suurepärased - miks mõlemad, mille valite, on tõenäoliselt lihtsalt maitse (nt veini valik, mis on natuke magusam kui see, mis on natuke rohkem kuiv).\nNii Immuunpuu kui Synertek pakuvad suurepärast ternespiima pulbrit, samuti losenge (suurepärane see, et leevendada kurku, kui te hakkate külma). Synerteki ternespiima pulber on immuunpuudest odavam - kuigi 10-protsendiline soodustus, mida Immuunpuu meile pakub, on need kaks toodet üsna sarnased hinnaga.\nNeed kaks ettevõtet erinevad ka ternespiimatoodete (peale põhipulbri ja pastillide) sortide, mida nad pakuvad. Synertek pakub šampooni, kondiitritooteid ja ravimtaimede hambapulbrit; samuti nahakreem ja ternespiima vedelik (paikseks manustamiseks). Immuunpuu pakub teismelist ternespiima kapsleid (mida Synertek ei tee), Strawberry Moo Chews (suurepärane lapsed!) Ja mõned kohandatud fitness ja kaalulanguse segud. Seega, milline ettevõte otsite minna, võib osaliselt sõltuda sellest, millisele tooteliigile on suurem kaebus.\nMinu kogemus Immune Tree ja Synertek ternespiima kasutamisel\nNende kahe ternespiima kaubamärgi regulaarse tarbimise mitu nädalat, mida ma märkasin enamasti, oli üldine energia taseme tõus.\nMa märkasin, et kaalu ruumis on see tugevam - mõju, mida ma polnud üldse käinud, aga seal on see ... äkitselt võin teha veel paar kordust või tõsta kaalu üles. Ja mu keha näis kiiremini taastumas pärast pingelist treeningut või sügavat jooga asana. Huvitav! Nüüd ma mõistan otseselt, miks on see, et paljud sportlased täiendavad ternespiima.\nNüüd on üks peamisi põhjuseid, mille tekkis esialgu ternespiimale huvi, oli selle kasutamine vigastuste raviks. Mul on vana pahkluu vigastus, mis mulle meeldiks, et saaks paremini ümber kujundada. Ja ma olen märganud mõningaid väikesi, kuid märkimisväärseid parandusi ühisesse - piisav, et kohustuda jätkama ternespiima lisamist - ja tundub väga uudishimulik, et näha, mida ühine tunne, näiteks aasta pärast.\nKuna mul ei ole suuri füüsilisi haigusi, millega ma praegu seotud, ei saa ma pakkuda kogemuslikku aruannet ternespiima lisamise mõju kohta sellisele haigusele - kuid seal on sõna otseses mõttes tuhandeid iseloomustusi inimestelt kes on olnud väga edukad, lisades ternespiima nende tervendavale režiimile kõigi erinevate tingimuste jaoks.\nMinu kõige üldisem ternespiima täiendus on see, et see on fantastiline toetus füüsiliseks kehaks. See aitab säilitada tervislikku immuunsüsteemi, reguleerida ainevahetust, suurendada teiste toitainete imendumise kiirust ja parandada sportlikku toimivust. Kui ütlema, et ternespiima lisamine on kasulik kõigile, on see - minu arvates - mitte liialdatud nõue.\nNiisiis, kokku võtta suur jah! ternespiima lisamise võimalikke eeliseid - tingimusel, et on olemas palju kaubamärke, mis on väidetavalt vähem kui ideaalne. Kaks ettevõtet, mida ma väga soovitan, on Synertek ja Immuunpuu. Nagu alati, kasutage oma intelligentsust ja intuitsiooni, et otsustada, mis sulle sobib ... ja naudi teekonda!\nSoka Gakkai International: minevik, olevik, tulevik\nKeldi paganate ressursid\nSisu ja funktsiooni sõnu\nTugev aruanne kaardi kommentaaride keele kunst\nCernunnos - metsiku metsiku jumal\nKuidas arvutada nõrga happe pH\nSukeldumise alase sukeldumise ohutuse kontroll\nThomas Jefferson Printableles\nEquites olid rooma rüütlid\nBatesi kolledži vastuvõttud


Töökohapõhine õpe ehk õpipoisiõpe on kutseõpe, mille puhul õppija läbib 1/3 õppest koolis ja 2/3 erialasel tööl ettevõttes. Eelduseks on olemasolev töökoht või kokkulepe tööandjaga selle saamiseks.\nÕpipoisi õppekava valmib kutsekooli ja ettevõtte koostöös. Õppe käigus õpitakse selgeks konkreetne amet, töötades oma ala meistrite juhendamisel (rohkem loe http://www.kutseharidus.ee/tookohapohine-ope/ )\nMiks valida töökohapõhine õppevorm:\nKõige praktilisem õppevorm – vajalikud oskused omandatakse igapäevase praktilise töö käigus\nÕpingud tagavad tööturul hinnatud töökogemuse\nSobivuse korral saab pärast õpinguid jääda tööle praktikaettevõttesse\nEttevõttes tehtud töö eest makstakse tasu\nÕigus on saada toetusi samadel tingimustel teiste kutseõppe õpilastega:\nHeade õppetulemuste korral võib õpilane taotleda alates õpingute teisest semestrist põhitoetust – 60 eurot kuus;\nVajadusel hüvitatakse õpilasele kodu ja õppeasutuse vahelised ühistranspordikulud;\nTöökohapõhine õpe ehk õpipoisiõpe on kutseõppe tasemeõpe, mille puhul toimub teoreetiline väljaõpe VIKKis ja praktiline väljaõpe ettevõttes ehk praktikakohas. Töökohapõhise õppe osalised on õpilane, ettevõte ning VIKK. Õppe täpsem korraldus lepitakse kokku kolmepoolses praktikalepingus.\nLoe rohkem: https://www.employers.ee/algatused/opipoisiope-ehk-tookohapohine-ope/\nÕpipoisiõpe võimaldab tööandjal oma töötajate kvalifikatsiooni tõsta ja aitab kaasa uute töötajate värbamisele. Tööandjaks võib olla ükskõik milline ettevõte või asutus, kes suudab õpilasele tagada tööülesannete täitmise läbi õpiväljundite omandamise. Esmalt tuleb mõelda, milliseid teadmisi ja oskusi töötaja vajab. Õpilase töökoormuse ja -ülesannete planeerimisel tuleb arvestada, et õpilane peab osalema lisaks praktikakohas töötamisele ka koolis õppetööl, millele lisandub iseseisev töö.\nSeejärel tuleb pöörduda VIKKi, et koos kokku lepida sobiv õppekava ja õppe läbiviimise korraldus. Õpipoisiõppega saavad ettevõtjad koolitada oma vajadustele vastavaid töötajad. Ettevõte võtab õppija tööle ja kohaldab õppijatele töölepinguseaduse, töö- ja puhkeaja regulatsiooni. Kui VIKK soovitud õpet ei paku, tuleb pöörduda ükskõik millise kutseõppeasutuse poole, kus seda eriala õpetatakse.\nKutseõppeasutus ja ettevõte hindavad koos õppetingimusi ettevõttes ja veenduvad selle valmisolekus täita õppekava eesmärke ning tagada õpilase ohutus ja tervise kaitse. Hindamise käigus selgitatakse välja, millised õppekavas kirjeldatud õpiväljundid on omandatavad ettevõttes ja milliste omandamine tagatakse koolis. Ettevõtte hindamise tulemusena valmib kirjalik eksperthinnang, mis lisatakse praktikalepingule.\nÕpilase praktilise väljaõppe tagab ettevõte. Selleks määratakse õpilasele koostöös VIKKiga praktikakoha juhendaja, kes saab vajaliku väljaõppe ning kes tagab õpilase juhendamise ja väljaõppe kogu õppeaja jooksul. Ühel juhendajal võib korraga olla kuni neli juhendatavat õpilast. Ettevõte tagab õpilase juhendamiseks vajaliku töökorralduse ja juhendamisega seotud ülesannete täitmise, samuti töö- ja õppeülesannete nõuetekohaseks täitmiseks vajalikud materjalid ja töövahendid. VIKK hüvitab ettevõttele osa õppekuludest.\nPraktikakoht sõlmib õpilasega töölepingu ja õpilasele laienevad kõik töötajale osaks saavad õigused ja kohustused. Ettevõte maksab õpilasele praktikakohas tööülesannete täitmise eest tasu vähemalt töötasu alammäära suuruses, tasu maksmist praktikalepingus eraldi ei sätestata.\nTöökohapõhine õpe toimub kutseõppeasutuse õppekava alusel. Õpilasele koostatakse vajadusel selle alusel individuaalne õppekava, arvestades praktikakoha eripära ning õpilase haridustaset, varasemaid teadmisi ja oskusi ning hariduslikke erivajadusi. Sobiva kooliõppekava puudumisel on võimalik koostöös ettevõttega koostada olemasoleva kutsestandardi alusel (või selle puudumisel kutseliidu või ettevõtjate heakskiidul) ka uus õppekava.\nKooli roll on õpetada õpilastele teoreetilisi teadmisi, võtmepädevusi ja esmaseid praktilisi töövõtteid. Kool määrab õpilasele ka omalt poolt juhendaja, kes kureerib õpilase õppetööd ning hoiab kontakti ettevõtte ning sealse juhendajaga. Kool tagab praktikakohapoolse juhendaja pedagoogilise ettevalmistuse vajalikul tasemel lähtuvalt töökohapõhise õppe spetsiifikast.\nTöökohapõhisesse õppesse võib asuda omal initsiatiivil, ettevõtete, asutuste, töötukassa, karjäärikeskuste, kutseõppeasutuste, kutseliitude, kohalike omavalitsuste või muude institutsioonide suunamisel. Pöörduda tuleb eelkõige kutseõppeasutuste poole. Õpilastena nähakse nii noori kui ka täiskasvanuid, kes soovivad ümber õppida, et alustada oma teist või kolmandat tööalast karjääri.\nTöökohapõhise õppe kulude katmine\nRiikliku koolitustellimuse alusel rakendatud töökohapõhise õppe kulud katab kool koolis toimuva õppe ja juhendajate koolituse ning koolipoolsele juhendajale makstava juhendamistasu ulatuses. Vastavalt praktikalepingus kokkulepitule kannab kool kuni 50% koolitusrahast üle ettevõttele sealsele juhendajale juhendamistasu maksmiseks. Muudest vahenditest rahastatava koolituse puhul lepitakse kulude jaotus kokku praktikalepingus.\nVIKKis koordineerib töökohapõhist õpet kutseõpetaja Meelis Merila meelis.merila [at] vikk.ee


Buduaar - Muusik Mai Palling toob Buduaari turule kleidi, mille alghind on 500 eurot\nMai kinnitab, et tema riiete ning aksessuaaride hulgast leiab kindlasti erilise tähendusega asju. "Tegelikult ma ei ole veel päris lõplikku valikut teinud, aga kindlasti on minu riiete hulgas põnevaid ja erilisi asju. Lisaks on mul plaanis Buduaari turule tuua vähemalt üks kleit, mida no ütleme siis nii, et rohkem kui paar inimest näinud on," vihjab Mai ja räägib edasi hindadest: "Ma ei oskagi praegu öelda, milliste hindadega ma oma kaupa müüma hakkan, aga seda oskan küll öelda, et üks väga eriline kleit maksab Buduaari turul vähemalt 500 eurot," kommenteerib lauljatar.\nMai plaanib ka ise turul ringi vaadata ning suure tõenäosusega teeb ta ka mõned ostud. "Kindlasti tahan turule mitu ringi peale teha. Buduaari turg on lihtsalt nii vahva koht, et lausa patt oleks terve ürituse vältel paigal istuda."\nJessica Simpson avaldas kogemata tulevase lapse soo\nIntrigeeriv pereelu! Villu Parveti naine ning eksnaine said sõbrannadeks


Infrastruktuur ja tururegulatsioon Ülevaade\nInfrastruktuurid on eluliselt tähtsad, kuna tagavad igapäevaelu sujuva toimimise. Seetõttu panevad valitsused ja ettevõtjad infrastruktuuride arendamisele ja juhtimisele väga suurt rõhku. Üldsuse ja infrastruktuuriettevõtjate kohati vastuoluliste huvide tasakaalustamiseks on vaja üha keerukamat õiguslikku raamistikku.\nSoraineni infrastruktuuri ja tururegulatsiooni õigusvaldkonna juht on Kaupo Lepasepp, kelle kontaktandmed on kirjas allpool.\nSoraineni infrastruktuuri ja tururegulatsiooni õigusvaldkonna juhid kohalikul tasandil on:


Dansukker - Suhkruhaigus\nÜha rohkem tuvastatakse inimestel selline haigus nagu diabeet. Kuid mis haigus see õigupoolest on ja kas diabeet tähendab igavest lõpparvet suhkruga? Alljärgnevalt on toodud mõned vastused:\nDiabeet on haigus, mille puhul on inimese vere suhkrusisaldus suurenenud. Sellepärast nimetatakse seda ka suhkurtõveks või suhkruhaiguseks.\nKui me sööme, lagundatakse toidus sisalduvad süsivesikud glükoosiks (viinamarjasuhkruks) ja viiakse verre. Kui vere glükoosisisaldus suureneb, eraldab pankreas insuliinihormooni, mis aitab glükoosi keharakkudesse viia.\nKui inimesel on diabeet, ei liigu glükoos verest rakkudesse piisavalt hästi. See võib juhtuda seetõttu, et organism ei tooda piisavalt insuliini (1. tüüpi diabeet), või sellepärast, et organism ei suuda insuliini omandada (2. tüüpi diabeet). See tähendab, et pärast söögikorda on vere glükoosisisaldus tavalisest pikemat aega suurem. See on ohtlik, sest suurenenud glükoosi hulk veres (veresuhkur) võib aja jooksul kahjustada mitmeid organeid, nt. silmi, neere, südant ja vereringet.\n1. tüüpi diabeeti põhjustab haige pankreas. Selle tüübi puhul ei saa inimene diabeedi tekkimise takistamiseks ise midagi teha. Enamik diabeedijuhtudest – umbes 90% – on siiski 2. tüüpi. 2. tüüpi diabeeti põhjustab meie elustiil. Ülekaal ja eelkõige meie kõhul asuv rasvakiht on 2. tüüpi diabeedi peamine põhjus, samuti on oluline osa vähesel füüsilisel liikumisel.\nDiabeedist võib lugeda lisaks: http://www.diabetes.ee/\nToidu koostis on niisiis 2. tüüpi diabeeti haigestumisega suurel määral seotud. Ülekaalu vältimiseks võime süüa tervislikku, mitmekesist toitu, mis vastab iga konkreetse inimese energiavajadusele. Väherasvane, süsivesikuterikas toit takistab ülekaalu tekkimist. Tänapäeval teatakse, et paljude ülekaaluliste 2. tüüpi diabeetikute puhul aitaks diabeedi sümptomite kadumiseks 10% kaalulangusest. Viimase 20 aasta jooksul on diabeetikute erimenüü muutunud selliseks toidusedeliks, millest me kõik peaksime lähtuma.\nAsja üks külg on 2. tüüpi diabeedi tekkimise takistamine. Teine külg on see, kuidas 1. tüüpi diabeetikud peaksid toituma, et hoida oma diabeeti võimalikult hästi kontrolli all. Palju aastaid on diabeetikutele soovitatud suhkrut täielikult vältida. Uuemad uurimused on näidanud, et diabeetikud võivad süüa 25-30 g suhkrut päevas, ilma et see mõjutaks veresuhkrut. Tuleb vaid jälgida seda, et see suhkrukogus jagataks kogu päeva peale, nii et iga söögikorra kohta tuleks maksimaalselt 5 g suhkrut.\n5 g suhkrut on 1 teelusikatäis. Te võite seega raputada näiteks 1 tl suhkrut oma kaerahelbepudrule või määrida 1 tl mett leivale. Samuti võite te aeg-ajalt süüa tüki kooki või šokolaadi ning kasutada küpsetamisel suhkrut koos suhkruasendajatega – seda nimetatakse kombineeritud magustamiseks.\nKui suhtuda diabeeti täie tõsidusega, võib diabeet olla tegelikult maailma tervislikem haigus! Nimelt – kui ollakse diabeetik, on vaja tervislikult toituda ja palju liikuda, sest toit ja liikumine koos võimaliku insuliiniraviga aitavad liiga kõrget veresuhkrutaset alandada.\nDiabeetikud peavad toitu väga hoolikalt valima, sest erinevad ained mõjutavad veresuhkrut väga erinevalt – ning just veresuhkru taseme reguleerimine on diabeetiku probleemiks. Seetõttu on tähtis, et diabeetik valiks oma toiduks sellised süsivesikud, mida omastatakse aeglaselt. Sellised süsivesikud leiduvad nt. rukkileivas, kaunviljades, makaronisaadustes, õuntes ja pirnides.\nKiudained, valgud ja rasv aitavad süsivesikute omandamist “pidurdada”. Nagu kõik teised inimesed, peavad ka diabeetikud rasva tarbimist piirama, ja seetõttu on veresuhkrutaseme tõusu “pidurdamiseks” parem süüa valke ja kiudaineid.


TEST: Garmin Fenix 5S – spordikellade tipptase - Forte\nGarmini seeria Fenix on alati olnud särav täht spordikellade maailmas. 2017. aastal välja tulnud viienda põlvkonnaga võttis Garmin ülesandeks parendada seeriat kellaga, mis teeb kõike ja suudab kõike, aga on seejuures käel mugav ja stiilne.\nEtteruttavalt võib öelda, et selle ülesandega saab Fenix 5 kenasti hakkama, kirjutab Digitest.ee.\nJärgnevalt süüvime lähemalt Garmin Fenix 5S-i hingeellu. Tegu on viienda põlvkonna Fenixite trio edevaima mudeliga, mis ei tee kompromisse funktsioonide osas, mahutades oma kauni korpuse sisse kõik mis seeriavend Fenix 5.\nLisaks multisport- ja GPS-funktsionaalsusele saab Fenix 5S hakkama aktiivsusmonitori ülesannete ja nutifunktsioonidega – see pakib enda sisse kõik, mida vajad ja rohkemgi.\nVõrreldes Fenix 3 HR-iga on 5. seeria silmnähtavalt väiksema ning kergema disainiga, olles seeläbi igapäevasel kandmisel käel tunduvalt mugavam.\nEelkäija robustsemate killast 51 mm läbimõõduga korpuse on üle võtnud vaid mudel Fenix 5X ning Fenix 5 jääb seejuures tagasihoidlikuma 47 mm korpuse juurde.\nMeie testitud mudel Fenix 5S eristub teisest märkimisväärselt just nimelt disaini poolest – sellel on “kõigest” 42 mm läbimõõduga korpus.\nTegemist ei ole loomulikult spordikellade seas kõige kergema ja kompaktsema kellaga, aga Fenixi funktsioonipagasit olekski keeruline näiteks Garmin Vivomove'i sarnase sisse mahutada.\nFenix 5S minetab korpuselt paksu raami ja kruvid ning sobib suuruselt ideaalselt peenemate randmete ümber. See on käel mugav ega karju “spordikell” ning näib käel loomulik ka siis, kui trenniriided on seljast heidetud.\nFenix 5S on varustatud värvilise 1,1-tollise 218 x 218 pikslise ekraaniga, mis on kergesti vaadeldav ka otsese päikesevalguse käes ning tänu taustvalgustuses ka pilkases pimeduses.\nKella funktsioonides orienteerumine käib viie nupu kaudu, mille tundmaõppimine võtab alguses veidi aega, kuid nädalase kasutuse järel võiks menüüs surfata juba une pealt.\nNeed nupud on veel ehk ainsad, mis Fenix 5S-i klassikalisest käekellast veidi robustsemaks teevad, samas hindasin neid nuppe külmematel novembripäevadel väga, sest kella opereerimiseks ei olnud vaja kindaid käest võtta.\nFenix 5S istub käe ümber silikoonist rihmaga, mida saab erinevat värvi või materjali rihmade vastu vahetada. Tänu Garmini kinnitusmehhanismile QuickFit on kellarihmade vahetamine seejuures imelihtne.\nFenix 5S on oma seeriavendadest pisim ning seetõttu mahutab endasse ka veidi väiksema aku. Garmin lubab kella vastupidavuseks üheksa päeva nutikellana kasutades ning 14 järjestikust tundi GPS-i kasutades.\nTavapärasel kasutamisel mitmete treeningutega nädalas, suutsin kellast nädala jagu kasutusaega ikka välja venitada.\nKas on midagi, mida Fenix 5S ei tee? See oli küsimus, mille üle ma esimestel kella tundmaõppimise päevadel korduvalt mõtisklesin.\n5S-i funktsioonipagas on uhke! Kell pakub treeningrežiime jooksmisest rattasõiduni, veespordist talispordini ja kõike, mis nende vahele jääb.\nRežiimivalik ei ole küll nii lai kui näiteks Polari spordikelladel, aga lihtne võimalus ise täiesti uus treeningrežiim luua pakub tohutult treeningvõimalusi.\nUute treeningute loomisel ja olemasolevate seadistamisel jätab Garmin kasutajale väga vabad käed – uuele režiimile saab seadistada soovitud märguandeid, automaatse pausi, 3D-vahemaa, metronoomi ning valida, milliseid ja kui palju parameetreid soovid treeningu kestel kella ekraanilt näha.\nFenix 5S on asjalik treeningpartner kahtlemata kõigile. Välitreeningute tarbeks on Fenix 5S varustatud nii GPS-i kui ka GLONASSiga, mis tagab kiire GPS-signaali leidmise ja täpse treeningmarsruudi. Rohkeid funktsioone saavad nautida nii jooksjad, suusatajad, ujujad kui ka matkajad.\nJooksjatele mõeldes on 5S varustatud kõigi olulisemate jooksuparameetritega: sammu sagedus, sammu pikkus, kokkupuuteaeg maaga, vertikaalne ostsillatsioon, VO2 max, kui vaid mõned nimetada.\nTreeningukoormuse funktsioon hindab, kas oled möödunud nädalal piisava koormusega treeninud või mitte ning soovituslik taastumisaeg nõustab, kui kaua peale trenni kergemalt võtma peaksid.\nTalisportlaste rõõmuks mõõdab kell nii kiirust, distantsi kui ka vertikaalset langust ning teeb automaatselt pausi, kui parasjagu mäel liftiga üles sõidad.\nUjumisel loeb 5S distantsi, kiirust, tõmmete arvu ning sõudmisel tõmbeid, tõmbe kiirust ja ka tõmbe distantsi.\nKuigi seeria tõsisem matkakell on mudel Fenix 5X, saavad matkahundid ka Fenix 5S-i oma kasuks tööle panna.\nTänu integreeritud altimeetrile, baromeetrile ja kompassile oled rajal pidevalt kursis läbtud tõusude ja langustega ning tänu baromeetrile on lihtsam hinnata lühiajalisi ilmamuutusi. Kompass kindlustab selle, et kodutee ikka üles leiaksid.\nMeie Fenix 5S-i testmudel sai näha mitmeid matkaradu ning kõige hinnatumaks funktsiooniks osutus võimekus kella sisse gpx-marsruute laadida ning metsas olles kella juhiste järgi rännata. Tänu UltraTrac-režiimile saab pikemate rännakute ajal ka kella akut korralikult säästa.\nLoe täisteksti saidil Digitest.ee!\nFenix 5 hinnad algavad Photopointis 579 eurost.


George Whitefield – minust ei saa sametise keelega jutlustajat – Tallinna Kristlik Evangeelne Linnakogudus\nGeorge Whitefieldi elu ja teenistus: elamine ja jutlustamine justkui Jumal oleks tõeline (sest Ta on).\nFaktid George Whitefieldi kuulutamisest kaheksateistkümnenda sajandi rändava evangelistina on peaaegu uskumatud. Kas need võivad tõesti tõeks osutuda? Tema kaasaegsete mitmete tunnistuste põhjal – ning mõistvate ja sümpaatsete biograafide nõusolekul – näib see nii olevat. Alates esimesest välijutlusest, mille ta pidas 17. veebruaril 1739, 24-aastaselt Inglismaal Bristoli lähedal asuva Kingswoodi kivisöekaevuritele, kuni surmani 30 aastat hiljem, 30. septembril 1770 Massachusettsi osariigis Newburyportis (kuhu ta on maetud) oli tema elu üks peaaegu igapäevane jutlustamine. Kainete hinnangute kohaselt rääkis ta 30 aasta jooksul igal aastal umbes 1000 korda. See sisaldas vähemalt 18 000 jutlust ja 12 000 kõnet ja manitsust (Haykin, “Elustatud puritaan”, 32–33).\nRäägib rohkem kui magab\nPäevane tempo, mida ta 30 aastat pidas, tähendas, et mitu nädalat rääkis ta rohkem kui magas. Huddersfieldi vikaar Henry Venn, kes tundis Whitefieldi hästi, hämmastas meid kõiki, kui ta kirjutas:\nKes arvaks, et see on võimalik, et inimene. . . räägib ühe nädala (ja seda juba aastaid) jooksul üldiselt nelikümmend tundi ja väga sageli, kuuskümmend ning seda tuhandetele; ja pärast seda vaeva pakub ta puhkamise asemel palveid ja eestpalveid koos hümnide ja vaimulike lauludega, nagu tal kombeks oli, igas majas, kuhu ta oli kutsutud. (Packer, “Vaim koos sõnaga: George Whitefieldi reformatsiooniline ärkamine” Jumala rahva austamises, 40)\nVeenduge, et kuulsite seda hästi. Mitu nädalat rääkis ta tegelikult kuuskümmend tundi (60, mitte 16) (ei valmistunud rääkima, selleks polnud tal aega). See on aeglasemal nädalal peaaegu kuus tundi päevas, seitse päeva nädalas ja raskematel nädalatel seitse päeva nädalas üle kaheksa tunni päevas.\nJutlustamine, jutlustamine, jutlustamine\nMa ei leidnud kogu oma lugemise jooksul ühtegi viidet sellele, mida me täna nimetaksime puhkuseks või puhkepäevaks. Kui ta arvas, et vajab taastumist, rääkis ta ookeanireisist Ameerikasse. Ta ületas Atlandi ookeani kolmteist korda – paaritu number (mitte paaris), sest ta suri ja maeti Ameerikasse, mitte Inglismaale. Reisid üle Atlandi ookeani kestsid kaheksa kuni kümme nädalat. Ja kuigi ta jutlustas laeval praktiliselt iga päev (Stout, The Divine Dramatist, 59), oli tempo erinev ning ta suutis lugeda ja kirjutada ning puhata (Dallimore, “George Whitefield”, 2: 284).\nKuid maismaal oli jutlustamise tempo lakkamatu. Kaks aastat enne oma surma 55-aastaselt kirjutas ta oma kirjas: “Ma armastan värsket õhku.” Ja järgmisel aastal ütles ta: “Hea on minna maanteedele ja teeäärtele. Põldudel tunnistamine, põldudel kuulutamine kestku igavesti!”(Haykin, “Elustatud puritaan”, 30)! Päevast päeva kogu oma elu käis ta igal pool jutlustamas, jutlustamas, jutlustamas.\nJa pidage meeles, et enamik neist sõnumitest räägiti tuhandete inimeste kogunemistel – tavaliselt tuule käes ja konkureeriva müra käes. Näiteks kuulutas ta 1740. aasta sügisel peaaegu kuu aega Uus-Inglismaal peaaegu iga päev umbes 8000-le inimesele. Piirkonna suurima linna Bostoni elanikkond oli sel ajal umbes sama suur (Noll, “Vana usund uude maailma”, 52).\nTa meenutab, et samal aastal Philadelphias, kolmapäeval, 6. aprillil, jutlustas ta Society Mäel kaks korda hommikul umbes 6000 ja õhtul 8000le inimesele. Neljapäeval rääkis ta “üle kümnele tuhandele” ja teatati, et ühte neist jutlustest oli võimalik kuulata Gloucesteris, kahe miili kaugusel Delawerist, kus oli selgelt kuulda sõnu “Ta avas suu ja õpetas neile öeldes”(Dallimore, George Whitefield, 1: 480). [Kas näete, miks ma ütlen, et sellised asjad on peaaegu uskumatud?] “Ja oli aegu, kui rahvahulk ulatus 20 000-ni või enamani” (Haykin, “Elustatud puritaan”, 31–32). See tähendas, et tema füüsiline pingutus, et tema hääl kostaks nii paljudele inimestele nii kaua, igas jutluses ja nii mitu korda nädalas, kolmekümne aasta jooksul, oli herakleslik.\nÜks napilt katkestatud jutlus\nLisage sellele fakt, et ta reisis pidevalt ajal, mil seda tehti hobuse, vankri või laevaga. Ta käis korduvalt Inglismaa laiuti ja pikuti läbi. Ta reisis regulaarselt ja rääkis kogu Walesis. Ta külastas kaks korda Iirimaad, kus rahvahulk oleks ta peaaegu tapnud. Selles kähmluses saadud armi kandis ta elu lõpuni otsaesisel (Stout, “Jumalik Dramatist”, 209). Ta reisis neliteist korda Šotimaal ja jõudis seitse korda Ameerikasse, peatus korra Bermudas üheteistkümne nädala jooksul – kõik selleks et jutlustada, mitte puhata. Ta jutlustas peaaegu igas suuremas ameerika idaranniku linnas. Michael Haykin tuletab meile meelde: „Kõige selle juures on nii tähelepanuväärne see, et Whitefield elas ajal, mil reis vaid 20 miili kaugusel asuvasse linna oli märkimisväärne ettevõtmine“ (Haykin, “Elustatud puritaan”, 33).\nJ. C. Ryle võttis Whitefieldi elu kokku järgmiselt:\nWhitefieldi ajaloo faktid. . . on peaaegu täielikult ühte tooni. Üks aasta oli täpselt nagu teine; ja proovida talle järgneda tähendaks korduvalt sama teed mööda käia. 1739. aastast kuni tema surmani 1770.a., kokku 31 aastat, oli jutlustamine tema elu üks suur töö. Ta oli silmapaistvalt ühe asja mees ja alati oma Isanda tööga seotud. Pühapäeva hommikutest laupäeva õhtuteni, 1. jaanuarist 31. detsembrini, välja arvatud juhul, kui ta oli haiguse tõttu kõrvale jäetud, kuulutas ta peaaegu lakkamatult Kristust ja kutsus inimesi terves maailmas üles meelt parandama ja tulema Kristuse juurde ning saama päästetud. (“George Whitefieldi valitud jutlused koos katkenditega tema elust”, autor J. C. Ryle)\nVeel üks 19. sajandi biograaf ütles: “Võib öelda, et kogu tema elu on kulutatud ühe pideva või vaevalt katkestatud jutluse edastamiseks” (Dallimore, George Whitefield, 2: 522)\nNähtus kiriku ajaloos\nTa ei olnud nähtus mitte ainult oma vanuse tõttu, vaid kogu kristliku jutlustamise 2000-aastase ajaloo jooksul. Tema jutlustamiskiiruse ja geograafilise ulatuse ning kuulde ulatuse, tähelepanu hoidmise võime ja meeleparanduse jõu kombinatsiooni pole kunagi hiljem nähtud. Ryle`il on õigus: „Ükski jutlustaja pole kunagi oma kuuljaid nii täielikult hoidnud, nagu ta tegi seda kolmkümmend neli aastat. Tema populaarsus ei kahanenud kunagi ”(“Valitud jutlused”, 32).\nTema kaasaegne Augustus Toplady (1740–1778) mäletas teda kui „Inglise impeeriumi apostlit“ (Haykin, “Elustatud puritaan”, 23). Ta oli “Anglo Ameerika populaarseim kaheksateistkümnenda sajandi jutlustaja ja selle esimene tõeliste masside ärkamisjutlustaja” (Stout, “Jumalik Dramaturg”, xiii). Ta oli “esimene koloniaalameeriklaste usuline kuulsus” (ibid., 92). Kaheksa aastat oma elust veetis ta Ameerikas. Ta armastas ameerika unistust. Ta oli oma veres rohkem ameeriklane.\nAmeerika esimene kuulsus\nHarry Stout osutab: „Kui pinged Inglismaa ja Ameerika vahel kasvasid, nägi [Whitefield] , et ta võib-olla peab valima. Wesley jääks Inglismaale lojaalseks ja Whitefield seda teha ei saaks. Tema institutsionaalsed kiindumused ja isiklik samastumine kolooniatega oli tugevam kui tema lojaalsus kroonile ”(ibid., 261).\nHinnanguliselt kuulis kaheksakümmend protsenti Ameerika kolooniate kogu elanikkonnast (see oli enne televiisorit või raadiot) Whitefieldi vähemalt korra. Stout näitab, et Whitefieldi mõju Ameerikale oli selline,\net teda võib õigustatult nimetada Ameerika esimeseks kultuurikangelaseks. Enne Whitefieldi ei olnud ühtegi kolooniaid ühendavat isikut ega sündmust. Tõepoolest on kaheldav, et enne Whitefieldi olid Bostonist Charlestonini tuntud ainult kuninglikud nimed. Kuid 1750. aastaks armastas ja imetles iga ameeriklane Whitefieldi ja nägi temas oma tšempionit. (Stout, “Taevane komeet”, kristlik ajalugu, 38 , 13–14)\nWilliam Cooper, kes suri, kui Whitefield oli 29-aastane, nimetas teda juba siis “ajastu imeks” (Haykin, “Elustatud puritaan”, 23).\nJutlustamine oli kõik\nSee kõik oli kõige teadlikum ühemõttelisem, oratoorselt kaasahaaravaim ja äikesehäälseim pühendumine igapäevasele evangeelsele jutlustamisele maailma ajaloos. Jutlustamine oli tema jaoks kõik. Ma arvan, et enamik tema biograafidest nõustus (Stouti tsiteerides), et Whitefield\nnäitas üles kohutavat hoolimatust oma isikliku mina, nii keha kui ka vaimu suhtes. Jutlustushetk haaras kõik endasse ja nii see jätkus, sest tal polnud midagi muud mille nimel elada . . . privaatne- ja pereinimene olid juba ammu temas lakanud olemast. Viimases stseenis oli ainult Whitefield kantslis. (Stout, “Jumalik Dramaturg”, 276–277)\nLoomulik ja vaimne vägi\nMida me selle nähtuse kohta teeme? Mis oli tema võti? Ühel tasandil oli temas ilukõne loomulik vägi ja teiselt oli see Jumala vaimne vägi patuste ja kogukondade muutmiseks.\nPole põhjust kahelda, et ta oli Jumala instrument tuhandete päästmisel. J. C. Ryle ütles,\nMa usun, et otsene hüve, mida ta tõi surematutele hingedele, oli tohutu. Ma lähen kaugemale – ma usun, et see on arvutamatu. Usaldusväärsed tunnistajad Inglismaal, Šotimaal ja Ameerikas on kinnitanud oma veendumust, et ta oli vahend tuhandete inimeste muutmiseks. (“Valitud jutlused”, 28)\nWhitefield oli Jumala peamine rahvusvaheline instrument esimesel suurel ärkamisel. Keegi teine XVIII sajandil polnud Ameerikas ja Inglismaal ning Walesis, Šotimaal ja Iirimaal sedavõrd võitud. See jutlustamine polnud kui välgunool. Juhtusid sügavad ja kestvad asjad.\nTema mõju Edwardsile ja Wilberforce’ile\n1740. aasta veebruaris saatis Jonathan Edwards kutse Whitefieldile Georgias, paludes tal tulla oma kirikusse jutlustama. Whitefield kirjutas 19. oktoobril oma päevikus: „Jutlustasin täna hommikul ja hea hr. Edwards nuttis kogu jutluse aja. Inimesed olid võrdselt mõjutatud ”(Dallimore, “George Whitefield”, 1: 538). Edwards teatas, et Whitefieldi teenimise mõju oli enam kui hetkeline – “Umbes kuuga toimus linnas suur muutus” (Stout, Divine Dramatist, 126).\nWhitefieldi, Wesleyde ja Inglismaa suure ärkamise mõju muutis rahva palge. Inglismaal orjakaubanduse vastast lahingut juhtinud William Wilberforce oli Whitefieldi surma ajal 11-aastane. Wilberforce’i isa oli surnud, kui ta oli 9-aastane, ja ta läks mõneks ajaks tädi ning onu Williami ja Hanna Wilberforce’i juurde elama. See paar oli George Whitefieldiga head sõbrad (John Pollock, “Wilberforce”, 4–5).\nSee oli evangeelne õhk, mida Wilberforce sisse hingas isegi enne, kui ta sai päästetud. Ja pärast tema pöördumist oli Whitefieldi nägemus evangeeliumist ning tema tõde ja vaimne dünaamika see, mis elavdas Wilberforce’i elukestvat võitlust orjakaubanduse vastu. See on vaid üks väike pilk Whitefieldi kestvast mõjust ja ärkamisest, mida ta teenis.\nNii et ma ei kahtle, et Henry Vennil oli õigus, kui ta ütles: „[Whitefield] avas jutlustajana oma suu alles siis, kui Jumal lasi tema sõnade peale tulla erakordse õnnistuse“ (Select Sermons, 29). Niisiis oli Whitefieldi fenomenaalne mõju seletatav Jumala erakordse võidmisega, mis oli tema elu üle.\nTema loomulikud oratoorsed kingitused\nKuid teisel tasandil hoidis Whitefield inimesi, kes ei uskunud ühtegi tema öeldud õpetussõna, vaos. Teisisõnu, peame leppima looduslike oraatorlike andidega, mis tal olid. Kuidas mõtleme neile tema tõhususe osas? Benjamin Franklin, kes Whitefieldi armastas ja imetles – ent lükkas tema teoloogia täielikult tagasi – ütles: “ta on hea mees ja ma armastan teda” (Stout, “Jumalik Dramatist”, 233). Ta ütles veel:\nIga aktsent, iga rõhuasetus, iga häälemodulatsioon oli nii suurepäraselt keeratud ja paigutatud, et ilma teema vastu huvi tundmata pidi siiski arutlusega rahule jääma: nauding, oli sama, mis saadi suurepärasest muusikapalast. (Stout, “Jumalik dramaturg”, 204)\nPeaaegu kõik nõustuvad Sarah Edwardsiga, kui ta vennale Whitefieldi jutlusest kirjutas.\nTa on sündinud oraator. Te olete juba kuulnud tema sügavat tooni, ent selget ja meloodilist häält. Oo, ainuüksi seda kuulata on ideaalne muusika! . . . Te mäletate, et David Hume arvas, et tema kõne on väärt 20 miili läbimist; ja Garrick [näitleja, kes kadestas Whitefieldi andeid] ütles: ‘Ta võis inimesi pisarateni viia. . . sellega kuidas ta hääldas Mesopotaamiat. ”. . . On tõeliselt imeline näha, millise mõjuga see jutlustaja sageli publikut haaras, kuulutades Piibli lihtsamaid tõdesid. (Haykin, “Elustatud puritaan”, 35–37)\nJa siis tõstatas ta küsimuse, mis on viimase viieteistkümne aasta jooksul Whitefieldi ümber nii palju poleemikat tekitanud. Ta ütleb,\nEelarvamusega inimene, ma tean, võib öelda, et see on kõik teatritegemine ja etendus; kuid nii ei mõtle keegi, kes teda on näinud ja tundnud. Ta on väga siiras ja jumalakartlik mees ning tundub, et tema ainus eesmärk on jõuda inimesteni ja mõjutada neid parimal viisil. Ta räägib südamest nii, et kõik süttib armastusega ja valab välja kõnekeele, mis on peaaegu vastupandamatu. (ibid.)\nYale’i ajaloo professor Harry Stout pole Whitefieldi motiivide puhtuses nii kindel kui Sarah Edwards. Tema elulugu „The Divine Dramatist: George Whitfield and the Rise of Modern Evangelicalism” on ajaloolise küünilisuse kõige püsivam trükis, mida ma kunagi lugenud olen. Selle raamatu esimesel sajal leheküljel kirjutasin sõna küüniline seitsekümmend korda raamatu lehekülje äärele.\nKuid väljakutsega tuleb silmitsi seista. Ja ma arvan, et kui me seisame sellega silmitsi, siis leiame midagi sügavamat kui see, mida Stout avastas. Stout väidab, et Whitefield ei jätnud kunagi maha oma armastust näitlemise ja näitlemisoskuse vastu, mis oli tema nooruses enne pöördumist silmapaistev. Nii ütleb ta, et tema mõistmise võti on “jutlustamise ja näitlemise liitmine” (Stout, “Jumalik dramaturg”, xviii). Whitefield oli “täiuslik näitleja” (ibid., 42). Kuulsus, mida ta otsis, oli. . . “näitlemine kesksel laval ”(ibid., xxi). „Whitefield ei piirdunud lihtsalt uuestisünnist rääkimisega; ta pidi selle müüma äritsedes oma näiteljameisterlikkusega ”(ibid., 40)“ Pisarad said Whitefieldi omadeks. . . psühholoogiline žest ”(ibid., 41). “Whitefieldist sai näitleja-jutlustaja, mitte õpetlane-jutlustaja” (ibid., Xix).\nJah muidugi, see viimane väide on tõde. Ta oli näitleja-jutlustaja, mitte õpetlane-jutlustaja. Ta polnud Jonathan Edwards. Ta jutlustas täiesti ilma märkmeteta(Dallimore, “George Whitefield”, 2: 225) ja tema rändav kantsel oli pigem pisike etapp kui traditsiooniline kantsel (ibid., 2: 303–304). Erinevalt enamikust omaaegsetest jutlustajatest oli ta jutlustamisel tegevust täis. Hilisematel aastatel Whitefieldi noore abilisena töötanud Cornelius Winter ütles:\nMa ei tea ühtegi jutlust, kus ta poleks nutnud. . . mõnikord ta nuttis, trampis valjult ja kirglikult ning vahel haaras see teda nii, et mõne sekundi jooksul võisite arvata, et ta ei suuda kunagi taastuda; ja kuigi selleks kulus veidi aega kogus ta ennast ometi. (Stout, “Jumalik dramaturg”, 41)\nJa veel üks Šotimaalt pärit kaasaegne John Gillies rääkis, kuidas Whitefield kohtles “oma ihu nii karmilt”, et tema publik tundis kaasa tema kurnatusele ja “tundis hetkeks isegi hirmu tema elu pärast” (ibid., 141).\nSeetõttu ei kahtle ma ühelgi juhul selles, et Whitefield “näitles” jutlustades. See tähendab, et ta võttis oma jutluse draamas endale tegelase rolli ja valas kogu oma energia sellesse rolli, et sellest saaks reaalsus. Nagu siis, kui ta võttis aias Aadama osa ja ütles Jumalale: “Kui Sa poleks mulle seda naist andnud, poleks ma Sinu vastu pattu teinud, nii et võid tänada ennast minu üleastumise eest” (“Valitud jutlused”, 165).\nMiks ta näitles?\nKuid küsimus on: miks Whitefield “näitles”? Miks ta oli nii täis actionit ja draamat? Kas ta, nagu väitis Stout, “tegeles usulise kaubandusega” (Stout, “Jumalik dramaturg”, xvii)? Kas ta taotles „Vaimset kuulsust” (ibid., 21)? Ihkas “austust ja võimu” (ibid., 36)? Kas ta oli ajendatud “egoismist” (ibid., 55)? Tegi “etendusi” (ibid. 71) ja “integreeris religioosse arutluse tekkivasse tarbimiskeelde” (ibid., Xviii)?\nSellest juba järgmisel korral.\nMinust ei saa sametise keelega jutlustajat (2)\nMängides näitlejatest paremini\nNii et kui te küsite Whitefieldilt: “Miks te kuulutate nii, nagu te seda teete?” Ta ütleks: “Ma usun, et Piiblist loetu on tõde.” Lubage mul võtta see risk ja väita: George Whitefield ei ole allasurutud näitleja, keda juhib egoistlik armastus tähelepanu järele. Pigem oli ta teadlikult pühendunud , et näidelda näiteljatest paremini, sest ta oli näinud seda, mis on reaalne.\nTa näitles kõigi võimalustega mitte seetõttu, et inimeste veenmiseks ebareaalses on vaja suuremaid trikke ja paroodiaid, vaid seetõttu, et ta oli näinud midagi reaalsemat, kui Londoni laval tegutsevad näitlejad olid kunagi kogenud. Tema jaoks olid evangeeliumi tõed nii tõelised – nii imeliselt, kohutavalt, suurejooneliselt tõelised -, et ta ei saanud ega suutnud kuulutada neid justkui ebareaalseid või lihtsalt huvitavaid.\nNäitlemine reaalsuse teenistuses\nSee polnud ahistatud näitlemine. See oli vabastatud näitlemine. See ei olnud kujutlusvõime vaid reaalsuse tekitamiseks. See ei muutnud kujutletavat tegelikuks. See muutis tõelise ülireaalsuse ülimalt vingeks, hingematvalt tõeliseks. See polnud kiindumus. See oli kirglik reaalsuse uuesti esitamine – kordamine. See ei olnud võimas mikroskoop, mis kasutas kõiki võimalusi, et muuta väike välimus muljetavaldavalt suureks. See oli meeleheitlikult ebapiisav teleskoop, mis painutas iga jõu, et anda pisut aimu majesteetlikkusest, mida liiga paljud jutlustajad pidasid väsitavaks ja ebareaalseks.\nOn vaieldamatu, et Jumal kasutab oma üleloomuliku reaalsuse ilmutamiseks loomulikke anumaid. Ja keegi ei kahtle selles, et George Whitefield oli tohutu loomulik anum. Ta oli sihikindel, sõbralik, kõnekas, arukas, empaatiline, ühemeelne, tahtejõuline, ettevõtlik ja tal oli selline trompeti hääl, mida tuhanded õues võisid kuulda – ja vahel kahe miili kaugusel. Ma julgen öelda, et kõik need oleks olnud osa Whitefieldi loomulikust andest, isegi kui ta poleks kunagi uuesti sündinud.\nKuid Whitefieldiga juhtus midagi, mis alistas kõik need looduslikud annid teise reaalsuse alla. See alistas kõik annid teise reaalsuse teenistusse – Kristuse au teenistusse patuste päästmisel. See juhtus 1735.a. kevadel. Ta oli kakskümmend aastat vana. Ta kuulus koos John ja Charles Wesleyga Oxfordi Pühasse Klubisse ning Jumala taga ajamine oli kõigi eesmärk.\nValisin alati kõige hullema toidu . . . Paastusin kaks korda nädalas. Mu rõivad olid ilmetud. . . . Ma kandsin villaseid kindaid, lapitud mantlit ja määrdunud kingi. . . . Kõndisin pidevalt külmadel hommikutel paljakäsi, kuni mu käed muutusid osaliselt mustaks. . . Ma ei suutnud ronida teisele korrusele, olin kohustatud sellest oma lahket õpetajat teavitama. . . kes saatis kohe arsti minu juurde. (Ibid., 25–26)\nTa võttis koolist puhkuse ja tema kätte sattus Henry Scougali raamatu “Jumala elu inimese hinges” koopia. Tema enda sõnul juhtus see järgmiselt:\nPean tunnistama oma vanast sõbrast hr Charles Wesley’st, ta andis minu kätte raamatu “Jumala elu inimese hinges”, mille kaudu Jumal näitas mulle, et ma pean uuesti sündima või olen neetud. Ma tean seda kohta: võib-olla on see ebausklik, kuid alati, kui ma lähen Oxfordi, jalad ise viivad mind sinna kohta, kus Jeesus Kristus mulle esmakordselt End ilmutas ja mulle uuestisünni kinkis. [Scougal] ütleb, et inimene võib käia kirikus, öelda oma palveid, võtta vastu armulauda ja siiski, mu vennad, mitte olla kristlane. Kuidas mu süda tõusis, kuidas mu süda purunes, nagu vaene mees, kes kardab oma arveraamatuid uurida, et ta ei peaks end pankrotist avastama: aga kas ma panen selle raamatu põlema, viskan selle maha, kas ma heidan selle kõrvale või uurin seda? Tegin seda viimast ja, hoides raamatut käes, pöördusin taeva ja maa Jumala poole: “Issand, kui ma pole kristlane, kui ma pole päris tõeline, siis Jeesuse Kristuse pärast näita mulle, mis on ristiusk, et mind viimaks ära ei neetaks.” Lugesin natuke edasi ja avastasin pettuse; oh, ütleb autor, need, kes teavad midagi religioonist, teavad, et see on oluline ühendus Jumala Pojaga, süda, mis on võtnud Kristuse kuju; oh kuidas jumalik elu mu vaesele hingele sisse murdis. . . . Oh! Millise rõõmuga – kirjeldamatu rõõmuga – rõõmuga, mis oli täis hiilgust ja suurust, täitus mu hing. (Haykin, “Elustatud puritaan”, 25–26)\nSelle muutuse jõud ja sügavus ning üleloomulik reaalsus Whitefieldis on midagi, millega Harry Stout ei arvesta piisavalt. Juhtus see, et Whitefieldile anti üleloomulik võime näha seda, mis oli tõeline. Tema meel avanes uuele reaalsusele. Selliselt kirjeldas ta seda ise:\nLisaks sellele, et mu meeled nüüd avardusid ja laienesid, hakkasin põlvili lugema püha Pühakirja, pannes kõik muud raamatud kõrvale ja palvetasin võimaluse korral iga rea ja sõna üle. See tõesti oli toit ja söök mu hingele. Ma sain iga päev ülalt värsket elu, valgust ja väge. Jumala raamatu lugemisest sain ühe kuu jooksul rohkem tõeseid teadmisi, kui oleksin eales saanud kõigi inimeste kirjutiste põhjal. (“Valitud jutlused”, 15)\nSee tähendab, et Whitefieldi näitlemine – tema kirglik, energiline ja terviklik jutlustamine – oli tema uuestisünni vili, sest tema uussünd andis talle silmad näha “elu ja valgust ja väge ülalt”. Ta pidas evangeeliumi kuulsusrikkaid fakte tõelisteks. Imeliselt, kohutavalt, suurepäraselt tõelisteks. Sellepärast hüüab ta: “Minust ei saa sametise suuga jutlustajat.”\nÜkski tema loomulik võime ei kadunud. Nad kõik vangistati Kristuse kuulekuse alla (2Kr 10: 5). „Kui mu nimi unustatakse, siis laske mind kõigil inimestel jalge alla tallata, kui ainult Jeesus saab selle läbi austatud “ (Carlsson, „Ülevaade Stoutist, jumalikust dramaatikust“, TrinJ nr 2, sügis 93: 244).\nVõideldes uhkusega, tunnistades rumalust\nMuidugi võitles ta uhkusega. Kes ei võitleks uhkusega – uhkusega, seetõttu, et me oleme keegi, või uhkusega, sest tahame olla keegi? Kuid on tõendatud, et ta võitles seda võitlust vapralt, surmates ikka ja jälle surelike inimeste inimliku kiituse peibutusi. “On raske,” ütles ta, “minna läbi tulise populaarsuse ja aplausi katsumusest ilma määrdumata” (Haykin, Revived Puritan, 68).\n“Kiidulaulud,” kirjutas ta sõbrale, “või isegi vihje neile, on mürgiks meelele, mis on uhkusest sõltuvuses. Küüs ei vaju kunagi sügavamale kui siis kui teda õli sisse kastetakse . . . Palvetage minu eest, kallis härra ja parandage tehtud haavad. Ainult Jumalale andke au. Patustele ei kuulu miski muu kui vaid häbi ja segadus ”(ibid., 83).\nTa tunnistas avalikult oma varasemate aastate rumalusi ja vigu (Dallimore, George Whitefield, 2: 168, 241). Ta tunnistas 1741. aastal ühele sõbrale, et “meie kõige pühamad mõtted on patuga tinutatud ja nad vajavad Vahendaja lepitust” (Haykin, Revived Puritan, 50). Ta heitis end vabale armule, mida ta nii võimsalt kuulutas:\nMa ei ole midagi, mul pole midagi ja ma ei saa midagi teha ilma Jumalata. Ehkki ma võin nagu poleeritud haud tunduda väljast pisut ilus, ometi olen seestpoolt siiski täis uhkust, enesearmastust ja igasugust rikutust. Jumala armust olen aga see, mis ma olen, ja kui Jumalale on meelepärane teha minust instrument, mille kaudu teha veidigi head, siis mitte mulle, vaid Temale, olgu kogu au. (Ibid, 103)\nMinust ei saa sametise keelega jutlustajat (3)\nTehes tõelised asjad tõeliseks\nNii et Whitefieldil oli uus loomus. Ta oli uuesti sündinud. Ja see uus olemus võimaldas tal näha, mis oli tõeline. Ja Whitefield teadis oma hinges: ma ei räägi kunagi sellest, mis on tõeline, justkui see oleks kujuteldav. Ma ei ole sametise suuga jutlustaja. Ta ei loobuks näitlemisest. Ta jutlustas paremini kui näitlejad, sest nemad said näitlejateks, et teha kujuteldavad asjad reaalseks, ja temast sai jutlustaja, kes pani reaalsed asjad välja nägema sellised, nagu nad on.\nTa ei teinud oma jutlustamises väikest kõrvalepõiget näidendisse – nagu mõned jutlustajad täna teevad, lisades väikse satiiri, lühikese klipi filmist -, mis kuidagi teemasse ei haaku. Jutlustamine oligi näidend. Etendus oli jutlustamine. Evangeeliumi tegelikkus oli ta endasse neelanud. See oli tunnistus. Jutlus ise oli muutunud aktiivseks jumalasõnaks. Jumal rääkis. Reaalsust ei näideldud. See oligi reaalsus.\nNäitlemine väljaspool teatrit\nSee tähendab, et lõpuks polnud Whitefieldi “näitlemine” üldse teatraalses mõttes näitlemine. Kui mõnel naisel on roll filmis, ütleme näiteks, et ta mängib ema, kelle laps on põlevas majas ja kuna kaamerad on talle suunatud, karjub ta tuletõrjujatele, et laps on majas ja osutab teise korruse aknale, ja me kõik ütleme, et ta mängib rolli. Kui aga teie naabruses põleb maja ja näete, kuidas ema karjub tuletõrjujatele ja osutab teise korruse aknale siis, ei ütle keegi, et ta näitleb. Miks mitte? Nad näevad välja täpselt samasugused. Põhjus on see, et laps ongi teisel korrusel tules. See naine on tõesti lapse ema. On olemas reaalne oht, et laps võib surra.\nKõik on tõeline. Ja nii see oli Whitefieldi puhul. Uussünd oli avanud tema silmad sellele, mis on tõeline ja reaalne: Jumalale, loodule, inimkonnale, pattudele, saatanale, jumalikule õiglusele ja vihale, taevale, põrgule, sündimisele neitsist, Kristuse täiuslikkusele, Tema surmale, lepitamisele, lunastusele, pattude andeks andmisele, ülestõusmisele, Pühale Vaimule, päästvale armule, andestusele, õigeksmõistmisele, lepitusele Jumalaga, rahule, pühitsusele, armastusele, Kristuse teisele tulemisele, uuele taevale ja uuele maale, igavesele rõõmule. Need olid tõelised. Tema jaoks üleloomulikult reaalsed. Ta oli uuesti sündinud. Tal olid silmad selleks, et näha.\nKui ta hoiatas viha eest, palus inimestel põgeneda ja ülendas Kristust, siis ta ei mänginud rolli. Ta kutsus esile selliseid emotsioone ja tegusid, mis vastavad sellele reaalsusele. Just seda jutlustamine ka teeb. Selle eesmärk on ülendada Kristust ja kirjeldada pattu ning pakkuda päästmist ja veenda patuseid emotsioonide ning sõnade ja tegudega, mis vastavad selle reaalsuse raskusele.\nKui näete neid reaalsusi oma südamega ja tunnete nende raskust, siis teate, et selline jutlustamine pole näitemäng. Maja põleb. Teisel korrusel on inimesed lõksus. Me armastame neid. Ja neil on võimalus põgeneda.\nOlgem täpsed. Mida pidas George Whitefield tõeliseks? Erinevalt niivõrd paljudest tänapäeva jutlustest oli XVIII sajandi ärkamise jutlus – sealhulgas Whitefieldi ja Wesley evangeelne jutlustamine – doktrinaalselt konkreetne ja mitte ebamäärane. Whitefieldi jutlusi lugedes üllatute, kui hämmastavalt õpetlikud nad on.\nWhitefield nägi mõne kuu jooksul pärast pöördumist armuõpetuse hinnalisust ja väge. Tema jaoks oli klassikaline evangeelne kalvinism tõde. “Algusest lõpuni,” ütleb Stout, “ta oli kalvinist, kes uskus, et Jumal valis tema päästeks ja mitte vastupidi” (Stout, “Jumalik dramaturg”, xxiii). J. I. Packer täheldab, et “Whitefield oli täiesti vaba uutest õpetustest” (Packer, “Vaim koos sõnaga”, Jumala rahva austamine, 56).\nKalvinistliku õpetuse omaksvõtmine\nOma kujunemispäevadel Piiblit lugedes ei juhendanud teda mitte John Calvin, vaid Matthew Henry (Haykin, “Elustatud puritaanlane” 26). “Ma võtan omaks kalvinistliku kava,” ütles ta, “mitte Calvini pärast, vaid kuna Jeesus Kristus on mulle seda õpetanud” (Packer, “Vaim koos sõnaga”, austades Jumala inimesi, 47). Tegelikult kirjutas ta John Wesleyle 1740. aastal “Ma ei ole kunagi lugenud midagi, mida Calvin kirjutas” (Dallimore, George Whitefield, 1: 574).\nTa uskus, et need Piibellikud tõed – mida ta mõnikord nimetas „reformatsiooni õpetusteks” – tegid kõik selleks, et „inimese väärtust alandada ja ülendada Issandat Jeesust. . . . Kõik teised jätavad inimesele vaba tahte ja teevad temast vähemalt osaliselt iseenda Päästja ”(Haykin, Revived Puritan, 76). Ja see mitte ainult ei vähendanud Päästja töö tähtsust; vaid muutis meie positsiooni Kristuses ebakindlaks.\nSeos valimise ja visaduse vahel\nSee, mida Whitefield oma uute silmadega reaalseks pidas, oli seos valimise ja visaduse vahel. Jumal valis ta tingimusteta ja seetõttu hoidis Jumal teda võitmatuna. See oli tema kaljukindel veendumus ja tule ning kuulekuse jõud. 1739. aastal ta kirjutas Philadelphiast,\nOh, valimisõpetuse ja pühakute lõpliku visaduse oivaline doktriin, neile, kes on tõesti pitseeritud Vaimu tõotuse poolt! Olen veendunud et, kuni inimene ei usu ega tunneta neid olulisi tõdesid, ei saa ta endast välja tulla; Ent olles neis veendunud ja kindel, et neid saab rakendada oma südames, kõnnib ta tõepoolest usus, mitte iseendas, vaid Jumala Pojas, kes suri ja andis end tema eest. Armastus, mitte hirm, sunnib siis teda olema sõnakuulelik. (Ibid., 71–72)\nJa aasta hiljem kirjutas ta John Wesley’le: “Valimisõpetus ja nende inimeste lõplik visadus, kes on tõeliselt Kristuse omad, olen selles õpetuses nüüd kümme tuhat korda rohkem veendunud, kui siis kui ma teid viimati nägin” (ibid. , 113). Ta armastas kindlustunnet, mis ta Jumala vägevate käte vahel olles koges. „Kindlasti tunnen end turvaliselt, sest mind on asetatud Tema Kõigevägevamatesse kätesse. Ehkki ma võin kukkuda, ei heideta mind siiski täielikult kõrvale. Issanda Jeesuse Vaim hoiab minust kinni ja toetab mind ”(ibid., 76).\nMinust ei saa sametise keelega jutlustajat (4)\nKogu jõust evangeeliumi kuulutamine\nJa ta ei nautinud neid reaalsusi lihtsalt vaikselt omaette; ta kuulutas neid oma evangeelsete jõupingutuste abil kõigest väest. Ta ütles Wesleyle: „Pean kuulutama Kristuse evangeeliumi ja seda tehes pean ma rääkima valikust” (Dallimore, George Whitefield, 2:41). Oma jutluses, mis põhineb 1. Korintlastele 1: 30, pealkirjaga „Kristus, uskliku usk, tarkus, õiglus, pühitsus ja lunastus”, ta ülistab õpetust (pidage meeles, et ta tõstab oma häält nii et tuhanded kuulevad):\nOmalt poolt ei näe ma, kuidas on võimalik saavutada tõeliselt alandlik meel [valimisõpetust] tundmata; ja kuigi ma ei ütle, et igaüks, kes valikut eitab, on paha inimene, ütlen siiski, ühes selle armsa laulja hr Trailiga, et see on väga halb märk: selline, kes ta ka poleks, ma arvan, et ei saa tunda ennast tõeliselt; sest kui me salgame maha valiku, peame vähemalt osaliselt ennast austama; aga meie lunastus on korraldatud nii, et ükski liha ei saaks jumaliku juuresolekul austatud; ja järelikult on inimese uhkus selle õpetuse vastu, sest selle ja mitte kellegi teise õpetuse kohaselt peab “see, kes kiitleb, kiitlema ainult Issandas”.\nAga mida ma ütlen? Valik on mõistatus, mis paistab sellise särava heledusega, et armastuse valikust sügavalt joobnud inimese sõnade mõju võib pimestada isegi mõne Jumala lapse nõrku silmi; Ehkki nad seda ei tea, tuleneb kogu saadud õnnistus, kõik privileegid, mida nad on kogenud või hakkavad kogema Jeesuse Kristuse kaudu, Jumala igavesest armastusest. (Haykin, “Elustatud puritaan”, 97–98).\nJeesuse tasuta pakkumine igale hingele\nJa Whitefield tuletab Wesleyle – ja meile – 1741. aasta kirjas meelde: “Kuigi mul on eriline valik, pakun Jeesust siiski vabalt igale üksikule hingele” (ibid., 145). Whitefield tõepoolest ei varja oma arusaamist kindlast lepitusest või vastupandamatust armust, kui ta palub inimestel Kristuse juurde tulla. Jutluses Johannese 10: 27–28, pealkirjaga „Hea karjane” räägib ta selgelt erilisest põhjusest, miks Kristus suri enda omade eest.\nKui kuulute Jeesusele Kristusele, räägib Ta teist; sest ta ütleb: “Ma tean oma lambaid.” “Ma tean neid”; Mida see tähendab? Miks Ta teab nende arvu, Ta teab nende nimesid, Ta teab kõiki, kelle pärast Ta suri; ja kui peaks olema üks neist, kelle eest Kristus suri, kadunud, siis saadab Jumal-Isa Ta uuesti taevast alla, et ta sisse tuua. (“Valitud jutlused”, 193)\nJa siis esitab ta oma kirgliku üleskutse vastupandamatu suveräänse armu alusel:\nOo, tule, vaata, mis tähendab omada igavest elu; ära keeldu sellest; kiirusta, patune, kiirusta! Suur ja hea karjane tõmmaku teie hingi! Oh! Kui nad pole kunagi varem Tema häält kuulnud, luba Jumal, et nad kuuleks seda nüüd. . . . Oo, tule! Tule! Tulge Issanda Jeesuse Kristuse juurde; Tema juurde ma jätan teid. . . . Aamen. (Ibid., 199, vt ka 112).\nÕigeks mõistmise esiletõstmine\nTema suuri evangeelseid jutlusi täitnud reformatsiooni õpetusest oli kõige silmatorkavam õigeks mõistmise õpetus. Tema signatuur-jutlus, kui see oli olemas, näis olevat Jeremija 23: 6 põhjal „Issand, meie õigus”. Ta ei tõstnud õigeks mõistmist kunagi nii tähtsaks, et see oleks välistanud uuestisünni ja pühitsuise. Tegelikult püüdis ta neid tasakaalus hoida:\nMe ei tohi lahutada seda, mille Jumal on kokkupannud; peame hoidma keskteed kahe äärmuse vahel; ärge nõudke ühelt poolt nii palju Kristust meist väljaspool välistades Kristuse meie sees kui tõendit meie olemise kohta Temas ja tulevase õnne ettevalmistamises; ja teisest küljest – ärge sõltuge niipalju meis peituvas õigsusest või pühadusest, et välistada Jeesuse Kristuse õigus meist väljaspool. (Ibid, 106)\nJeesuse sõnakuulelikkuse au omamine\nAga oi kui armukade on ta ikka ja jälle, et panna rahvamasse mõistma selle õpetuse iseärasusi, eriti Kristuse kuulekuse omamist. Ühes jutluses ta ägas\nMa kardan, et nad mõistavad õigeks mõistmist sellel madalal tasemel, nagu minagi juba paar aastat tagasi, kus see tähendab üksnes pattude andeksandmist; kuid see ei tähenda mitte ainult mineviku pattude andeksandmist, vaid ka föderaalset õigust kõigile tulevastele headele asjadele. . . . Kuna Kristuse kuulekus omistatakse usklikele, siis samamoodi omistatakse usklikele ka Tema visadus. (Ibid, 107)\nÜhegi teise õpetuse eitamisest ei ole voolanud välja suuremaid või rohkem absurdsusi kui see, mis voolab Kristuse poolt meile omistatud õigeksmõistmise õpetuse eitamisest. (Ibid, 129)\nMaailm ütleb, et kuna me kuulutame usku, salgame me head teod; see on tavaline vastuväide õigeksmõistmise õpetusele. Kuid see on laim, alatu laim. (Ibid, 189)\nJäreleandmatult pühendunud heategudele\nJa tõepoolest, see oli George Whitefieldi puhul laim. Whitefield oli järeleandmatu heategude tegija ja vaeste eest hoolitseja – kogudes pidevalt vahendeid orbude ja muude halastusteenistuste jaoks. Nagu Isaacson kirjutas,\n[Whitefield] oli õpetlikult puhas oma väites, et lunastus tuli ainult Jumala armu läbi, kuid ta oli sellegipoolest sügavalt seotud heategevusliku tööga ning tema aastase Ameerika ringreisi eesmärk oli koguda raha lastekodule Georgias. Ta kogus rohkem raha kui ükski teine oma aja vaimulik heategevusprojektide jaoks, mille hulka kuulusid koolid, raamatukogud ja vaestemajad üle kogu Euroopa ja Ameerika. (Isaacson, “Benjamin Franklin”)\nBenjamin Franklin, kes nautis ühte kõigi aegade kõige soojemat sõprussuhet Whitefieldiga, vaatamata nende kahe mehe tohututest religioossetest erinevustest, ütles: „ Sellist ausust, omakasupüüdmatust ja väsimatut innukust iga hea teo tegemise suhtes nagu [Whitefieldil].. ma pole kunagi kohanud kedagi, kes oleks selles temaga võrdne ja kunagi ei ole keegi temast selles silmapaistvam ”(Carlsson,„ Ülevaade Stoutist, jumalik dramaturg ”, 245).\nTeisisõnu, Whitefieldi kiindunud usk Kristuse õiguse omamisse ei takistanud tal praktiliste tegude läbi püüelda õigluse ja armastuse poole, vaid see andis talle selleks väe. See seos doktriini ja armastuse praktiliste kohustuste vahel oli Whitefieldi väe üks saladusi. Massid uskusid ja uskusid õigesti, et ta praktiseeris seda, mida ta kuulutas. Uussünd ja õigeks mõistmine usu läbi tegid inimese heaks.\nKuid see ei teinud inimest täiuslikuks. See ei teinud Whitefieldi täiuslikuks. Tegelikult on ajaloo ja eriti eluloo üks mõjusid patu ja õiguse vastuolude ning paradokside püsiv avastamine ka kõige pühamates inimestes.\nWhitefield pole erand ja teda austatakse õigustatumalt, kui oleme tema pimeduse, samuti õpetusele ustavuse ja headuse suhtes ausad. Tema elu kõige silmatorkavam pimedus – ja oli ka teisi – oli tema toetus ameeriklaste mustade orjastamisele.\nEnne kui orjade omamine Georgias seadustati, toetas Whitefield legaliseerimist eesmärgiga muuta tema ehitatud lastekodu taskukohasemaks. Nagu Stout kirjutas, “veetis Whitefield suure osa ajast Lõunas Georgias aktiivselt orjanduse legaliseerimist edendades ” (Stout,”Jumalik Dramatist”, 198). 1748. aastal kirjutas ta Bethesda usaldusisikute nimele oma lastekodu ja asula nime,\nKui neegrid oleks olnud lubatud, oleks mul nüüd olnud piisavalt palju raha, et orbusid toetada, kulutamata jääks umbes pool määratud summast. . . . Georgia ei saa kunagi olema õitsev provints, kui neegrid pole lubatud. . . . Olen rohkem kui kunagi varem nõus tegema kõik endast oleneva Georgia ja orbude maja heaks, kui neegrite piiratud kasutus kiidetakse heaks või saadetakse mõni lepinguline teenija. Kui ei, siis ei saa ma ülalpidada ühtegi suurt peret ega harida märkimisväärsel viisil istandust. (Ibid., 199)\n1752. aastal sai Georgiast kuninglik koloonia. Orjus legaliseeriti nüüd ja Whitefield ühines orjaomanike ridadega, keda ta oli varasematel aastatel tauninud. Selle kohta kirjutab Stout\nLõuna-Carolina istandust polnud enam vaja. Kõik ressursid viidi Bethesdasse, sealhulgas orjade jõud, mille üle Whitefield rõõmustas: “Tundub, et midagi muud pole vaja kui vaid head järelevaatajat, kes juhendaks neegreid müügis ja istutamisel.” (Ibid., 218)\nTulihingeline orja evangelist\nSee iseenesest polnud ebatavaline. Enamik orjapidajaid olid kristlased. Kuid Whitefieldi puhul olid asjad keerukamad. Ta ei sobinud rikka Lõuna istanduse omaniku vormi. Peaaegu kõik nad seisid vastu orjade evangeliseerimisele ja harimisele. Nad teadsid intuitiivselt, et haridus kaldub võrdõiguslikkuse poole, mis kahjustab kogu süsteemi. Ja evangelism tähendaks, et orjadest võivad saada Jumala lapsed, mis tähendaks, et nad oleksid omanike vennad ja õed, see aga kahjustaks kogu süsteemi. Sellepärast on Uue Testamendi ilmne sallivus orjusele tegelikult institutsiooni väga võimas õõnestamine.\nIrooniline on see, et Whitefield tegi rohkem kristluse toomiseks Georgia orjakogukonda kui keegi teine (ibid., 101). Whitefield kirjutas ajalehtedele kirju, kaitstes evangeeliumi kuulutamist orjadele ja väites, et selleks, et see neile ära keelata oleks sama kui väita, et orjadel pole hinge (mida paljud uskusid). Harry Stout täheldab: „Tegelikult kujutasid kirjad esimest ajakirjanduslikku avaldust orjanduse teemal. Sellisena tähistasid nad pretsedenti võimsatest tagajärgedest , mida Whitefield ei osanud ettegi kujutada ”(ibid., 123).\nWhitefield ütles, et on nõus Lõuna istanduste omanikelt “piitsa” saama, kui nad taunivad tema taassünni kuulutamist orjadele (ibid., 100). Ta ise räägib ühest oma tavapärasest pingutusest Põhja-Carolina orjade seas oma teisel Ameerika-reisil nii:\nLäksin, nagu mul kombeks. . . majale kuuluvate neegrite sekka. Üks mees oli voodis haige ja kaks tema last kordasid minu järgi väga hästi palveid. See veenis mind üha enam, et neegrilapsed, kui nad varakult kasvatatakse Issanda kasvatamises ja manitsuses, omavad sama suuri oskusi kui kõik valged inimesed. Ma ei heida meelt, kui Jumal mu elu säästab, kui näen noorte neegrite kooli tänupalves laulmas Talle, kes nad loonud on. Issand, sa oled mulle südamesse pannud hea ettekujutuse nende harimiseks; Ma ei kahtle, kuid luba mul seda tõhusalt rakendada. (Ibid, 101)\nGary B. Nash nimetab Philadelphias “musta kristluse tuleku ajaks” Whitefieldi esimese jutlustusreisi aega. Ta hindas, et võib-olla 1000 orja kuulsid Philadelphias Whitefieldi jutlusi. Nad kuulsid, et neil oli hing samamoodi nagu valgetel inimestel. Whitefieldi töö Philadelphia orjade heaks oli nii tõhus, et Philadelphia silmapaistvaim tantsumeister Robert Bolton loobus vanast kutsest ja andis oma kooli üle mustadele. “Suve lõpuks oli kooli saabunud üle 50 musta õpetlase” (ibid., 107–108).\nVõrdõiguslikkuse seemnete külvamine\nWhitefield külvas Georgiast Põhja-Carolinasse sealt Philadelphiasse võrdõiguslikkuse seemneid südamliku evangelisatsiooni ja hariduse kaudu – kuigi ta oli orjade ostmise ja müümise teemal pime. Whitefield lõpetas oma kuulsaima jutluse “Issand, meie õigus”, pöördumisega rahva ees olevate mustade poole:\nSiit järeldan: kuid ma ei tohi unustada vaeseid neegrid: ei, ma ei tohi. Jeesus Kristus on surnud nende, nagu ka teiste eest. Samuti ei maini ma teid viimasena seetõttu, et ma põlgan teie hingesid, vaid sellepärast, et see, mida ma ütlen jätaks teie südamessee sügavama jälje. Oo, et te otsiksite, et Issand oleks teie õigus! Kes teab, kuid te võite Ta leida? Sest Jeesuses Kristuses pole meest ega naist, orja ega vaba; ka teie kui te Jeesusesse usute, võite olla Jumala lapsed. . . . Kristus Jeesus on sama, kes Ta oli eile, ja Ta peseb sind oma veri. Minge siis koju, muutke teksti sõna palveks ja paluge, et Issand oleks teie õigus. Isegi nii. Tule Issand Jeesus, tule kiiresti kõigi meie hinge. Aamen. Issand Jeesus, aamen ja aamen!\nSelline jutlustamine tekitas raevu paljudes orjaomanikes. Võib küsida, kas Whitefieldi enda hinges oli rahutust, sest ta tajus tõesti, kuhu selline radikaalne evangelisatsioon viib. Ta avalikustas oma orjaomanike vastased umbusaldusavaldused ja avaldas järgmised sõnad: “Jumal on teiega tülis” sest te kohtlete orje “justkui nad oleksid elajad”. Kui need orjad mässus üles tõuseksid, peaksid „kõik head mehed tunnistama, et kohtuotsus oleks õiglane” (ibid, 101–102).\nSee oli süütav. Kuid ajalooliselt oli selleks liiga vara. Ilmselt ei tajunud Whitefield öeldu tagajärgi. Selge oli see, et orjade kogukond armastas Whitefieldi. Kõigi oma puuduste ja pimeduse tõttu, orjanduse propageerimise ja orjanduse õõnestamise vastuolude vahel, kui ta suri, siis olid mustad need, kes leinasid Ameerikas kõige enam (ibid., 284). Rohkem kui ükski teine XVIII sajandi tegelane, rajas Whitefield orjakogukonnas kristliku usu. Mis iganes muus asjas ta läbi kukkus, selle eest olid nad talle sügavalt tänulikud. Isegi 17-aastane mustanahaline Bostoni teenritüdruk, kelle nimi oli Phyllis Wheatley, kirjutas ühe tema kuulsaimatest eleegiatest (ibid., 284).\nSobiv patune kuulutamaks tasuta armu\nNii et 18. sajandi, võib-olla kristliku kiriku ajaloo, suurim jutlustaja oli vastuoluline tegelane. Temas oli, nagu ta ise nii vabalt tunnistas, pattu. Ja seda me oleme leidnud igast inimhingest siin maa peal – välja arvatud üks. Sellepärast on meie elud mõeldud selleks, et osutada Tema peale. Tema täiuslik kuulekus, mitte meie oma, on meie ja Jumalaga lepituse alus. Kui sel juhul suudavad meie patt ja ka meie õigsus suunata inimesed iseenda juurest Kristuse poole, rõõmustame isegi meelt parandades. “Ma ei tea ühtegi muud põhjust,” ütles Whitefield, “miks Jeesus on mind teenistusse pannud, kui ainult sellepärast, et ma olen patustest suurim ja seetõttu kõige sobivam kuulutama vaba armu maailmale, mis asub õela valitsuse all” (Haykin, “Elustatud puritaanlane” 157–158).\nJohn Piper (@JohnPiper) on desiringGod.org asutaja ja õpetaja ning Bethlehemi kolledži ja seminari kantsler. 33 aastat oli ta Minnesotas Minneapolises asuva Petlemma baptisti kiriku pastor. Ta on kirjutanud enam kui 50 raamatut, sealhulgas “Desiring God: Christian Hedonist Meditations” ja viimati “Miks ma armastan apostel Paulust: 30 põhjust”.\n← Tänu ja kiitusohvrid usus ja sōnakuulmises päästavad Jeesusesse uskuja surmast\nIiobi kannatused avavad silmad →\n16/05/2020 17/09/2020 Christianity.com