K.H. Renlundin museo - Keski-Pohjanmaan maakuntamuseo: lokakuuta 2010\nTerveisiä maailmalta! Olin syyskuun lopulla Dubrovnikissa The Best in Heritage Conferencessa. Sain kutsun sen innovatiivisten toimintamallien foorumille, The Creative Forum, kertomaan museomme toiminnasta. Aiheeni käsitteli ETT-toimistoa ja Viisaiden Miesten ryhmää. Konferenssin järjestäjiä olivat mm. Europa Nostra, Unesco ja ICOM.\nKonferenssin palautteena ETT ja Viisaat saivat varsin ihastuneen vastaanoton ja malli koettiin innostavaksi ja helpoksi soveltaa myös muissa museoissa. Sen perusteella konferenssin anti oli vahvistunut usko omien valintojen oikeellisuuteen ja valittuun toimintasuuntaan. Näin pienen Kokkolan museotoimi täällä maailmanreunalla onkin kehittämistyössä ihan ajan hermolla!\nETT tarkoittaa Erikoistietotoimistoa, joka sijaitsee museon toimiston suojissa. Sitä ylläpitävät Viisaat Miehet eli paikalliset amatöörit ja intohimoiset historian harrastajat. Nämä henkilöt keräävät tietoaineistoja kukin omilta aloiltaan tietopankkiin, joka on sijoitettu ETT:hen.\nNäiden harrastajien toiminta on ollut pitkäjänteistä ja jatkunut jo vuosia. He ovat toimineet viime vuosina myös museon kumppaneina yksittäisissä hankkeissa. Vuosi sitten sovimme yhdessä, että annamme heille selkeän aseman ja nimeämme heidät Viisaiksi miehiksi. Samalla avasimme toiminnalle toimiston museon tiloissa osoittaaksemme heidän roolinsa museon vakiintuneina kumppaneina.\nETT on saanut lisävahvistusta, kun Kokkolan matkailuoppaat ja 1700-luvun tutkimusryhmä halusivat liittyä sen toimintaan. ETT:ssä käy lähes päivittäin joku viisaistamme ja samalla vaihtaa muutaman sanan museon henkilökunnan kanssa. Olemme sopineet, että joka kuukauden ensimmäinen tiistai tapaamme yhdessä kahvihetken merkeissä keskustellaksemme ajankohtaista yhteisistä asioista. Useimmiten istunnot johtavat uusiin kiinnostaviin pohdintoihin tai tutkimuksiin.\nETT on paikka, johon kuka tahansa on tervetullut tutustumaan aineistoihin, jotka nousevat myös virallisen historiankirjoituksen ulkopuolelta. Kyse on mikrohistoriasta, tarinoista, suullisesta perinteestä, anekdooteista ja kertomuksista alueen tapahtumista, tavoista ja ihmisistä. Tämän aineiston kautta nousee esiin muutakin kuin ”suumiesten historiaa”. Historia ja erityisesti paikallinen historia käsittelee meidän kaikkien jalanjälkiämme ja siksi se on kaikkien yhteinen asia.\nLähettänyt K. H. Renlundin museo klo 12.54 1 kommentti:\nHannu Leimu haastattelu\nHannun näyttely "Nyt Minä Olen Kapteeni Kid" on parhaillaan nähtävillä K.H. Renlundin Museon Näyttelyhallilla, osoitteessa Pitkänsillankatu 28. Siis Museokorttelissa, eli samassa pihassa missä ovat Lassanderin Talo ja Pedagogio. Vaikka kattoa remontoidaan, ollaan me kuitenkin auki ihan normaalisti! Eli Ti-Pe Klo. 12-15 ja La-Su klo 12-17. Torstaisin Ilmainen sisäänpääsy ja ilta aukiolo klo 18 - 20 ja taas 14.10 Torstai iltana itse taiteilija tavattavissa piirtämisen ja keskutelun merkeissä!\nMutta, itse aiheeseen. Päätin näin näyttelyn alla ottaa asiakseni jututtaa Hannua ja keskustelimme elämästä ja sen loppumisesta. Taiteestakin taidettiin jotain höpistä. Ja tottakai Karatesta. Mutta pidemmittä puheitta, Hannu, miksi sinä olet Kapteeni Kidd?\nMinä olen kapteeni Kidd, koska ajan ratas on pyörähtänyt. Lapsuuteni muistorikkain lelu, Matchboxin kapteeni Kidd kolmenkymmenen vuoden takaa, näyttää kasvonpiirteiltään keski-ikäiseltä mieheltä. Ehkä lapsen leikki merirosvonukella pohjautuu aikuisuudesta haaveilemiseen. Se on nyt toteutunut. Minä olen hyvässä iässä oleva aikuinen mies. Myös nuken mukana tulleella tarinalla on jotain tekemistä asian kanssa...\nKuva 'Nyt Minä Olen Kapteeni Kid' näyttelystä - © K.H. Renlundin Museo / Hannu Leimu\nVoitko valottaa tarinaa siitä tietämättömille?\nTarinassa merirosvokapteeni nousee kuolleista hoitamaan keskeneräisen asian loppuun. Mielestäni kertomus on kuvaus asenteesta. Periksiantamattomuus ja "vaikka läpi harmaan kiven" tyyppinen ajattelu on välttämätöntä, mikäli mielii taiteessa pärjätä. Kun miettii tarinan kosto teemaa tulee mieleen taiteilijuus yleisemminkin. Olen varma että kaikkiin taiteilijauran alkutaipaleisiin liittyy "vielä minä näytän" tyyppisiä tunteita. Taide on kova laji! Eikä hyväksynnän jakautumisessa taida olla sijaa armolle. Tulos tai ulos asetelma on luonnon valintaa puhtaimmillaan. Asenteella on tosiaan suuri merkitys pärjäämisen kannalta.\nMietin tässä, että kun sanoit aiemmin miten aloitit piirtämisen jo taaperona ja se tekeminen oli silloin varmaan hyvin huoletonta. Vapaata. Ainakin vois kuvitella. Milloin huomasit sitten, että pitää ottaa se "vaikka läpi harmaan kiven" asenne jotta voi pärjätä taiteessa ja miten se on vaikuttanut taiteen tekemiseesi vuosien saatossa?\nItse asiassa taaperona itsekritiikki oli jo tosi kovaa. Ruttasin töitä vinhaa vauhtia roskikseen, jolloin muistan isoäitini parahtaneen, että "älä nyt kaikkea revi!" Niistä jäljelle jääneistä lapsuudenpiirroksista olen hänelle tänä päivänä hyvin kiitollinen!\n"Läpi harmaan kiven"- asenne alkoi löytyä, kun 90-luvun puolivälissä aloin päästä kärryille mitä kaikkea muuta taiteen teon lomassa tulisi vielä puuhastella. Anomusten täyttäminen, juryt, erinlaiset taideliitot ja kuppikunnat opettivat että jos uskoa omaan tekemiseen ei omasta takaa löydy, voit alkaa hakemaan välittömästi "oikeisiin töihin". Kaikki näyttäytyi yhtäkkiä erittäin kilpailullisena. 90-luvun puolivälistä lähtien välistä v---tti kuunnella "kukaan ei ole profeetta omalla maallaan" diiba daabaa.\nMielestäni epäoikeudenmukainen kohtelu syö ensi sijaisesti taidetta kuin yksilöitä. Kuinka paljon hyvää potentiaalia padotaan silkasta kateudesta? Sitä emme saa koskaan tietää. Joka tapauksessa tekijän tulee luottaa tekemisiinsä. Ei kritiikittömästi ja menestyskonseptia muilta hakien/toisten arvovallalla ratsastaen, vaan rehellisesti omaa työtänsä arvioiden. Olen monesti jaellut auliisti teesiäni, "älä ole näkevinäsi teoksissasi jotain sellaista mitä niissä ei ole, vaan ole rehellinen itsellesi". Jos laiskuuden takia joutuu koko ajan puhumaan itseänsä ympäri hyväksymään teoksiansa, ei sellainen voi kantaa pitkälle. Olkoonkin että tänäpäivänä mikä tahansa on taidetta ja voi käydä museoiden yleisavaimesta.\nJos mietitään tuota "kärryille pääsemistä" niin minkälaista se on ollut Kokkolassa se aloittelevan ja sitten myöhemmin jo pitkään taidetta tehneen taiteilijan vaellus?\n'Suojellakseni itseäni' - © Hannu Leimu\nAivan aluksi täytyy rehellisyyden nimissä todeta, että tämän päivän taiteilijoiden tulee tuntea kiitollisuutta sosiaaliturvasta! Nythän on helppo heittäytyä taiteen armoille, kun jonkinlainen leivänkannikka kaapista aina löytyy. Itse nautin työttömyyskorvausta urani alkumetreillä jonkun vuoden ennen kuin pääsin vauhtiin. Toki oli taloudellisesti tosi tosi niukkaa 90-luvun alussa ja itse asiassa vielä puolivälin jälkeenkin. Mutta tällainen työ tuo sisältöä elämään siinä määrin, ettei krääsäkasasta pääse tuleen pakkomiellettä. Lähdin siis matkaan "teen tämän joka tapauksessa" asenteella. Uskon että useilla taiteilijoilla saattaa olla sellainen tunne, että hyvää kyllä olisi jaettavaksi, mutta aina se menee kollegan laariin ja vieläpä väärin perustein. Itse olen näitä tunteita myös saanut matkan varrella käsitellä yllin kyllin. Ja sellaisiinkin tilanteisiin olen ajautunut, jossa toinen asiantuntija toteaa että "sua ois kuulunut tukea jo kauan sitten" ja toinen taas moittii näyttöjen vähäisyydestä. Vaikka olis taloudellisesti riippumaton ja jaossa olis itselle pelkkää kunniaa, saattais se tiiviste savuta aina aika ajoin siltikin.\nKukapa ei haluaisi ponnisteluilleen hyväksyntää.\nMutta... siitä kokkolalaisuudesta sitten. Onhan se jo monen tiedossa, että Kokkolan taidekentältä löytyy näitä kalanperkausraudalla silittäjiä... Jokainen saa toki tykätä millaisesta taiteesta haluaa, ei siinä mitään. Joka tapauksessa asiat kuitenkin aina järjestyvät, kun vain muistaa laittaa vaikeudet oikeisiin mittasuhteisiin. Ellei näin osaa tehdä, ei tässä bisneksessä kestä viikkoakaan.\nTänä päivänä en tee oikeutta, jos alan moittimaan olosuhteita. Muistaa vain, ettei tule kiitokselle liian persoksi. Parasta kait pitäisi olla se ainutlaatuinen tunne, kun kokee että juttu meni niin sanotusti tuubiin. Ja kehtaa näytekuvia paiskata vähän kauemmaksikin.\nKehtaa todellakin. Ja jos ajatellaan tätä Kapteeni Kid näyttelyä, niin on se ainakin omasta mielestäni tosi onnistunut kokonaisuus. Mukavaa kun saa nähdä taidetta missä kokee sen kosketuksen niihin asioihin mitä itekkin on miettinyt. Elämän hetkellisyys, meidän ihmisten luonnolliset halut ja vietit ym. Ja se fiilis on muutenkin sellainen, miten sen nyt sanois... Primitiivinen mutta kuitenkin rakastava. Ainakin omassa päässäni sellainen muodostuu siittä hyväksynnästä kun tajuaa, että me kaikki kuollaan ja kuitenkin se on ihan OK, tai se vaan on hyväksyttävä.\nOnko sulla samoja fiiliksiä näissä teoksissa vai oonko hakoteillä?\nEt ole todellakaan hakoteillä. Tästä näyttely kertoo kaikessa yksinkertaisuudessaan. Mitä tulee kuolemaan, niin se on itselleni todella vaikea pala nieltäväksi. Tietoisuus päivien vähyydestä vaatii asennoitumista päivittäin. Vanhan ihmisen lähellä eläminen piirtää tulevaisuudenkuvan aika synkähköksi. Tulee useasti mietittyä kuinka hyvässä vedossa itse on kun 94 vuotta on mittarissa (kuten rakkaalla isoäidilläni). Kuinka monesta itselle intohimoisesta asiasta joutuu aikojen saatossa luopumaan. Ihan vaan esimerkkinä saxofoni - se on todella fyysinen soitin. Rakastan sen ääntä ja ajatus etten pystyisi sitä parina viimeisenä vuosikymmenenäni enää soittamaan ahdistaa!\nMainitsemasi primitiiviset tunteet, aggressio ja pelotkin ovat todella tarpeellisia jotta elämä olisi täysipainoista. En missään nimessä haluaisi vajota johonkin ikuiseen rauhallisuuteen ja tyytyväisyyteen. Nautin siitä tunteesta kun viha laantuu. Esimerkiksi kun säkin hakkaaminen loppuu on todella helpottunut fiilis. Kiehuminen on tavallaan siis tosi tyydyttävää. Toki jos ei aggressioita osaa kanavoida muuten kuin väkivaltaisella käyttäytymisellä niin silloin on iso ongelma!\nKuolemasta vielä sen verran, että eräs itseäni vanhempi ihminen kerran totesi, – "kuolema on elämälle niin vierasta kun elämä vaan pyrkii koko ajan jatkumaan ja eteenpäin".\nNiinpä... Säkin hakkaamisesta tuli mieleen karate. Voitko valottaa ihmisille sun karate historiaa.\nKoivuhaassa ilman taustajengiä kasvaneelle naperolle itsepuolustuslaji oli luonnollinen valinta. Myös koulumaailmassa pojat käy kedolla koittamassa aina välillä. Uskoin karaten antavan avuja neuvotella "viittomakielellä" kun verbaalinen kanssakäynti loppuu. Lapset on lapsia ja niiden nahistelu on kuitenkin niin leikinomaista. Aikuisiällä en muista koskaan tarvinneeni itsepuolustustaitoja nahkani suojelemiseksi. No ehkä jotain pientä oli, muttei mitään kovin suuria sankaritekoja. Suoritin mustanvyön vuonna 91 ollessani 22 vuotias. Laji imaisi mukaan siinä määrin että karaten ja taiteen jälkeen koululla ei ollut enään olennaista merkitystä. Lukiosta lintsailu sai trakikoomisia piirteitä välistä. Joka tapauksessa karate jäi sitten melko pian mustanvyön suorittamisen jälkeen kun musiikki tuli elämääni. Kaipaan karate aikoja ja on hienoa joskus aina nähdä paikallisia senseitä (opettajia) kaupungilla.\nTaiteessa suoraanhan se karate tausta, tai muuten sellainen meininki, näkyy sun 4 teoksessa "Identtiset" missä kahdessa vedät itseäsi turpaan ja kahdessa muussa haetaan sitä liikettä, fiilistä. Ovatko ne taulut toiveita, tavoitteita, vai jo ilmenevää fiilistä, kykyä joskus tehdä näin?\n'Identtiset' 2007-2008. .65 x 140 - © Hannu Leimu\nIdenttiset teos syntyi saumaan jossa kaikenlaista pientä takapakkia oli tarjolla. Joten ajattelin eläytyä vastapuolen tunteisiin tällaisella ruumista irtautumiskokemuksella ja liittyä rinkiin mukaan tyyliin -vedetään sitä Hannua kuonoon nyt oikein kunnolla! Potkitaan sitä paskaa kun se lopulta maassa makaa, jne. Eli lievästi absurdi tausta-ajatus oli teoksen taustalla. – Mutta... on siinä sitten sellaista syvempääkin symboliikkaa mukana. Nimittäin teos ottaa kantaa yleisellä tasolla ihmisten toisiaan tuhoavaan käyttäytymiseen. Sodat, kaikenlainen alistaminen ja taistelu pienissä ja suurissa asioissa väsyttää meidät lopulta. Ei jaksa enään innostua maailmassa jossa vieruskaverin tuki on jotain muuta kuin auttavaa tukea. Toki asetelmaan "kilpailemassahan täällä ollaan" tottuu tai pitäisi tottua ajan oloon, mutta kun ei. Välistä tuppaa väsyttämään syvemmältä. Identtisyys (ulkonäölliseltä kantilta katsottuna) teoksessa kertoo ihmisten olevan samanlaisia pakkauksia. Kysymys kuuluukin, -miksi satuttaa toista olentoa joka on niin samanlainen ja lähellä itseä?\nToinen merkitys teokselle löytyi kun yhdistelin 4 taulun kamppailusarjan eroottiseen lisääntymis-sarjaan. Silloin ottelijat vertautuivat soidinkamppailijoihin joista paras pääsee jatkamaan sukua. Siinäkin teoksessa sama ulkonäkö ottelijoilla kertoi kaikkien urosten olevan pohjimmiltaan kilpailijoita keskenään ja kamppailuvietin vallassa.\nOK. Ensinnä; miten ihmiset suhtautu suhun kun olit taiteilija mutta kuitenkin karateka? Pidettiinkö sitä ristiriitaisena? Ja sitten toiseksi; miten ihmiset suhtautuu sun töihin joissa on naisten alastomuutta ynnä muuta? Nähdäänkö se seksistisenä vai huomataanko siellä myös se luonnollisuus mihin pyrit? Siis juuri ihmisen vietit esim. jotka vain ovat mitä ovat, ei muuta.\nToki urheilun harrastaminen käy käsi kädessä taiteiden kanssa. Molemmathan ovat kulttuuria! No okei, ehkä treenikaverit piruilivat näille "sivistyneille taipumuksilleni" mutta huumori kuuluu elämään.\nSeksuaalisuus sitten. Jaa-a... ensinnäkin en koe kauppaavani mitään kertakäyttöpornoa. Kuitenkin on niin että, ellen kokisi suurta vetoa seksiin, en usko että töissäni olisi ajoittain niin vahva eroottinen lataus. Luonnonkansojen keskuudessa ei paljon genitaalialueita peitellä. Vaan joidenkin tutkijoiden mukaan kansojen olemista leimaa lämminhenkinen eroottinen leikki. Meillähän ihmisvartalo on piilotettu samaan tapaan kuin kuolema on siivottu pois silmistämme. Joten suhtautuminen seksiin on jollain lailla ehkä vähän yli jännittynyttä.\nJos palataan kuolemaan ja kaikkeen sen ympärillä niin onko se aina ollu sun taiteessa läsnä? Miksi?\nKait kuolema on jollain lailla keikkunut teoksien taustalla alkuajoista lähtien. Sen jotenkin tuntee erityisenä tunteena kun valmistuu teos, jossa ei ole kuolemaa millään lailla osallisena. Sehän on kuitenkin ihmisen ainutlaatuinen ominaisuus tuo tietoisuus päiviensä rajallisesta määrästä. Monesti katselen hivenen kadehtien kaksivuotiasta poikaani, joka ei vielä rasitu tästä tietoisuudesta. Miten onnellinen hän onkaan sillä hetkellä kun hänellä on hyvin asiat eikä mikään harmita.\nMiten muuten omat lapset suhtautuu taiteeseen missä on vahvasti esillä kuolema? Miten aattelet, että ne näkee isin?\nSiinä herkässä iässä, kun kuolema alkaa askarruttamaan lasten mieltä, on selvää, että teokset jotka kuolemaa käsittelevät, vaativat selittämistä. Meillä homma hoituu "taivaassa kaikki kohtaavat uudelleen" tyyliin. Isän rooli on vahvan auktoriteetin hommaa, joten vastuu lasten tunteista on suuri. Täytyy pitää tarkasti huoli ettei mitään suuria pelkoja jää mieltä painamaan.\nSanotteko sen "taivaassa kaikki kohtaavat uudelleen" siksi, että uskotte vahvasti siihen vai onko se selitys siihen asti kunnes lapset itse alkavat kyseenalaistaa ja kysellä elämästä?\nEn usko mihinkään yliluonnolliseen, kuten veden päällä kävelyyn jne. Näkemykseni kuoleman jälkeisestä ajasta on tajuttoman lohduton. En edes keksi miten kuvailisin sitä! Täytyy vain toivoa että oman hetken lähestyessä olisi jotenkin henkisesti valmis väistämättömään. Lapsille luonnollisesti toivoisin parempaa mielenrauhaa tämän asian suhteen. Ehkä uskonnot ovat yksi ratkaisu pulmaan.\nMutta kuitenkaan omassa taiteessas et oikeastaan ilmennä tätä uskonnollisuutta muuta kuin ehkä jonain puolittaisina viittauksina (kyyhkyset, jos ne halutaan liittää siihen). Ja jos ajatellaan, että kuitenkin sun taiteessa on tosi vahvasti esillä nämä kaikki teemat mitä ihmiset uskonnoilla yrittävät ratkaista (kuoleman pelko, ihmisyys ja sen tarkoitus), niin miksi se yksi ”ehdotettu ratkaisu” ei ole löytänyt tietä sun taiteeseen?\nEli jos mietin ihan pikaisesti omalta kannalta tätä ja sun taidetta, on se fakta, että kaikki kuolemme myös vapauttavaa jollain tavalla. Kuten sun taiteesikin. Tai sen kuoleman tiedostaminen, hyväksyminen ja sen jälkeen tuleva rauhallisuus ja nykyhetkeen keskittyminen (viittaan tällä sun hautuumaa kävelyhetkiin). Se on konkreettista ja realismiin tukeutuvaa. Eli ehkä sulla on jo ratkaisu tähän pulmaan omassa itsessäsi?\nNyt puhutaan ns. "ISOSTA PULMASTA" johon ei ratkaisua taida löytyäkään. Ratkaisu pulmaamme olisi elämään kyllästyminen totaalisesti, mitä en usko kohdallani koskaan tapahtuvan! Olen aina ollut utelias ja elämänjanoinen heppu, jolle tämä todellisuus kaikkine puutteineenkin on äärettömän kallisarvoista. Kun aiheesta on tullut tähän ikään mennessä jo useasti keskusteltua eri yhteyksissä, olen joskus tokaissut, että haluaisin elää ikuisesti vaikka kovissa tuskissa kieriskellen. Tiedä sitten miten sellaisessa tilanteessa motivaation kävisi. Joka tapauksessa juttu on niin, että taiteilijuus vaatii tulisesti innostuvaa luonteenlaatua ja sen kylkiäisenä vain tulee tämä sammumaton rakkaus elämään.\nMikä sun teos omasta mielestäsi viestittää parhaiten tätä rakkautta elämään ja mitä luulet, että mitä maalausta tai veistosta satunnainen katsoja pitäisi sellaisena?\n'Isoisoisä' - © Hannu Leimu\nJaa-a, hyvä kysymys. Teoksessani "Isoisoisä" tyttäreni kampaa pehmoleluaan ja hänen selän takanaan on oman isoisäni kallo. Rakastan lapsiani mielettömästi ja isovanhemmat isäni puolelta ovat alinomaan mielessäni. Se voisi olla oma valintani. Teoksessa on haikeutta kun tyttäreni ei koskaan nähnyt vaariani. En kyllä nähnyt häntä itsekään riittävästi kun olin vielä nyytissä kun vaari kuoli. Mutta, isoäitini kertomusten kautta olen oppinut vaariani tuntemaan. Itse asiassa rakkaus elämään voisi olla voimakkaimmillaan juuri kaipauksen hetkellä. Joku elokuvaohjaaja sen sanoi, että todellinen romantiikka syntyy menetyksestä. Ei yhdessä olosta. Rakkaus elämään ilmenee mitä suurimmassa määrin mielestäni juuri kaipauksessa toisen luokse.\nSe, mikä teokseni voisi olla katsojien mielestä parhaiten rakkautta elämää kohtaan ilmentävä, on vaikea kysymys jo tuotantoni laajuudenkin tähden. Yksityisissä kokoelmissa on paljon teoksia joita en kykene enää palauttamaan mieleeni. Mutta... Kokkolan yliopistokeskuksen uusi teos voisi olla veikkaukseni jos jotain pitää valita.\nMiten se Yliopisto projekti sai alkunsa ja mitä siellä nyt on?\nOtimme yhteyttä yliopistokeskukselle ja tarjosimme sinne suunnittelemaani ideaa johon he tykästyivät heti. Kun kaupungin kanssa oli päästy hankintapäätökseen aloin toteuttamaan teosta tämän vuoden helmikuussa. Teos valmistui noin 5 kuukauden ponnistelulla. Maalaus-sarja esittää ilmaan kohoavia lintuja. Suuret naisen kädet vapauttavat lentoon pikkulintuparven, joka kohoaa korkeuksiin. Seinän korkeus, noin 13 metriä, oli varsinainen haaste. Teos symbolisoi yliopistokeskuksen opiskelijoilleen tarjoamaa nostetta ja kohottavaa vaikutusta. Sehän on oppilaitoksen tehtävä. Antaa uusia eväitä ja mahdollisuuksia kokeilla jotain uutta elämässään.\nJa kans Vaasaan sait ison teoksen ulkoilmaan. Miten teoksen -joka on niin avoimella paikalla ja kaikkien nähtävillä työstäminen erosi muista veistoksista mitä olet tehnyt?\nTeos 'Auringon lapsi' Vaasan Yliopistotalon Domus Bothnician aukiolla\nEihän taiteellinen kunnianhimo sais vaihdella kohteiden välillä. Mutta... pakko myöntää, että onhan se suuri vastuu kun teos jää sinne ikuisiksi ajoiksi. Enemmän stressiä liittyy megaprojektiin tietyllä lailla -se on selvää. Täytyy vain muistaa, että kaikkia ei voi miellyttää ja kritiikkiä tulee kaikesta mitä teet joka tapauksessa.\nTottahan tuo. Tähän loppuun vielä. Mitä neuvoja antaisit aloittavalle taiteilijalle tai aloittelevalle Hannu Leimulle joka oli noin 20-v ja päätti, että taiteella hankkii leipänsä?\nSanoisin aloittelijoille että jos koet työsi "missiona" niin -TEE SE! Elämä on niin lyhyt, että on aivan sama miten asiat loppupeleissä menee. Pahinta on harmitella tervakartanon kiikkutuolissa tyylin "meinasin sanua". Ei kannata pelätä, että satsaus ei maksa itseään takaisin. Sitä palkintoa mehevimmillään on kuitenkin se itse tekeminen!\nLähettänyt K. H. Renlundin museo klo 15.20 1 kommentti:\nEnsi vuoden 2011 yksi mielenkiintoisista teemoistamme on keskiaika Kaarlelassa, teemavuosi on näin ollen vuosi 1511. Kokkolan kaupunkia ei vielä ollut tuolloin olemassa lähes sataan vuoteen, mutta asutusta alueella kylläkin oli. Miksi sitten 1511 vuosi kiinnostaa?\nItsenäisen Kaarelelan seurakunnan perustamisesta tulee ensi syksynä kuluneeksi 500 vuotta. Haluamme sen puitteissa nostaa esiin teemoja alueen keskiaikaisesta elämänmenosta. Kyse on katolisen ajan elämästä, joka poikkesi jo lähtökohdiltaan nykyisestä maailmanmenosta mitä suurimmassa määrin. Toteutamme aiheesta teemapäivän 3.9.2011 yhdessä Kokkolan seurakuntayhtymän kanssa.\nTutkijamme Tero Kangas on työstänyt aihetta jo keväästä asti. Pohdimme aihetta aika ajoin myös yhdessä ETT:n viisaiden miesten kanssa ja esiin nousee uusia tietoja, tarinoita ja aineistoja. Tutkimuksen etenminen innostaa koluamaan läpi karttoja, kirjoja, asiakirjoja ja arkistoja. Nyt alkaa jo vaikuttaa siltä, että jonkun olisi syytä lähteä kahlaamaan Vatikaanin arkistoja - keskiaikaisen kirkkolatinan taitoiset ilmoittautukoot talkoisiin! Ehkä emme ole ihan vielä näin syvällä ... mutta ainakin melkein, tutkimus on imaissut meidät kaikki mukaansa.


Jos olet kidutettu hakuja verkossa hankkeita, joissa on mahdollisuus nähdä elokuvia pornografista sisältöä verkossa, eli video Hot girls helsinki eroottiset seksivideot, niin voit sivustollemme. Tiimimme on kehittänyt tämän web-hankkeen erityisesti faneille sisällön eri suuntautumiseen suku puolen luonnetta. Työn tekijät tämän web-sivuston skpulezno valittu yksinomainen suku puoli content Hot girls helsinki eroottiset seksivideot, joka sinulle annetaan mahdollisuus harkita matka puhelimien tai kompah. Me vakuuttaa teille, että toimittajat ovat jotain hämmästyttää sinua. Vain tauko ja tuntea sanoin kuvaamatonta orgasmeja.


Nopeusluokka T: max 190 km/h Päivitetty 06.02.2017\nVW Touareg 2 alkuperäiset vanteet ja Hakkapeliitta 7 SUV renkaat. Renkaat ovat tasaisesti kuluneet ja pintaa jäljellä 6,5mm. Yhtään nastaa ei puutu. Rengassarja käynee myös Audi Q7 ja Porsche Cayenne.\nToimitusehdot: Myös toimitus sovittavissa\nNettivaraosa ID 2349393


Suomi-Rivendell-Asgard: helmikuuta 2020\nRichard Stanley ohjasi ja käsikirjoitti scifi-kauhu-kulttiklassikon Hardware vuonna 1990, ja seurasi tätä Dust Devil- kauhuleffalla, jonka eteeristä tunnelmaa pidettiin sen suurimpana vahvuutena. Stanley sai näiden jälkeen ison mahdollisuuden: ohjata ja kässäröidä adaptaatio The Island of Doctor Moreau'sta, pääosissa Val Kilmer ja Marlon Brando (kyllä). The Island of Dr. Moreau'sta kertoo kaiken se, että siitä on tehty paljon myöhemmin dokumenttielokuva Lost Soul: The Doomed Journey of Richard Stanley's The Island of Dr. Moreau. Legendaarisen kamalan tuotannon aikana New Line Cinema erotti Stanleyn, ja John Frankenheimer viimeisteli hänen työnsä, lopputuloksen ollessa aikamoinen kalkkuna. Stanleyn ura oli pysähtyä siihen, ja 2000-luvulla hän teki lähinnä dokumentteja ja lyhytfilmejä.\n24 vuoden tauon jälkeen, on Stanley tehnyt paluun kokoillan elokuvien pariin, mukanaan Spectrevision, Nicolas Cage ja H.P. Lovecraft.\nTarina: Gardnerien perhe on muuttanut pois kaupungin melskeestä maalle, kauniiseen Arkhamin piirikuntaan. Isä Nathan (Nicolas Cage) kasvattaa alpakoita, äiti Theresa (Joely Richardson) on toipumassa rintasyövästä ja koittaa keskittyä työhönsä ja heidän lapsensa ovat toimettomia. Eräänä yönä meteoriitti syöksyy keskelle heidän pihaansa, huokuen outoa väriä, jollaista ei maan päällä olla ennen nähty....\nKauhukirjailija H.P. Lovecraftin teosten adaptointi elokuviksi on ollut lähinnä kokoelma kohtalaisia epäonnistumisia. Monet ovat inspiroituneet hänen töistään (Stephen King, Ridley Scott, John Carpenter- lista jatkuu) ja ovat tuoneet omien teostensa kautta hänen visioitaan esiin. Lovecraftin tyyli- kosminen kauhu - ei myöskään ole se helpoin kauhun alatyyppi tuoda valkokankaalle kunnolla. Richard Stanley on kuitenkin onnistunut molemmissa; tämä on ehdottomasti paras adaptaatio Lovecraftin kirjoituksista, huokuen alkuperäisen tarinan kosmista hirvittävyyttä ja tuoden kirjailijan painajaismaiset visiot eloon kammottavalla tavalla. Monet Lovecraft- fanit näkevät tämän kehun samalla tavalla kuin videopelifanit, kun joku sanoo "tämän olevan paras tähän mennessä"- ei kovin iso saavutus. Mutta tällä kertaa voin vakuuttaa teille, että puhumme bonafide-vannon kautta kiven ja kannon- loistavasta elokuvasta. Jos Stanley olisi voinut puskea tällaisia elokuvia pihalle 26 vuoden ajan, olemme todellakin menettäneet paljon.\nNicolas Cage on maailman eniten mielipiteitä jakava näyttelijä, joka samalla on mielestäni myös yhä maailman parhaimpia alallaan. Monet nauravat hänen yliampuvuudelleen, mutta kukaan ei pysty samaan kuin hän. Color Out Of Spacen kautta kävi ilmi, että Cage on täydellinen astia Lovecraftin tyylille. Cagen muutos elokuvan aikana on tehty hienosti, ja Cage myy sen katsojalle täysin. Alussa Nathan Gardner on vain hieman honkkeli perheenisä, täynnä vanhaa kunnon isä-energiaa ja intoa alpakkojen kasvatusta kohtaan. Kosmisen ulkopuolisen entiteetin tuoma muutos kuitenkin vaikuttaa myös Nathaniin, ja tämän muutoksen voi aluksi pistää stressin ja huolen piikkiin, kunnes on jo liian myöhäistä. Ironiset Cage- fanit saavat Full HD Cage-kokemuksensa tämän turhautuessa auton sisällä tai paiskoessa syömäkelvottomia supervihanneksia roskiin kuin koristähti, ja ne jotka oikeasti arvostavat Cagea näyttelijänä voivat ihastella, miten Cage onnistuu hetki hetkeltä muuttamaan Nathan Gardneria katsojan silmissä. Lovecraftin kauhu vaatii näyttelijältä kykyä kuvastaa tunteita asioille, joille ei ole selitystä, ja Cage hoitaa tämän erinomaisesti.\nMuut Gardnerit eivät jää myöskään Cagen jalkoihin, ja eritoten Joely Richardson ja Gardnerien vanhinta lasta Laviniaa näyttelevä Madeleine Arthur tuovat hyvin esiin saman kauhun tunteen sen edessä, mitä ei voi ymmärtää. Richardson ja Arthur myöskin tuovat esiin ehkä parhaiten Cagen lisäksi sen, mitä väri avaruudesta heille tekee; se muuttaa heitä, mutta muutos ei ole kehitystä. Alussa Lavinia kokee elämänsä olevan paikallaan- hänelle muutto maalle ei ollut mahdollisuus jatkaa, vaan merkki pysähtymisestä. Sama stagnaatio näkyy myös Theresasta, joka kokee muuttuvansa äidikseen- henkilöksi, joka hän ei halua olla- ja Nathanissa, joka nuorena vannoi ettei ikinä asuisi isänsä talossa. Väri ei niinkään tee heistä erilaisia, kun vain syventää heitä itseensä, imien elämän pois. Theresa keskittyy enemmän työhönsä ja nuorimmaiseen lapseensa Jackiin (Julian Hilliard), Cage alkaa muistuttaa isäänsä ja Lavinian okkultistiset taipumukset muuttuvat kevyestä wiccailusta astetta rajummaksi menoksi. Color Out Of Spacen toinen nimellinen päähenkilö on hydrologi ja maanmittari Ward Phillips (Elliot Knight) (jota voi verrata alkuperäisteoksen Ammi Pierceen), joka koittaa parhaansa mukaan selvittää mitä oikein on tapahtumassa. Hän on alkuperäisen tarinan kertojahahmo, mutta nyt hän on enemmän aktiivinen osa kokonaisuutta, ja tervetullut lisä tarinaan.\nLovecraftin tyylille kirjoittajana oli ominaista asioiden epämääräinen kuvailu. Se tekee samalla hänen kauhustaan tehokasta, mutta osittain hänen proosastaan toistavaa; raja tulee vastaan siinäkin, kuinka monta kertaa "jokin on niin kauheaa ettei sitä voi sanoiksi laittaa". Tämä on ongelma, joka jokaisen Lovecraftia adaptoivan pitää ratkaista. Onnekseni voin sanoa, että Stanley onnistui tässäkin erittäin hyvin. Eritoten hänen ratkaisunsa elokuvan nimessä olevan konseptin suhteen on ovela. Väri Avaruudessa kuvailee värin olevan vain spektrumin ulkopuolella. Saksalainen adaptaatio vuodelta 2010 nimeltään Die Färbe ratkaisi tämän kuvaamalla elokuvan mustavalkoisena, lukuunottamatta tietysti väriä. Stanleyn ratkaisu oli käyttää magentaa; väriä jolla ei ole omaa aaltopituutta. Color Out Spacen värimaailma on magentan sävyinen uni, jossa hiljalleen Gardnerien maatila muuttaa muotoaan. Elokuva tekee tämän sulavasti; taustalla oleva puu onkin muuttunut kohtauksien välissä sinivioletiksi, oudot punaiset kukat ovat levinneet pihalle ja puiden pinta vääristyy. Myöskään kehollista kauhua ei olla unohdettu, ja vähän väliä sain vääntelehtia penkissäni sen edessä, mitä Stanleyn ja Lovecraftin kollektiivisesta alitajunnasta siirtyi valkokankaalle.\nOlen oikeasti hieman hämilläni siitä, kuinka hyvä elokuva Color Out Of Space oli. Siinä ei juuri ollut tyhjäkäyntiä tai tylsää hetkeä, Stanley tekee hyvää työtä tehdessään Lovecraftin normaalisti hajuttomista ja mauttomista hahmoista aitoja, ja sitten tekee heille hirvittäviä asioita upeiden erikoisefektien saattelemana. Myös musiikki toimii: Colin Stetsonin soundtrack on todella hyvin sovitettu äänimiksauksen kanssa, viheltävien äänien ollessa osa elokuvaa tai irrallinen siitä, riippuen kohtauksesta. Kosminen kauhu usein kuvastaa jotain hirvittävää totuutta tai psykologista tilaa toismaallisten visioiden kautta (Annihilation lienee paras esimerkki viime vuosilta), ja Color Out Of Space onkin elokuva, jossa värin aiheuttama stagnaatio ei ole vain luonnossa, vaan myös ihmisten kykenemättömyydessä muuttua, vaikka ehkä haluaisivatkin tehdä niin. Color Out Of Space on todiste niin ohjajaa Richard Stanleyn taidosta ja hieno comeback takaisin Hollywoodiin kuin myös siitä, että Lovecraftin tekstin voi siirtää nykyaikaan ja se toimii yhä. Stanley on ilmoittanut työstävänsä käsikirjoistusta Dunwichin hirviö- tarinasta. Jos laatu on tällaista, saamme varmasti nauttia Stanleyn visioista valkokankaalla vielä tulevaisuudessakin.\nPS. Se, että tarinan sankari on afroamerikkalainen mies saa varmasti superrasisti H.P'n pyörimään haudassaan, ja minä nautin tästä.\nElikkäs selitys heti alkuun. Tämän arvion piti tulla ulos paljon aikaisemmin, mutta erinnäiset tekijät myöhästyttivät sitä. Ensi-iltaviikonloppuna olin häissä, sitten odotin halpaa päivänäytöstä ja sitten tuli Birds of Prey ja niin pois päin. Sitten kun lopulta näin sen niin mietin että hei, josko vasta Oscarien jälkeen, että nähdään kuinka hyvin se pärjää kultapystien kanssa. Joten tässä sitä nyt ollaan: 4 Oscar-palkinnon, mukaanlukien parhaan elokuvan, ohjaajan, alkuperäisen käsikirjoituksen ja kansainvälisen elokuvan palkintojen voittaja-elokuva Parasite. Millainen se on?\nTarina: Korealainen Kimin perhe asuu köyhyydessä, kunnes perheen poika Ki-woo (Choi Woo-shik) saa ystävänsä kautta junailtua tuutorin paikan rikkaaseen Parkin perheeseen. Hiljalleen alkaa Ki-woo muiluttamaan perheenjäseniään taloon töihin; hän suosittelee siskoaan (Park So-dam), tämä suosittelee isäänsä (Song Kang-ho) ja tämä vaimoaan (Jang Hye-jin). Kuinka kauan tämä voi jatkua?\nOhjaaja Bong Joon-ho'ta on aina elokuvissaan kiinnostanut yhteiskuntaluokkien ja kapitalismin teemat, ja usein hänen tarinansa eivät tarjoa lohtua tai yksinkertaisia vastauksia näistä nouseviin ongelmiin. Sama pätee myös Parasiteen, joka perustuu vahvasti Bong Joon-ho'n mukaan Etelä-Korean luokkaongelmiin, mutta samalla resonoi vahvasti globaalina teemana. Parasite on Bong Joon-ho'n paras elokuva, ja on sääli etten voinut nähdä sitä jo viime vuonna festivaaleilla- silloin se olisi ehdottomasti ollut myös vuoden parhaimpien elokuvien joukossa tässä blogissa. Parasiten nyt historiallinen voitto Oscareissa (ensimmäinen vieraskielinen Paras Elokuva-pystin voittaja ja sama määrä Oscareita yhdessä illassa kuin Walt Disneylla aikoinaan!) on kerrankin myös laadun tae, ja toivonkin että yhä useampi teistä menisi tämän voiton siivittäminä katsomaan tämän tragikomedisen trillerin.\nKaksi perhettä joiden ympärille tämä elokuva muodostuu on luotu hyvin, ja Parasite esittelee varsinkin Kimin perheen hienosti. He ovat ovelia, neuvokkaita ja periksiantamattomia, joita ei sellaiset pikkuasiat kuten hyönteismyrkytys tai katoava wifi paljoa hidasta. Vaikka heillä ei ole paljoa, on Kimit hyvin yhtenäinen ja sointuva perhe. Päinvastainen tilanne on Parkin hienossa perheessä, jota pitää tasapainossa vain kotiapulaisten päivittäinen apu. Dong-ik (Lee Sun-kyun), perheen patriarkka on hyvin tietoinen omasta asemastaan, alati muistuttaen sekä vaimoaan Yeon-gyota (Choi Yeo-jeong) "rajasta" jota ei tule ylittää. Tämä ero näkyy myös siinä miten perheet asuvat ja liikkuvat; Parkin perheen hienoon talooon noustaan ylväästi, kun taas Kimien jäteveden sotkemaan asuntoon melkein ryömitään sisään. Parasiten roolisuoritukset ovat kautta linjan erinomaisia, ja eritoten Bong Joon-ho'n luottonäyttelijä Song Kang-ho'n suoritus oli sellainen, josta olisi pitänyt lohjeta myös parhaan miespääosan ehdokkuus.\nTämä hyvin literaalinen tapa kuvata luokkaeroa on nähty aiemminkin Bong Joon-ho'n elokuvissa. Snowpiercerissa kyse on horisontaalista liikkestä, jossa junan peräosassa asuvat massat koittavat saavuttaa junan kärjen, jossa eliitti viettää aikaansa. Parasitessa tämä liike on vertikaalista, maan alta kohti taivasta. Kimin perhe asuu puolikellari-asunnossa, jotka ovat yleisiä Etelä-Koreassa, joka käytännössä on maan alla, mutta heillä on ikkuna josta he näkevät valon. Parkit asuvat korkealla mäen päällä, ja talo on täynnä portaita joita nousta ylöspäin taloon saapuessa. Tällainen arkkitehtuurin käyttö ei sinänsä ole uutta- kuten Knives Out, se reflektoi klassista englantilaista yläkerta-alakerta kuvastoa jota käytetään luokkaerojen kuvaamiseen visuaalien kautta. Kimin perheen luokkaero Parkin perheeseen on elokuvan sydämessä, mutta teemat kuten luokkatietoisuus- ja tiedostamattomuus sekä solidaarisuuden puute ovat myös esillä, ja juuri ne luovat jännitettä tarinaan. "On helppoa olla kiltti kun on rikas", kommentoi Chung-Sook, Kimin perheen äiti. Ja jos tämän kuvauksen perusteella ajattelette elokuvan tittelin viittaavan Kimin perheeseen, suosittelen tutustumaan marxilaiseen kirjoitukseen ja sen terminologiaan.\nniistä rajoista ja viivoista puheen ollen\nParasitesta minulla olisi paljon sanottavaa, mutta se menisi valitettavasti juonipaljastusten puolelle ja sitä en vielä tee. Kuten Snowpiercerissa ja Okjassa, Bong Joon-ho'n kahdessa edeltävässä elokuvassa, myös Parasitessa on käänteitä ja yllätyksiä, joita en halua keneltäkään pilata. Mitä muuta voisin sanoa? Kuvaaja Hong Kyung-pyo tekee uskomatonta työtä kuvakulmilla, ja Parasiten kuvauskoreografia on täydellistä, editointi on saumattomassa yhteistyössä tämän kanssa ja Jung Jae-ilin soundtrack sopivan piinaava ja melankolinen elokuvan ruoskaniskumaiseen tunnelmaan. Parasite on ehdottomasti kaiken kehun arvoinen elokuva. Siinä on niin Alfred Hitchcockia kuin William Shakespearea, mutta kaikesta näkee myös että tämä on Bong Joon-ho'n elokuva, mestariteos josta tulemme puhumaan vielä pitkään. Toivottavasti Parasiten menestyksen myötä myös Finnkino avaa oviaan entistä enemmän Etelä-Korealaisille elokuville, sekä kaikille elokuville ympäri maailman. Parasite on ehkä syntynyt ohjaajansa omista kokemuksista ja näkemyksistä kotimaansa tilasta, mutta se resonoi aivan yhtä hyvin Yhdysvalloissa kuin täällä Suomessakin.\nLähettänyt Aasa T klo 1.28 Ei kommentteja:\nHei, on taas aika vuodesta kiistellä asioista joilla ei ole katsojille loppujen lopuksi hirveästi merkitystä ja pohtia, mitkä elokuvat ovat "Oscar- aineista" ja mitkä eivät, koska taiteen tarkoitus on loppujen lopuksi saada palkintoja ja mediahuomiota sen sijaan että se saisi meidät ajattelemaan tai näkemään asioita erilaisesta näkökulmasta!\nNo, tosiasia on kuitenkin se, että vaikka monille Oscareilla- tai sen suuremmin monilla muillakaan palkinnoilla - ei ole väliä, niin niillä on merkitystä elokuvateollisuuden sisällä. Oscareita nimittäin arvostavat hyvin paljon ihmiset elokuva-alalla, studiojohtajat ja rahamiehet. Suomeksi sanottuna, palkintoja arvostavat kenties eniten ne, jotka päättävät mitä elokuvia tehdään ja mitkä ovat "oscar- kelpoisia" elokuvia. Oscarit ja pelkät ehdokkuudetkin merkitsevät teollisuuden sisällä, jossa ne avaavat ovia ja luovat luottoa jonkinlaisesta laadusta, tai ainakin maineikkuudesta. Ja juuri tämän takia ongelmat kuten #OscarsSoWhite ovat oikeita; kun ehdokkaat ja voittajat ovat vuodesta toiseen suurelta osalta valkoisten miesten hallussa, on tarinat ohjaajilta, näyttelijöiltä ja kirjoittajilta jotka eivät tähän muottiin mahdu heikommilla kantimilla saada jalkaansa oven väliin Hollywoodin maailmassa. Koko Oscar- gaalan historiassa, 93 vuoden aikana, vain viisi naisohjaajaa on saanut ehdokkuuden parhaan ohjaajan palkinnolle, joista vain Kathryn Bigelow on voittanut pystin. Tänä vuonna ei ole yhtäkään naisohjaaja ehdokkaana, vaikka Lulu Wang, Greta Gerwig, Lorene Scafaria ja Olivia Wilde (monien muiden joukossa) ovat ohjanneet menneen vuoden parhaimpiin kuuluvia elokuvia. Viime päivinä olemme myös saaneet lukea Oscar- raadin kommentteja elokuvista; joku ei ole ymmärtänyt Little Womenin hajoitettua rakennetta, ja toisen mielestä Jennifer Lopez ei ole parhaan naisnäyttelijän materiaalia, syystä tai toisesta. Samaan aikaan instituutio on vanhanaikainen ja kasvavissa määrin ongelmallinen, toisaalta sen vaikutusvalta elokuvien tulevaisuuden suhteen yhä voimakas.\nMutta nyt, asiaan. Kuten viime vuonna, käyn läpi joitan ehdokaskategorioita joista minulla on ajatuksia, veikkauksia tai toiveita, ja jaan samalla lyhyet mielipiteeni miksi näin. Jätän tällä kertaa pois "pahimman oikeusmurhan", kahdesta syystä: ensinnäkin se on hieman turhaa negatiivisuutta, ja loppua kohden se olisi vain jatkuvaa Jokerin murjomista jota olen varmaan tehnyt jo ihan tarpeeksi. Ei, sen sijaan otan innoitusta kanssakriitikko Kyle Kizulta ja otan mukaan "Tämä olisi ansainnut tulla ehdokkaaksi/voittajaksi"- sarakkeen, nostaen esiin elokuvia jotka ovat jääneet Oscarien valokeilan ulkopuolelle.\nEDIT/// Palkinnot on jaettu, katsotaan miten kävi!\nMinun Valintani: Todella vahva kisaporukka, jossa on yksi ilmiselvä ennakkosuosikki The Lion King, joka ei saanut parhaan animaatioelokuvan palkintoa. Toivon voittoa henkilökohtaisesti Avengers: Endgamelle, koska se on tämän hienon elokuvan ainoa ehdokkuus, mikä on sääli. Toivoin Robert Downey Jr:lle parhaan näyttelijän nyökkäystä.\nKuka Voittaa: The Lion King, joka on Oscareissa mukana voittamassa tämän yhden palkinnon.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Ad Astra, joka on häiritsevän poissaoleva koko kisassa.\nVOITTAJA: 1917, hieman yllätyksenä, mutta toisaalta 1917:a voitot eilen jäivät käytännössä teknisten palkintojen pariin muutenkin joten en ihmettele.\nMinun Valintani: Viime vuoden debaakkelin jälkeen on kiva katsoa kategoriaa, jossa on vain hyviä ehdokkaita. Thelma Schoonmaker on alansa todellinen veteraani, ja toivon ehdottomasti hänelle ansaittua voittoa.\nKuka Voittaa: Thelma Schoonmaker, aloittaen näin myös The Irishmanin voittoputken teknisten palkintojen puolella.\nVOITTAJA: Ford v Ferrarin Andrew Buckland ja Michael McCusker, wau. Pidin paljon Ford v Ferrarista ja sen editointi toimi, joten hyvä heille!\nMinun Valintani: Ooh, taas kova joukko miehiä ehdokkaina. Roger Deakins vei voiton toissa vuonna, ja tämä vuosi tuntuu taas mahdollisuudelta voittaa näkyvällä ja teknisesti uskomattomalla 1917:an kuvauksella. Mutta itse toivon voittoa The Lighthousen Jarin Blaschkelle, jonka paljon vähemmän alleviivattu osuus The Lighthousessa on kuitenkin olennainen osa karmivan elokuvan tunnelman luomista.\nKuka Voittaa: Roger Deakins, hyvin suurella todennäköisyydellä.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Antakaa Hoyte van Hoytemalle se mikä hänelle kuuluu! Ad Astra- erasure on tosiasia.\nVOITTAJA: Roger Deakins, ei yllätyksiä tässä kategoriassa. Deakins on kyllä niin siistiä äijä, että toivon että olisin edes neljänneksen yhtä siisti kun olen 70-vuotias.\nMinun Valintani: Parasiten Lee Han-jun ja Cho Won-woo. He rakensivat talon elokuvaa varten, jonka arkkitehtuuri on olennainen osa koko elokuvan rakennetta ja ideaa.\nKuka Voittaa: 1917:an Dennis Gassner ja Lee Sandales. Sotatantereet ovat vaikuttavan näköisiä ja niistä Akatemia tykkää.\nVOITTAJA: Once Upon A Time In Hollywood, josta tuli yhdessä ennakkosuosikkien Irishman ja 1917 kanssa kisan isoimpia häviäjiä.\nMinun Valintani: Koko kategoria on 90% miesten pukuja eri aikakausilta. Little Womenin Jacqueline Durran ansaitsee tämän, sillä hän erottuu joukosta ja se miten Marchin tytärten vaatteet ovat osa heidän luontoaan ansaitsee vähintään hatunnoston!\nKuka Voittaa: Joker. Katso, eri värinen miesten puku!\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Ruth E. Carter ja Dolemite Is My Name! Upeaa, värikästä, rohkeaa ja aikakauden tyylistä.\nVOITTAJA: Jacqueline Durran ja Little Women, jonka palkinnot myös jäivät ärsyttävän vähäisiksi.\nMinun Valintani: Yksikään ei oikein pomppaa heti mieleeni, paitsi ehkä Thomas Newmanin musiikit 1917:ssa. Se olkoon merkkinä sen tasosta, ja minun valintani.\nKuka Voittaa: Joker ja Hildur Gudnadottir- vaikuttava ja erilainen, joskin ei henkilökohtainen suosikkini. Jokerina (heh) veikkaan myös John Williamsia, koska viimeinen Star Wars- sävellys!\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Marco Beltramin musiikit Ford v Ferrariin! Viime vuoden parasta leffamusaa.\nVOITTAJA: Jokerin Hildur Gudnadottir, jonka musiikit olivat ehkä kuitenkin loppujen lopuksi elokuvan parhaita puolia. Hildur teki myös Chernobylin musiikit viime vuonna, joten hatunnosto myös siitä!\nMinun Valintani: Toivon voittoa kahdelle ehdokkaalle: Klausille ja Missing Linkille. Laika on odottanut kärsivällisesti voittoaan jo kauan, mutta Klaus on, kuten Into the Spider-Verse, klassisen animaation uusin rajanrikkoja. Plus se on myös todella hyvä!\nKuka Voittaa: Toy Story 4, koska Pixar.\nVOITTAJA: Jep, Toy Story 4, virallisesti ehkä tylsin voittaja taas näissä kisoissa. Olen täysin vakuuttunut että Toy Story 4 oli taas voittaja siksi, että se oli ainoa animaatioelokuvan jonka akatemian jäsenet jaksoivat katsoa.\nMinun Valintani: Little Women! Tapa miten Greta Gerwig adaptoi Louisa May Alcottin klasikkoteoksen ei ollut turvallinen tai suora, hajottaen elokuvan rakennetta ja tuoden samalla uutta fokusta tarinaan.\nKuka Voittaa: The Irishmanin Steve Zaillian, antaen keskustelunaihetta hetkeksi kun alamme taas kiistellä Charles Brandtin alkuperäisteoksen todenmukaisuudesta.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Hustlers, perustuen The Hustlers at Scores- artikkeliin: Lorene Scafaria muutti New Yorker- jutun viime vuoden parhaaksi trilleriksi.\nVOITTAJA: Jojo Rabbit ja Taika Waititi, en olisi uskonut mutta hieno suoritus! Waititi on ensimmäinen alkuperäiskansan jäsen joka on voittanut Oscar-palkinnon, upea suoritus kaikin puolin!\nMinun Valintani: En toivo mitään niin paljoa kuin voittoa Rian Johnsonille Knives Outista, joka oli viime vuoden paras elokuva. Originaali, hauska kuin mikä ja täynnä toimivia käänteitä ja narratiivista eheyttä. Aikamoinen donitsi.\nKuka Voittaa: Parasite (Bong Joon-ho ja Han Jin-wo), joka voi voittaa parhaan ulkomaalaisen elokuvan palkinnon myös. Parasiten kaltaisia elokuvia sietäisi olla enemmän, joten tämä käy kyllä.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Lulu Wangin The Farewell, toinen uniikki ja erittäin toimiva kokonaisuus.\nVOITTAJA: Bong Joon-ho ja Han Jin-wo'n Parasite. Tämä oli lopulta Parasiten ilta, ja vaikka toivoin Rianin voittoa, olen iloinen että se meni Bong Joon-ho'lle.\nMinun Valintani: Florence Pugh, joka saa tämän kollektiivisesti kunnianosoituksena sekä Little Womenista että Midsommarista. Vuoden parhaimpia.\nKuka Voittaa: Laura Dern, mutta väärästä elokuvasta. Silti, ei koskaan voi olla liika Derniä.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Jennifer Lopez Hustlersista, helposti. Upea comeback ja vahva roolisuoritus.\nVOITTAJA: Laura Dern, odotetusti. Lopultakin David Lynchin kampanja Dernin Oscarille tuotti hedelmää!\nMinun Valintani: Joe Pesci. Russel Bufalinon viileys ja sisäinen tyhjyys näkyi hienosti Pescin hillitystä roolisuorituksesta, joka toimi täydellisenä kontrastina Al Pacinon räiskyvämpään Jimmy Hoffaan.\nKuka Voittaa: Brad Pitt, eikä syystä, mutta mielestäni hänen olisi pitänyt saada parhaan miespääosan ehdokkuus Ad Astrasta.\nVOITTAJA: Brad Pitt, joka taas todisti olevansa yksi siisteimmistä äijistä tässä köörissä. Huomioitavaa on, että sekä Pesci että Hopkins molemmat loistivat poissaolollaan koko gaalassa...\nMinun Valintani: Saoirse Ronan, joka olisi ansainnut tämän palkinnon jo kahteen otteeseen Brooklynista ja Lady Birdistä. Hyvin todennäköinen ennakkosuosikki.\nKuka Voittaa: Renee Zellweger Judysta; Oscar- veteraani näyttelemässä Hollywood-legendaa. Varma nakki.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Awkwafina, The Farewell.\nVOITTAJA: Renee Zellweger. Paha sanoa mitään, koska en ole Judya nähnyt. Renee'n puhe oli myös hieman hankala seurata, mutta jännityksen luoma paine on ymmärrettävä.\nMinun Valintani: Adam Driver, Marriage Story. Taas jälleen, hillitty ja monisyinen roolisuoritus on mieleeni, ja Driver esittää turhautumista ja surua sydäntäsärkevän kauniisti.\nKuka Voittaa: Joaquin Phoenix, Joker. En sano etteikö hän olisi hyvä- hän on- mutta tulee mieleeni lausahdus jonka anonyymi Oscar- raadin jäsen sanoi: "Tässä kaupungissa eniten näyttely on sama kuin parasta näyttelyä".\nVOITTAJA: Joaquin Phoenix, joka antoi samalla yhden illan parhaimmista ja henkilökohtaisimmista palkintopuheista. En tiedä onko Joaquin luonnostaan melankolinen ihminen, mutta hän vaikutti surulliselta koko illan. Joka tapauksessa, hieno roolisuoritus ja hieno puhe, sekä koskettava lainaus oman, edesmenneen veljensä kynästä.\nMinun Valintani: Tästä äijäkööristä mieluiten Bong Joon-ho, joskin en pistäisi pahitteeksi Martin Scorsesen epätodennäköistä voittoa.\nKuka Voittaa: Sam Mendes, mitä luultavammin. Kuten juuri sanoin, näyttävä > hyvä.\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: LORENE SCAFARIA, LULU WANG, CELINE SCIAMMA, GRETA GERWIG, hei ja haloo.\nVOITTAJA: Bong Joon-ho, joka aiemmin nappasi myös parhaan kansainvälisen elokuvan palkinnon. #BongHive oli twitterissä hyvin eläväinen; veisikö Parasite myös parhaan elokuvan pystin mukanaan?\nMinun Valintani: The Big One. Kahdeksan hyvää voittajaehdokasta, joista yksikään ei olisi "mitäs hemmettiä" reaktoita aiheuttava. Suoralta kädeltä toivon voittoa Little Womenille, täyttäen Gerwigiltä uupuvan parhaan ohjaajan pystyn paikan ja juhlistaen samalla metatasolla naisten kertomia tarinoita, mutta salaa mieleni sopukoissa kuiskailen:\nantakaa palkinto Ford v Ferrarille.\nKuka Voittaa: 1917, todennäköisesti. Kunhan vaan ei ole Joker, en millään jaksaisi kuunnella siitä käytävää "keskustelua."\nKuka Olisi Ansainnut Tämän: Hustlers, jonka olematonta edustusta tänä vuonna ihmettelen suunnattomasti- tositarina, aina ajankohtainen talouskriisi aiheena, veteraaninäyttelijän upea comeback, Scorsese- henkinen- Hustlersilla oli avaimet parhaan elokuvan ehdokkuuteen, mutta koska se ei rankaise päähenkilöitään tarpeeksi tai omaa positiivisia mieshahmoja tyynnyttämään geriatrista akatemiaa, niin ei sitten.\nVOITTAJA: Parasite, huh huh huh! Yhdellä iskulla Bong Joon-ho, ohjaaja The Hostin, Snowpiercerin ja Okjan takaa, teki historiaa viemällä kotiin ensimmäisenä aasialaisena parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen palkinnon sekä ensimmäisenä ei-englanninkielisenä elokuvana parhaan elokuvan palkinnon. Oli uskomatonta seurata historiaa tapahtumassa.\n8/15 arvausta, ei huono, ei hyvä. Gaala itsessään jatkoi viime vuoden juontajasta vapaata rakennetta, joka toimi osittain. Se liikkui mukavalla tahdilla eteenpäin, mutta en tiedä onko se kenenkään ajan hyvää käyttöä että palkintojen esittelijällä on oma esittelijä. Trailerien trailerit ovat saavuttaneet Oscarit, nähtävästi. Lavan kohokohtia olivat Janelle Monaen aloitusnumero oli puhdasta kultaa, joskin samalla toi esiin elementin joka oli toistuva osa gaalaa; paljon puhetta naisten ja vähemmistöjen näkyvyydestä, mutta toisaalta palkintoehdokkaat olivat suurissa määrin valkoisia miehiä, ja niille ne palkinnot (Bongia ja Hair Love- animaatiolyhärin väkeä lukuunottamatta) menivät. Bongin voittojen lisäksi isoin yllätys lieni erittäin puskan takaa tullut Eminem- esitys Lose Yourself- kappaleesta, jonka aikana hauskinta oli katsoa eräiden paikalla olijoiden ilmeitä esityksen aikana.\nOnko Parasiten voitto kuitenkin merkki muuttuvasta maailmasta? Bong Joon-ho kritisoi Oscareita aiemmin tänä vuonna, kutsuen niitä paikallisiksi palkinnoiksi kansainvälisten sijaan. Vuosikymmeniä kestänyt englanninkielisten elokuvien dominanssi parhaan elokuvan kategoriassa on nyt murtunut, portit mahdollisesti avattu maailmalle ja sen elokuville. Onko Oscarien merkitys muuttumassa tämän takia, onko siitä vihdoinkin tulossa todellakin kansainvälinen elokuvapalkinto, kuten Cannesin tai Venetsian elokuvajuhlista? Vain aika näyttää, mutta Parasiten suosio, menestys ja saama arvostus tulevat varmasti muuttamaan teollisuutta. Kuten Bong Joon-ho sanoi Parasiten olleen hänen tehdessään sitä omasta mielestään syvästi korealainen tarina, mutta globaalin menestyksen kautta hän totesi, että asumme kaikki samassa maailmassa nimeltä kapitalismi. Jotkut teemat ja kokemukset ovat universaaleja, oli ne kerrottu sitten koreaksi tai englanniksi.\nBong Joon-ho, neljän Oscarin voittaja. I like how that sounds. Ja jos ihmettelette: "Atte, jos kerta Parasite on niin hyvä, missä arviosi on?"\nPalataan siihen huomenna!\nAdam Sandler. Siinä on nimi joka saa erittäin helposti kaikenlaisen mielenkiinnon katoamaan jos sen näkee elokuvajulisteessa. Sandlerin tuotannon laadusta on puhuttu jo pitkään, mutta osa muistelee Sandlerin kulta-aikaa ja sitä miten hyvät ohjaajat ja Sandlerin oma mielenkiinto on joskus tuonut esiin hänen parhaimmat puolensa: Punch-Drunk Love ja The Meyerowitz Stories jos draamasta puhutaan, Happy Gilmore ja Wedding Singer komedian puolella. Olen aina iloinen jos parjattu näyttelijä todistaa puheet vääriksi hienolla roolisuorituksella, ja Netflix tarjoili meille juuri sellaisen.\nTarina: 2012 New Yorkilainen jalokivikauppias Howard Ratner (Adam Sandler) saa käsiinsä etiopialaisen mustan opaalin, jolla hän voisi huutokaupassa tienata miljoonia. Opaaliin ihastuu koripalloilija Kevin Garnett (Kevin Garnett), joka pyytää sitä lainaan onnenkaluksi peliin- vakuudeksi hän antaa mestaruussormuksensa. Rattaat alkavat pyöriä Ratnerin päässä, ja edessä on paljon huonoja valintoja.\nEn ole aikaisemmin tutustunut veljekset Josh ja Benny Safdien elokuviin, mutta nyt minun ehdottomasti täytyy, sillä en ole nähnyt juuri mitään Uncut Gemsin kaltaista hyvin pitkään aikaan, jos edes koskaan. Uncut Gemsin kutsuminen trilleriksi tuntuu liian kevyeltä, sillä jännityksen taso on kuin olisin koko ajan saamassa paniikkikohtausta, vaikka panokset (rahan määrästä huolimatta) eivät ole aina selkeitä ja loppujen lopuksi on kyse pienten piirien toimista keskenään. Uncut Gems on 2010-luvun viimeisen puoliskon mentaliteetti kuvattuna filmille. Se ei ole tästä maailmasta, mutta samalla se on aidompaa kuin haluaisin uskoakkaan.\nAdam Sandler on täydellinen valinta Ratnerin rooliin. Sandlerin ilmaisu ja yleinen habitus luon lähes karikatyyrimaisen hahmon, elämää isomman hahmon jonka ensisijainen kommunikointimetodi on huutaminen joko päin naamaa tai puhelimen kautta. Howard on mies joka on saavuttanut paljon - hänellä on oma jalokiviliike, kolme lasta ja hyvät suhteet ihmisiin - jotka on kaikki vaarassa hänen omien valintojensa ja riskinottojensa tähden. Rakastajatar on pilannut avioliiton, jatkuva vedonlyönti ja koronkiskurien painostus vaarantanut bisneksen ja tuhoten samalla hänen suhteensa ja luottamuksensa ihmisiin hänen ympärillään. Mutta Howard ei näe tätä, hän näkee vain seuraavan ison voiton ja mahdollisuuden jatkaa peliä. Howard ei ajattele kahta askelta edemmäksi- hän ilmoittaa opaalinsa huutokauppaan mutta lainaa sen Garnetille jonka pantiksi hän ottaa sormuksen jonka hän vie kanikonttoriin rahaa vastaan jotta voi lyödä vetoa Garnettin pelistä jolla hän voi maksaa takaisin velkansa koronkiskuri-langolleen Arnolle (Eric Bogosian) mutta ei mieti hetkeäkään, mikä tässä kaikessa voisi mennä pieleen. Mikään ei ole tarpeeksi.\nUncut Gems ei niinkään ole elokuva ahneudesta. Toki raha ja vedonlyönti ja kaikki tämä on osa kokonaisuutta, mutta Safdiet eivät ole niin pinnallisia että keskittyisivät vain halpoihin moraaleihin. Tarinan keskiössä on kyvyttömyys ajatella ja pysähtyä; mitä olen tekemässä? Miksi olen sen tekemässä? Howardin- ja suuremmissa osin muun maailman hänen ympärillään - karikatyyrimäisyys ei ole haitta elokuvassa, vaan korostaa sitä kuinka jotkut ihmiset tuntuvat vain elävän ihan omissa universumeissaan, kyvyttömiä näkemään asioita toisten kantilta. Howardin loputtomat vedonlyönnit, kanitusreissut ja lainat muuttuvat elokuvan mittaan häilyväksi; jokainen uusi vaihe Howardin naurettavissa juonissa kaivaa vain uutta kuoppaaa johon kaatua. Tämä on se mistä puhuin kun mainitsin elokuvan kuvaavan viimeisien vuosien tunnelmaa; poliitikot, julkkikset ja ihmiset yleisesti tuntuvat olevan joskus kykenemättömiä vain pysähtymään ja ajattelemaan, ja heidän yrityksensä ja puolustuksensa tuntuvat olevan kuin toiselta planeetalta. Uncut Gems on kuin mattoa vedettäisiin koko ajan jalkojen alta pois mutta et voi syyttää siitä kuin itseäsi, ja tiedän tasan tarkkaan miltä se tuntuu.\nPaljon tästä tunnelmasta syntyy myös leikkauksen, kuvauksen ja musiikin kautta. Elokuvassa on sekä pitkiä, yhtenäisiä ottoja että maanista, nopeaa editointia jotka molemmat tuovat omalla tavallaan paniikinomaista tunnelmaa elokuvaan, ja Daniel Lopatinin musiikki alleviivaa kokonaisuutta. Ensimmäinen asia mitä halusin tehdä nähtyäni elokuvan oli mennä ulos ja hengittää syvään. Uncut Gems on erinomainen trilleri, todellinen stressielokuva jota ei tee mieli nähdä uudestaan kovinkaan pian, vaikka se onkin taidolla tehty ja ehdottomasti Sandlerin uran parhaimpia tuotoksia. Ymmärrän täysin jos elokuvan piinaava maine ei houkuttele katsomaan sitä- suosittelen hyvin tyyntä mielentilaa, sillä se voi vain lisätä aiempaa ahdistusta - mutta jos Sandler on jättänyt aiemmin kylmäksi ja epäilet sen tähden lopputulosta, pelko pois. Uncut Gems antaa luotto tulevan kannalta sekä Sandlerin että Safdieiden suhteen, ja toivon että näen kaikki nämä nimet yhtä hienoissa projekteissa tulevina vuosina. Uncut Gems on nyt Netflixissä.


Hannu Anttila, 18, Nivala 1994 - MURHA.INFO\nViesti Kirjoittaja Albin » Su Marras 20, 2016 12:03 pm\nTästä tapauksesta kirjoiteltiin mediassa aikoinaan jonkun verran. Löytyi kuolleena myöhemmin, mutta koska ja mistä sitä en muista.\nHesarin arkistosta 13.10.1994 päivätty uutinen on ainoa tieto, jonka tapauksesta löysin\nNivalan poliisi etsii 24. syyskuuta kadonnutta Hannu Päiviö Anttilaa . Anttilaa on etsitty Nivalan maastosta ja vesistöistä tuloksetta.\nAnttila nähtiin katoamisiltanaan kello 22.30 terveyskeskuksessa. Kadonnut on 18-vuotias, keskipituinen ja hänellä on lyhyet vaaleat hiukset.\nHän käyttää pyöreitä silmälaseja. Kadotessaan hänellä oli yllään tummat farmarihousut, ruskea nahkatakki, punaharmaa kauluspaita ja tummat nahkasaappaat, joissa on suuret soljet.\nAnttilasta katoamisyönä tai sen jälkeen tehdyistä havainnoista pyydetään ilmoittamaan Nivalan poliisille numeroon 983-440154 tai lähimmälle poliisille.\nViesti Kirjoittaja mielikki » Su Marras 20, 2016 5:12 pm\nTästä voi olla juttua jo täällä.\nTämä mies joutui jonkun porukan toimesta pahoinpidellyksi!Katosi tk.sta.\nLöytyi myöhemmin hukkuneena.Huhu kertoo tämän pahoinpitely porukan löytäneen Hannun samana yönä .Kerrotaan että olivat kerskuneet murhanneensa Hannun.Murhaksi tätä ei saatu todisteiden puuttuessa.\nSe joukkio kyllä pystyy murhaan ,sen verran sekoa ovat.\nSen verran vielä lisäystä,piru on jo hakennut tästä joukkiosta jo omansa pois!\nViesti Kirjoittaja VoDKa » Su Marras 20, 2016 5:34 pm\nGoogleen kun laittoi site:murha.info Hannu Anttila niin tuli tulosta (mutta ei omaa ketjua).\nSonja S. kirjoitti: "Nivalassa syyskuussa pahoinpidelty edelleen kateissa\nLöytyikös hän kuolleena? "\nJepulis. Muistan tämän tapauksen erittäin hämärästi, kun kyseisessä kyläpahasessa asuin parikymppiseksi, joka "kaupungiksikin" muuttui muistaakseni 1992.\nÄiti tästä mainitsi, kun olin alle 10 vuotias. Minun muistaakseni tämä kannuslainen nuorukainen löytyi Pidisjärvestä, kun jäät sulivat. Minulla on oikeasti sellainen muistikuva, että nuorukainen olisi mahdollisesti viety Pidisjärven rantaan ja dumpattu jäiden alle. Elävänä, tai kuolleena.\nOlen usein tästä yrittänyt etsiä tietoa, ja onko tekijä/tekijät koskaan jääneet kiinni, ja onko tämä jäiden alle erittäin raa'alla tavalla toteutettu skenaario ollenkaan edes totta.\nMuistelen tosiaan, että kossit olisi jäiden sulettua samana vuonna -95, tai seuraavana vuonna -96 havainneet tämän ruumiin Pidisjärven, tai siihen yhdistyvät Kalajoen vesirajasta. Varmaan aika ikimuistoinen fiilis jäänyt tuosta "löydöstä".\nEdelleen muistelisin, ettei tekijöitä koskaan ole saatu kiinni, tai ainakaan kukaan tunnustanut, jos on kuulusteluihin joutunut. Todisteita ei ole lienee ollut, eikä tuolla nivalassa pahemmin jengiä esim. Pidisjärven rannalla keskitalvella hengaile, vaikka kyseisenä katoamisiltana on ollut Tuiskulassa (paikallinen menomesta, jossa on mm. Metallica, sekä Motörheadkin joskus esiintynyt), tämän takia mielenkiinto onkin kova, koska vietin paljon aikaa lapsuudessa ja nuoruudessa Tuiskulassa, nuorempana harrastusten parissa ja myöhemmin kännätessä... Harmi sinällään, että hyvä mesta "kuoli" 2000-luvun alulta lähtien pikku hiljaa, eikä siellä taida enää olla mitään bänditoimintaa. Omistaja kun vaihtui, niin paikka alkoi rapistumaan saman tien...\nSori, jos tästä on jo aihe, mutta en ole kyllä googlaamallakaan löytänyt, kuin pieniä palasia, jotka eivät paljasta mitään. Samoissa teksteissä mainittiin myös jostakin paikallisesta lentopalloilijasta, ja hänen urakehityksestään...\nTämä ei liene kuitenkaan selvittämättömiin henkirikoksiin lukeudu, koska epäillyt eivät koskaan ole jääneet kiinni, tai sitten todisteita ei vain yksinkertaisesti ole tarpeeksi. Mikä lie sitten mahdollisen tekijän, tekijöiden omatunto näinä reiluna parinakymmenenä vuotena, mitä teosta on kulunut?\nTeksti hieman epäselkeää, kun vuorokauden valvoneena raapustelen. Siitä pahoitteluni.\nViesti Kirjoittaja Albin » Su Marras 20, 2016 9:18 pm\nAihetta olikin tosiaan käsitelty aikaisemminkin, en vain foorumin omalla haulla löytänyt. Uutinen Anttilan löytymisestäkin löytyi Hesarin arkistosta, kun venytti aikahaarukkaa pidemmälle. Sen verran oli itsellänikin tiedossa, että tapaukseen epäiltiin liittyvän jotain rikosta. Yksi pääepäillyistä kuoli 10 vuotta myöhemmin välienselvittelyssä.\nHelsingin sanomat 27.4.1995\nNivalassa syyskuussa kadonnut kannuslainen 18-vuotias Hannu Anttila on löytynyt kuolleena. Kaksi poikaa löysi ruumiin Pidisjärvestä Nivalasta tiistaina illalla.\nRuumis löytyi uimarannan kohdalta noin 200 metrin päässä rannasta. Se oli osittain sulaneen jään alta näkyvissä.\nAnttila oli katoamisiltanaan ryöstetty ja pahoinpidelty Meskuksen kaarihallin lähettyvillä. Hän oli onnistunut pakenemaan ja hakeutunut Nivalan terveyskeskukseen. Sen jälkeen Anttila oli kadonnut jäljettömiin.\nAnttilan löytämiseksi tehtiin laajoja maasto- ja vesistöetsintöjä aina lumentuloon saakka.\nRuumiin oikeuslääketieteellisissä tutkimuksissa pyritään selvittämään, onko ryöstöllä ja kuolemalla yhteyttä keskenään. Ryöstöön syylliseksi epäiltynä oli vangittuna viisi henkilöä\nViesti Kirjoittaja mielikki » Su Marras 20, 2016 10:25 pm\nTätä tapausta käsiteltiin aikanaan poliisi-tv.ssä. Oli kadonneet osiossa.\nTekijöistä sen verran että päätekijäksi epäiltiin naista!Näin kyliltä kuultuna.\nOma mielipiteeni on että murha tämä on.Oli se roskasakki etsinyt Hannua kyliltä.Todisetusti.\nOvat jopa kerskuneet,miten murha tehtiin.\nOnneksi ovat nyt( suurin osa)pää pirunsa hoivissa.Hiilen tallaus porukoissa Sakke Pirrojensa kanssa.\nViesti Kirjoittaja kiekkomies78 » To Elo 01, 2019 2:28 am\nmielikki kirjoitti: Tästä voi olla juttua jo täällä.\nItse olin tuolloin tapahtuma aikaan pian 16vuotta täyttävä paikkakunnalla asunut nuori ja muistan tämän tapauksen hyvin ja itsellä on muutenkin hyvä muisti muistan lapsesta saakka asioita todella hyvin jne\nMuistan hyvin kun menin tapahtumasta seuraavana päivänä polkupyörällä Nivalan keskustaan siine päästyäni näin taksiaseman kohdalla jo pidemmältä ajalta tutuksi tulleen silloisen taksikuskin (joka nykyään edesmennyt) oli tuttuun tapaansa ulkona autonsa luona jota tuli useinkin siinä samassa paikassa jututettua hän siinä mulle sitten kertoi että eräs mies oli käynyt häneltäkin kysymässä että tämän miehen poika ei ole tullut kotiin eilisen illan jälkeen täältä Nivalasta itse olin siinä vaiheessa vielä täysin tietämätön koko jutusta tämä tuttu taksikuski myös kertoi siinä samalla että oli sanonut tälle miehelle että olisiko se löytänyt jonkun tytön ja mennyt hänen luokse yöksi johon mies oli vastannut että yleensä poika on kyllä ilmoittanut jos ei yöksi kotiin tule ja eikä se juuri sellaista muutenkaan harrasta.\nSiinä sitten aikansa juteltiin ja itse lähdin käymään tuttuun tapaan kioskilla josta ostin usein irto karkkia tai limua siellä myös myyjäkin otti aiheen puheeksi ja kysyi minulta että olenko nähnyt silmälasi päistä poikaa joka oli edellsinä iltana kadonnut.\nKun uusi viikko sitten alkoi niin olin menossa sitten treeneihin tai kouluun niin lähes jokapäivä kuului helikopterin ääni kun poikaa etsittiin pitkin Nivalaa.\nKatoaminenhan oli tapahtunut siten Nivalan keskustassa että tämä Hannu Anttila oli ollut kavereiden kanssa liikenteessä ja olivat menneet Nivalassa Rinki nimiseen baariin joka sijaitsi S-markettia vastapäätä jonka jälkeen paikka on myös tunnettu myöhemmin nimellä Rio Grande muut olivat päässeet baariin sisälle mutta Anttila ei jolla ei ilmesesti ollut papereita mukana kun niitä oli kysytty ja hän oli sitten yksin jäänyt baarin pihaan ja siitä sitten oli mennyt tien varteen ja liftannut kyydin yrittäessään mennä tuiskulaan autoon päästyään Anttilalle ja muille olleille oli ilmeisesti tullut jostain riitaa ja auto oli ajanut Nivalan keskustasta hieman syrjemmälle lukion kohdille jossa sijaitsi tai sijaitsee edelleenkin tämä vihreä pieni kaarihalli jonka kohdalla tämä Anttila pahoin pideltiin sekä ryöstettiin. Tuosta en ainakaan itse koskaan silloin kuullut että tätä Anttilaa oli joku porukka etsinyt ja ainakin tapahtuman aikaan pidettiin onnettomana sattumana että Anttila juuri pysäytti juuri sen auton jonka porukka sitten hänet pahoinpiteli.\nMuistan hyvin tuon poliisi tv:n jakson jossa tätä Anttilan tapausta näytettiin ja tunnen myös hyvin sen henkilön joka esitti tätä Anttilaa siinä videolla jonka isä toimi niihin aikoihin poliisina niitä muita henkilöitä en tuntenut joita siinä videolla oli esittämässä asian osaisia.\nIlmeisesti terveyskeskuksesta lähdettyään Anntila oli mennyt viereiselle kokkolantiellle liftaamaan kyytiä Kannukseen tai jossain muualla oli törmännyt taas ikäviin ihmisiin jotka olivat sitten hänet heittänyt jokeen kuoppasillan kohdalta. Suuri ihme ei ole se ettei todisteita uuri ole ollut tms kun ajatellaan sitä aikaa miten kuinka pimeä se kokkolantien siihen aikaan siinä kohdalla vielä kun katuvalotkin loppui melkein heti kun terveyskeskuksen kohdalta ajettiin kokkolan suuntaan itse tuli monesti sitä tietä hiukan myöhemmin pyöräiltyä kun eräs ystäväni muutti välikyläntielle ja tuli mentyä myös usein pimeällä sinne pyörällä niin oli se kyllä pimeä paikka.\nKolme pikku poikaahan sen Anttilan sitten löysi pidisjärven uimarannalta kun olivat menneet leikkimään sinne kun rannassa oli ollut vielä jäätä ja se yksi niistä pojista oli yhtä-äkkiä havainnut kenkkän sieltä sohjon seasta olivat sitten menneet yhden niitten pojan kotiin kertomaan mitä olivat löytäneet ja sitten oli pojan isä lähtenyt paikan päälle joka sitten oli soittanut viran omaiset paikalle. Muistelen että yksi näistä pjista oli erään tuttuni pikkuveli.\nTämä tapaus on ollut varmasti opettavainen monelle siihen aikaan kun lähdetään porukalla liikenteeseen niin huolhditaan myös kavereista ja siitä ettei ketään jätetä yksin varsinkin kun tiedetään että väkeä on paljon liikkeellä ja on pimeää. Sen ajan Nivala oli kyllä tosi vilkas paikka lauantai iltana kun Tuiskula veti sen 1000-2000 ihmistä ja sitten kun otetaan paikalliset ravontolat mukaan niin kyllä väkeä riitti kun aatellaan että puustellikin veti sen 800 henkeä parhaimmillaan jonne myös tuli väkeä hiukan kauempaa niin olihan se melkoinen väkimäärä mikä Nivalan keskustan tuntumassa yhden lauantai illan aikana liikkui.\nItse en noihin mahdollisiin tuomioihin tms ota kantaa mitä tuostakin on sitten tullut joillekin vai onko mitään. Kyllä se pöly tuosta jutusta laskeutui aika nopeasti kun etsinnätkään eivät tuottaneet tulosta ja itsekkin tuli keskityttyä enimmäkseen urheiluun noihin aikoihin ja enpä minä siellä tuiskulassa itse paljoa käynyt muutaman kerran 17vuotiaana kävin jotain bändiä katsomassa jos joku kiinnostava sattui olemaan tai oli aikaa.\nViesti Kirjoittaja kiekkomies78 » To Elo 01, 2019 2:31 am\nVoDKa kirjoitti: Googleen kun laittoi site:murha.info Hannu Anttila niin tuli tulosta (mutta ei omaa ketjua).\nViesti Kirjoittaja Jaguaari » To Elo 01, 2019 2:16 pm\nAnsaitsi tulla julkaistuksi nämä pahoinpitelijät nimeltä, josko alkaisi silmukka kiristymään...\nViesti Kirjoittaja kiekkomies78 » To Elo 01, 2019 6:45 pm\nViesti Kirjoittaja Jaguaari » Pe Elo 02, 2019 10:45 am\nEi tietoa. Sama kiinnostaisi kovasti.\nViesti Kirjoittaja kiekkomies78 » Pe Elo 02, 2019 8:24 pm\nJaguaari kirjoitti: Ei tietoa. Sama kiinnostaisi kovasti.\nTaisi mysteeriksi jäädä itse en ainakaan juttuja silloin lukenut kovinkaan paljon kun pöly tämän tapauksen tiimoilta laski kun miestä ei mittavista etsinnöistä huolimatta löydetty sen syksyn aikana ja sittenhän ne ala-aste ikäiset pojat olivat havainneet siellä uimarannalla että jään seasta näkyi jalka seuraavana keväänä ja järvihän oli jo silloin osittain sulana. Muistatko sen että heitettiinkö hänet oikeasti sinne jokeen siitä kuoppasillalta josta sitten oli virta ja jäiden lähtö ilmeisesti hänet kuljettanut sinne uimarannan läheisyyteen?\nViesti Kirjoittaja Jaguaari » La Elo 03, 2019 12:43 am\nJoku on luultavasti avautunut teosta, luulisin.. Kumpa tämä nousisi taas esiin ja joku puhuisi.\nViesti Kirjoittaja kiekkomies78 » Su Elo 04, 2019 3:00 am\nViesti Kirjoittaja Jaguaari » Ma Elo 05, 2019 11:49 pm\nNimiä vaan rohkeasti, niitä voi tänne kyllä laittaa. Se on muutenkin lähes ainoa tapa että alkaa homma etenemään ja tunne syyllisille ettei tämä ollutkaan tässä.. Joku puhuu vielä. Kuollut ansaitsee oikeutta, kuten surevat omaiset.


Yle teki hiljattain todellisen kulttuuriteon, kun se julkaisi 70-luvun lopun suurtuotannon Sodan ja rauhan miehet kokonaisuudessaan uusintana Yle Areenassa. 10 painavaa jaksoa Suomen historian dramaattisista vaiheista keväästä 1938 aina vuoteen 1941 ja jatkosotaan saakka.\nSarja sekoittaa taiten faktaa ja fiktiota, dokumentaarista aineistoa ja näyteltyä.\nTv-sarjan ohjaaja Matti Tapio oli kerännyt aineistoa sarjaansa varten koko 70-luvun, ja sai ohjelmaideansa läpi, vaikka Yleisradion johtokin suhtautui hankkeeseen epäluuloisesti.\nEikä sarjan tekeminen todellakaan ollut itsestään selvää. Ensimmäinen jakso nähtiin 1978, jolloin elettiin vielä vahvasti Kekkosen ja Neuvostoliiton aikaa YYA-hengessä.\nSarjan vastaanotto olikin aikanaan ristiriitainen: palautetta tuli puolesta ja vastaan. Aiheen arkaluonteisuudesta kertoo sekin, että Neuvostoliiton suurlähettiläs Vladimir Stepanov hiiltyi sarjasta ja totesi sen olevan Neuvostoliiton törkeätä häpäisyä. (Yle Elävä arkisto, 9.11.2017)\nOlen ennättänyt itse nyt jaksoon 7, jonka päätteeksi saadaan aikaan rauha raskaine ehtoineen: talvisota kuitenkin loppuu. Viime tinkaan, sillä rintamalla ollaan helisemässä.\nSarja antaa kuvan siitä, miten talvisotaan ajauduttiin. Neuvostoliitto pyrkii neuvottelutulokseen Suomen hallituksen kanssa vaihtoehdoista turvata Leningradin puolustus jo keväästä 1938 saakka. Neuvottelut ajautuvat lopulta umpikujaan marraskuussa 1939: Suomi ei taivu missään vaiheessa keskeisiin alueluovutuksiin eikä -vuokrauksiin.\nOsalle ministereistämme talvisodan alkaminen marraskuun lopulla tulee silti yllätyksenä, ja sitä pidetään vain Neuvostoliiton neuvottelutaktiikkana.\nOsa jatkaisi sotaa vielä maaliskuussa 1940. Osa näkee, että rauha on pakon sanelema. Suomi on jäänyt lopulta yksin. Maailmalta sataa myötätuntoa, mutta ei tekoja.\nTv-sarjassa on laaja kattaus aikalaisia äänessä. Näistä keskeisin on vuorineuvos Johan Nykopp, joka toimi sihteerinä Suomen neuvotteluvaltuuskunnassa ennen sotaa sekä rauhanneuvotteluissa. Näkijä ja kokija kertoo vastustamattomasti vaikeista hetkistä.\nOnpa kameran eteen on saatu myös Isänmaallisen kansanliikkeen kansanedustaja (1939-40) Paavo Susitaival, joka lähti talvisotaan: hän taisteli everstiluutnanttina Suomussalmen suunnalla.\nSarja on myös oman aikansa johtavien suomalaisten miesnäyttelijöiden juhlaa. Keijo Komppa on kuin ilmetty Juho Kusti Paasikivi. Risto MäkelänVjatsheslav Molotov on kuin piru itse. Elokuvaohjaaja Mikko Niskasen Stalin on hyytävän uskottava.\nKuten nykyisin on tapana sanoa: vahva suositus.\nTulee väistämättä mieleen, voisiko vastaavanlaisia satsauksia kotimaiseen tv-tuotantoon tehdä tänäkin päivänä? Jätettäisiin vastaavasti jotakin vähäpätöisempää tekemättä.\nMuokattu 21.11.2017 kello 9:30: Korjattu vuosilukuvirhe.


Ronya esittää Vieraana-sarjassa Spell-biisinsä.\nRonya oli vasta teini-ikäinen solmiessaan levytyssopimuksen monikansallisen levy-yhtiön kanssa. Yhteistyö jäi vain yhteen levyyn. Viime vuoden lopulla ilmestynyt toinen albuminsa Tides julkaistiin kotimaisen lafkan kautta ja levyltä löytyy myös Vieraana-sarjassa esitetty Spell-kappale. Inspiraatio biisin levyversiota riisutumpaan sovitukseen löytyi yllättävältä taholta.


”Keskity sinulle tärkeimpiin asioihin ja nauti matkasta!” - Mimmit koodaa\n29.4.2020 · Blogi, Uratarinat · Milja Köpsi\nUruguay – Suomi – maailma\nAvoin ja sosiaalinen Marcia Villalba, 35, on Developer Advocate Amazon Web Servicesillä (AWS). Marcia on alun perin kotoisin Uruguaysta, ja nykyään hän asuu Suomessa aviomiehensä ja kaksivuotiaan tyttärensä kanssa. Marcia sai ensimmäisen tietokoneensa kuusivuotiaana hänen isänsä päättäessä, että koodaaminen oli tärkeää – Marcia aloitti koodaamisen hyvin aikaisin aluksi erilaisten pelien parissa. Hän vain pelasi ja piti hauskaa huomaamatta, kuinka paljon hän samalla oppikaan. Hänen vanhempansa ovat olleet aina todella suurena tukena, ja he viettivät perheen kesken hetkiä pelaten yhdessä pelejä. Internetin myötä Marcia oppi HTML:n perusteet sekä rakentamaan verkkosivuja – hän rakensi ensimmäisen verkkosivunsa 12-vuotiaana. Marcia on aina ollut hyvä englannissa, joten hän käänsi Backstreet Boysin kappaleiden sanoituksia englannista espanjaksi ensimmäisille sivuilleen ystäviään varten, jotka eivät ymmärtäneet alkuperäisiä sanoituksia. Hänellä oli myös ensimmäisten joukossa omalla nimellään varustettu verkkotunnus. Marcia on aina tuntenut itsensä hyvin nörttimäiseksi, ja kesäisin muiden pyöräillessä kylälle, hän jäi mieluummin opiskelemaan ja kehittämään taitojaan Visual Basic -kurssin parissa. Hän löysi ensimmäisen työpaikkansa kertoessaan naapurilleen osaavansa koodata; hän rakensi myymälän inventaariojärjestelmän naapurinsa yritykselle. Ensimmäisen ohjelmistonsa Marcia myi 16-vuotiaana. Lukioaikoinaan hän korjasi tietokoneita ja verkkosivuja, ja myöhemmin hän opiskeli tietojenkäsittelytiedettä yliopistossa. Kuten Uruguayssa on tapana, hän työskenteli kokopäiväisesti päivisin ja opiskeli iltaisin.\nMarcialla ei ollut koskaan ollut mahdollisuutta matkustaa ennen opiskelijavaihtonsa koittamista. Marcia halusi nähdä jotakin erilaista, ja matkapuhelinten suosion kasvaessa ja niiden näyttäessä olevan tietojenkäsittelyn tulevaisuus, hän kiinnitti huomiota Nokiaan. Marcia haki ainoastaan suomalaisiin yliopistoihin pitäen mielessään tavoitteensa suorittaa työharjoittelunsa Nokialla, ja hän tuli valituksi ensimmäiseen vaihtoehtoonsa: Aalto yliopistoon (entinen Teknillinen korkeakoulu/TKK). Tammikuussa 2009 Uruguayssa oli kesä ja todella kuuma, kun Marcia astui ensimmäistä kertaa koskaan lentokoneeseen suunnatakseen Suomeen. Kun hän saapui Helsinkiin, oli ulkona todella pimeää, ja hänen ensimmäinen ajatuksensa oli, että tässä maassa on todella paljon hiekkaa – vain ymmärtääkseen, että se olikin lunta. Ympärillä oli lumimyrsky, ja kaikkialla oli todella paljon lunta – hän ei ollut koskaan aikaisemmin nähnyt niin paljoa lunta. Lentokentällä ei ollut paljoa ihmisiä, eikä Marcialla ollut matkapuhelinta, joten hän ei onnistunut saamaan avainta opiskelija-asuntoon – hän nukkui ensimmäisen yön lentokentällä. Oli haastavaa ja surullista, ettei kukaan ollut häntä vastassa, kun hän ei tiennyt, missä hän oli tai minne mennä. Myöhemmin ollessaan vaihto-oppilaiden tuutorina Marcia haki heidät kaikki lentokentältä, sillä hän ei halunnut kenenkään tuntevan samalla tavalla kuin hän oli tuntenut. Marcia opiskeli suurimman osan maisterikursseistaan vaihto-opintojensa aikana, ja hän jäi Suomeen viimeistelemään tietojenkäsittelytieteen maisterin tutkintonsa, kirjoittaen graduaan työskennellessään Nokialla.\nMarcia on työskennellyt useiden vuosien ajan IT-alalla monissa erilaisissa yrityksissä muun muassa ohjelmistokehittäjänä, testaajana ja arkkitehtina. Hän on työskennellyt IBM:llä konsulttina – oli todella hauskaa matkustaa ympäri maailmaa ja työskennellä kiinnostavien projektien ja ihmisten kanssa. Marcia on työskennellyt useita vuosia myös Roviolla, jossa hän nautti suuresti erilaisten projektien ja pelien parissa työskentelystä. Huomatessaan pitävänsä opettamisesta ja mentoroinnista, Marcia alkoi jakaa tietoa ja videoita nettisivuillaan, ja lopulta hän perusti oman YouTube-kanavan. Muutamaa kuukautta myöhemmin hän alkoi saada positiivista palautetta ja ymmärsi, että ihmiset todella katsoivat hänen videoitaan säännöllisesti – hän oli luullut, että vain hänen äitinsä katseli. Marcia on todella yhteistyöhaluinen, ja hän jakaa mielellään tietämystään – yksi hänen tavoitteistaan on antaa ilmaista koulutusta niin monille ihmisille kuin mahdollista. Häntä pyydettiin myös hakemaan puhumaan konferenssiin uudesta teknologiasta 400 arkkitehdin eteen. Marcia oli aikaisemmin puhunut vain pienten ryhmien edessä, ja hän oli hermostunut niin monen ihmisen edessä puhumisesta, joten hän yritti sabotoida mahdollisuutensa hyväksytyksi tulemiseen – ja tuli valituksi puhujaksi joka tapauksessa. Hän löysikin itsensä Teksasista Yhdysvalloista 400 ihmisen edestä peläten tulevansa tuomituksi, mutta lopputulos olikin aivan päinvastainen; lopettaessaan hän tunsi itsensä maailman onnellisimmaksi ihmiseksi. Marcia sai paljon positiivista palautetta, ja häntä rohkaistiin puhumaan useammin – tästä alkoi hänen julkinen puhumisensa. Marcia tuli raskaaksi, ja hän vietti äitiyslomansa miettien, mitä hän haluaisi tehdä tulevaisuudessa. Hän matkusteli ympäri Eurooppaa yhdessä aviomiehensä ja vauvansa kanssa osallistuakseen erilaisiin konferensseihin puolentoista vuoden ajan. Lopulta hänet pyydettiin työskentelemään AWS:lle, jossa hän on työskennellyt nyt noin puolen vuoden ajan.\nOikeanlainen työkulttuuri on todella ratkaisevassa asemassa\nAmazon Web Services (AWS) on Amazonin pilvipalveluyritys, joka tarjoaa todella laajan palveluvalikoiman aina tallennuspalveluista ja verkkopalveluista koneoppimispalveluihin ja sovelluspalveluihin saakka, you name it! AWS:n tavoitteena on ”mahdollistaa jokaisen kehittäjän koneoppiminen”. Marcia arvostaa sitä, että AWS todella kuuntelee asiakkaitaan ja tarjoaa palveluita juuri heidän tarpeisiinsa. AWS Lambda tarjoaa yksinkertaisen keinon siirtää koodia pilveen sekä luo pääsyn uskomattomien alustojen hallinnointiin ja ajatusten jakamiseen ilman erityistä tietämystä – on todella mahtavaa, että jokainen voi jakaa ideoitaan pilvessä! Tulevaisuuden hyödyntäminen ei edellytä asiantuntijuutta tai suurta määrää rahaa – se on saatavilla kaikille, kaikkialla, ja vain pilvi on rajana! AWS:llä on monia erilaisia alueellisia- ja asiantuntijaedustajia ympäri maailman. Marcia on pohjoismainen Developer Advocate, joka kuuntelee ja keskustelee paikallisten kehittäjien ja AWS:n käyttäjäryhmien kanssa auttaakseen heitä kasvamaan ja menestymään. Hän osallistuu myös moniin konferensseihin, tapahtumiin ja työpajoihin. Täysin etänä toimiva tiimi toimii todella hyvin, sillä kaikki tapahtuu verkossa, ja Marcia pitää siitä, että AWS on täynnä erilaisista kulttuureista olevia, erilaisia ihmisiä.\nMarcia on todella sosiaalinen ihminen, ja hänelle arvojen jakaminen yrityksen ja työkavereiden kanssa on ratkaisevassa asemassa. Hän on oppinut kokemuksensa kautta, että ihmiset, joiden kanssa työskentelet, ovat yhtä tärkeitä kuin itse palvelu. Vääränlaisten ihmisten kanssa työskentely voi saada sinut tuntemaan olosi surulliseksi ja yksinäiseksi, mutta oikeanlaisten ihmisten kanssa työskentely voi saada sinut tuntemaan, että olet turvassa sellaisten ihmisten kanssa, joihin voit luottaa, ja yksinkertaisesti olla oma itsesi, jolloin voit keskittyä luomiseen ja innovointiin, pitäen hauskaa ja rentoutuen. Marcialla on tapana pyytää voivansa tavata niin monta ihmistä kuin mahdollista jo haastatteluprosessin aikana arvioidakseen, sopiiko yritys hänelle – aivan kuten yritys arvioi, sopiiko hän heille. Elämänkumppanin valintaan käytetään todella paljon aikaa, mutta todellisuudessa kollegojen kanssa aikaa saatetaan viettää jopa enemmän – joten miksei valita heitä yhtä huolella? Marcialla on mahtavia kollegoja, joista hän tunsi monia jo etukäteen julkisen puhumisensa kautta. AWS keskittyy enemmän kulttuuriseen yhteensopivuuteen kuin tarkkaan taitojen yhteensopivuuteen. Voit hyödyntää muuta tietokantoihin, viitekehyksiin ja pilveen liittyvää tietämystäsi, ja hyvässä tiimissä voit löytää mentorin oppimistasi nopeuttamaan. Kaikki on opittavissa. Paperilla täydellinen ehdokas ei aina ole täydellinen ehdokas käytännössä. Pidä huolta siitä, että arvosi kohtaavat yrityksen arvojen kanssa, sillä työkulttuurin luonne on todella ratkaisevassa asemassa. Teknisten ongelmien ratkaisu, jatkuva oppiminen ja tiedon jakaminen inspiroivassa, omiin arvoihin sopivassa yrityksessä on täydellistä!\nMarcia ajattelee, että kaiken saaminen on mahdotonta, mutta on tärkeää keskittyä niihin asioihin, jotka voit saada. Marcia ei tarvitse harrastuksia, sillä hänellä on kaikki, mitä hän tarvitsee – ja enemmän. Hänellä on unelmaura, hän matkustaa paljon, ja hänellä on ihana aviomies ja tytär, joita varten hän on aina tarvittaessa lähellä. Yhdessä ollessaan he ovat todella läsnä ja luovat unohtumattomia muistoja käymällä puistoissa, leipomalla kakkuja, piirtämällä, pelaamalla ja lukemalla. Voit olla sekä äiti että menestynyt urallasi – tasapainon löytäminen on avainasemassa. Marcia arvostaa todella paljon aviomiestään, joka on mahdollistanut tämän kaiken olemalla läsnä oleva aviomies ja isä sekä tukemalla häntä hänen unelmissaan. Matka on ollut todella mielenkiintoinen – ja se on vasta alussa. Pidä kiinni ja ole onnellinen kaikesta siitä, mitä olet ja mitä sinulla on, ja nauti matkasta! Älä vertaa itseäsi muihin, vaan itseesi; vain sinä tiedät koko tarinasi ja polkusi, ja voit nähdä henkilökohtaisen kehityksesi sekä saavuttaa tulevaisuuden unelmasi! Marcia jatkaa rakastamiensa asioiden parissa toimimista, mutta hänellä ei ole aavistustakaan siitä, minkälaisia uskomattomia mahdollisuuksia tulevaisuudella on tarjottavanaan – aika näyttää. Hän on avoin erilaisille mahdollisuuksille, ja kurinalaisena ihmisenä hän todella panostaa oppimiseen. Marcia tarvitsee erilaisia haasteita, näkökulmia, ihmisiä, monimuotoisuutta – erilaisilla ihmisillä on erilaisia, inspiroivia tarinoita kerrottavanaan. Marcia on mentoroinut useita naisia tulemaan julkisiksi puhujiksi, ja hän sanoo aina, että ”Sinun ei tarvitse olla asiantuntija voidaksesi kertoa tarinasi, mutta jakamalla näkökulmasi saatat inspiroida tulevia asiantuntijoita!”\n« ”Focus on what’s most important to you, and enjoy the ride!” ”On mahtavaa, kun IT-alalla on aidosti auttamishaluisia ihmisiä!” »


Perjantain vanhat: Leikitäänkö Kyröä? – E2O\nelämä, kyrö, perjantai, perjantain vanhat\nSitä nämä nimihommat tupsahtivat mieleeni, kun Mörköä etunimiehdokkaaksi oltiin mediassa pohdiskelemassa. Mörkö Kyrö, kaunista.\n//// Kyllä se on elämä hieno asia, ja opehuoneen sohva. Aina voi oppia uutta ja oivaltaa asioita ihan uudelta kantilta. Tänään tämmöinen välähdys syntyi opehuoneen vihreillä sohvilla. En ole koskaan aiemmin miettinyt sukunimeni perimmäistä tarkoitusta. Sukunimeni, joka ei suoraansanottuna ole mielestäni kovinkaan kaunis, Kyrö. Teinipoikana joku kaveri keksi, että muutamaa kirjainta muuttamalla se taipuukin suomen kielen rumimmaksi sanaksi. Jep, jep, juuri siihen, joka saattaa ilmestyä otsaan liikenneruuhkassa tai kassajonossa, edellä olevan maksaessa kolikoilla ja pahimmassa tapauksessa persimonitkin on unohtunut punnita. Kyrö ottassa.\nKyröjä on lähihistoriassa ollut lehtien palstoilla hyvinkin kirjavilla suorituksillaan. Kari-Pekka veti niinsanotusti omaa hiihtoa Lahdessa vuonna 2001. (ei sukua) Heidi nappasi Seinäjoen Tangomarkkinoiden kakkossijan vuonna 1993 ja lauloi nuoresta iästään huolimatta itsensä suomalaisten sydämiin. (ei sukua) Lähiaikoina ehkäpä suurin Kyröjen esilletuoja, hieman eri valossa on ollut Isokyröläinen yritys. Heidän brändinsä on nostanut sukunimeni suureen kukoistukseen. Vieraillessani kesällä heidän pääkallopaikallaan Isossakyrössä tunsin suurta ylpeyttä, että sukunimeni komeilee toimitilan seinässä, kaksi metriä korkeilla kirjaimilla.\nNiin, tänään tuli niillä vihreillä sohvilla puhetta siitä, että mitäs tuo Kyrö oikein mahtaa tarkoittaa? En ollut koskaan sitä selvittänyt ja Googlehan tiesi kertoa, että sanan vanha merkitys tarkoittaa kätköä tai piiloa, ainakin Ylitorniossa. Elämän suuri pieni oivallus siis tälle päivälle. Esko Sakari Kätkö. NakkiKyrö. Esko Sakari Piilo. Leikitäänkö Kyröä? GeoKyröily. Kyrö on muuten leikki, joka säilyttää suosionsa takuuvarmasti vuodesta toiseen. On myös yksi tyttäreni ehdottomia suosikkileikkejä. Pikkupoikana menin niin hyvään kyröön, ettei veljeni ja serkkuni löytäneet minua kahteen tuntiin. Siellä kökötin mummolan yläkaapissa sikiöasennossa toista tuntia. Ilman huutelua ja potkimista olisivat muut Kyröt minut sinne kyröön jättäneetkin. Kyllä minä niin mieleni pahoitin siellä komerossa istuessa. (sukua ja toinen ”etsijöistä”)\nNimi, se on jotenkin niin itsestäänselvä asia, ettei sitä oikein ikinä sen enempää pohdiskele. Onneksi tuli puheeksi, niin osaapa sitten seuraavalla kerralla kertoa mitä se Kyrö oikein mahtanee tarkoittaa. Sukunimeni on myös ulkomailla aika hankala kirjoitettava ja aikanaan hotellikortissa lukikin Esco Kirde. Esko ceellä, olisiko siinä uusi hittinimi? Miksi muuten aina Fafasissa (hyvin kansainvälinen ravintola, jossa kassalta huudetaan nimi annoksen ollessa valmis) heidän kysyessä nimeäni muutun silmänräpäyksessä oman elämäni kosmopoliitiksi ja väännän nimeni jotenkin näin: Escou. Se on Esko, Esko Kyrö.\nMene kyröön, minä lasken!\nOletteko tutustuneet oman sukunimenne alkuperään?\n// Lähde: Google -> vastaukset.fi // ////


Keskustelu - JOKU valmistelee tosissaan kulttuurien sotaa | Historia, kulttuurit ja yhteiskunta | Tiede\nJOKU valmistelee tosissaan kulttuurien sotaa\nklo 18:18 | 12.2.2006\n"Brittisotilaat pieksivät Irakin teinejä" ( TV )\nMikä on motiivina tällaisten uutisten,totta tai ei, julkaiseminen\njuuri nyt, kun ääri-islamistit hyppivät raivona jo ennestään ???\nEnsi viikolla taas biljoona rättipäätä ulvoo tukka putkella ....\nKuka, mitä, missä, milloin haluaa tätä ?\n( henkilökohtaisesti minulla ei ole mitään sitä vastaan, että "Nokian\nnuoriso-ohjaajaa" käytetään kurin palautukseen, valitettavan\nharvoin meillä. Kun nuo rahankerjääjät parisen vuotta sitten\npuhelimitse yhtenään halusivat rahaa "aseman lapsille", eli noille\nparimetrisille somalinroikaleille, jotka ryöstivät, raiskasivat ja\nhakkasivat siellä ihmisiä, tapasin vastata, että kiitos, minulla on\njo lahja "aseman lapsille" , alumiininen pesäpallomaila autoni\ntakakontissa .... pääsin eroon puheluista aika äkkiä .. )\nklo 18:20 | 12.2.2006\nUuno Turhapuro-elokuvien Riitta Väisänenkin näyttelee paremmin,\nkuin videolla olevat sotilaat.\nklo 19:22 | 12.2.2006\nTämä(kin) paljastunee kuuluvaksi samaan sarjaan "raiskauskuvien" ja Al-Durran tapauksen kanssa.\nVaan arvatkaapa, tiedotetaanko asiasta muslimimaissa, kun filminpätkät varmistuvat feikiksi...\nklo 21:01 | 12.2.2006\nOlen kieltämättä aika huolestunut maailman tilasta... Kaikki tuntuu olevan menossa päin p-ttä yhtä aikaa: ympäristö, kansojen suhteet, lännen maahanmuuttajien suhteet alkuperäisväestöön... Ainoa ilonaihe on tieteen monet edistyaskeleet viime vuosina!\nIslamin ääriaineksen piirissä usko johonkin suureen yleiseen sotaan lännen ja islamin välillä tuntuu elävän vahvana. Ja kyseessä on nimenomaan joidenkin islamilaisten valtioiden virallinen politiikka: ei lähes lukutaidoton, sensuurin pussissa pitämä rahvas muutoin älyäisi mennä kadulle riehumaan juuri tiettyyn aikaan. Eikö teitä koskaan ihmetytä, miksi monet terroristit tiedetään Saudi-Arabian rahoittamiksi (ei todellakaan esim. Al-Qaidalla ole yksinään varoja laajaan toimintaan), mutta asiasta ollaan aina oltu kuin kusi sukassa? Siksikö, että kyseessä on kuitenkin Profeetan synnyinseudut? Vai pelkästään siksi, että se on suurin öljyntuottaja? Saudi-Arabian hallintojärjestelmä ainakin on yksi maailman diktatuureista/oligarkioista, ja siellä on paljon köyhiä joille uskonto on ainoa tarkoitus ja lohtu.\nklo 21:07 | 12.2.2006\nTämä(kin) paljastunee kuuluvaksi samaan sarjaan "raiskauskuvien" ja Al-Durran tapauksen kanssa\nEipä uudelleenkirjoiteta historiaa. Raskauttavin Abu Ghraib -kuvamatsku oli aitoa, ainoastaan muutamat brittisotilaita esittävät kuvat feikkejä.\nVideopätkän yksikään 42:sta potkusta ei voinut satuttaa ketään,\nverrattavissa humalaisten kaverusten leikkitappeluun perjatain yössä.\nSotilaiden käyttämät pamput olivat pomppulinna-materiaalia\n-suora isku päähänkin olisi aiheuttanut vain pientä kihelmöintiä poskella.\nTeimme lapsena paljon uskottavampia tappeluvideoita.\nklo 12:40 | 13.2.2006\nPekkon elokuvassa Rentun ruusu oli vielä huonompi tappekohtaus kun tuo uutisissa näytetty. Sellainen kohtaus missä ne tyhjentää baarin, saksassa muistaakseni. Vaikka siinä oli pääpäsmärinä suomen ehkä paras näyttelijä Esko Nikkari.\nMitähän mieltä ne uutistoimituksessa on tuollaisesta videosta vai ehtiikö ne edes katsomaan sitä?\nSamaan sarjaan, kulttuurien sotaan, menee USA:n sotilaiden "kidutus" kuvat. Kidutus sana menetti merkitystään kun naisten pikkuhousujen vetäminen päähän, kaulapanta, alastomuus, käsiraudat tms. luokitellaan kidutukseksi\nklo 12:50 | 13.2.2006\nNoin minuutin kestävältä nauhalta nämä demokratian ja vapauden sanansaattajat takoivat 42 iskua Irakkilaisiin. Demokratiaa(ja vapautta) edistettiin nyrkein, kepein ja patukoin. Yksi vapauttajista potki kuollutta(News of World lehden mukaan) Irakilaista kasvoihin kuvaajan nauraessa vapausnaurua ja kannustaessa muita.\nVuonna 2003 kolme brittisotilasta tuomittiin paikallisten pahoinpitelystä Bashran avustusleirillä.\nNämä tapaukset ovat todennäköisesti vain jäävuoren huippu. Tuskin läheskään jokainen "vapauttava" pahoinpitely tulee kuvatuksi ja ilmi.\nSe että sotilaat kuvaavat näitä pieksäjäisiä myöhemmin joukolla katseltaviksi kertoo toisaalta britti ja jenkkisotilaiden asenteista Irakissa.\nvideopätkä on ilmeisesti kuvattu pari vuotta sitten ja saa nähdä mihin tuokin jupakka nyt sitten johtaa. Videon aitous on ilmeisesti se ensimmäinen poliisitutkinnan etappi...(?)\nklo 13:18 | 13.2.2006\nEikö teitä koskaan ihmetytä, miksi monet terroristit tiedetään Saudi-Arabian rahoittamiksi (ei todellakaan esim. Al-Qaidalla ole yksinään varoja laajaan toimintaan), mutta asiasta ollaan aina oltu kuin kusi sukassa? Siksikö, että kyseessä on kuitenkin Profeetan synnyinseudut? Vai pelkästään siksi, että se on suurin öljyntuottaja?\nJuu, Saudien vientiöljy kattaa 17% kaikesta jenkkien tarvitsemasta öljystä, muistaakseni. Siitä 40% menee bensaan, jenkit kun tykkäävät törsäillä yksityisautoiluun hervottomia summia. Niin, kyllä saudit ovat melkoinen dekadenssin esimerkkimaa ihmioikeuksien suhteen. Kukaanhan ei silti ihmettele, miksi jänkit eivät ole heidän demokratian puutteestaan yhtään kiinnostuneita. Yllättävää.\nMiesten lukutaitoisuus on paikoin ihan OK tasoa Lähi-Idässä, naisten taas ei. Klassinen pattitilanne: patriarkaalinen miesvalta on osa paikallisen kulttuurin regressiota, johon taas vaikuttaa uskonnon sävyttämä perinne ja ulkopolitiikka kaikessa loistossaan. Jee jee.\nAnduril ei myöntäisi länkkärien tekevän vääryyksiä, vaikka olisi itse paikalla katsomassa.\nklo 14:23 | 13.2.2006\nVideon pikkupojat ovat paikallisia hengailijoita.\nSotilaat käyneet jo tutuksi.\nPojilla oli todella hauska päivä,\nkun tutut sotilaat ehdottivat että hei, tehdäänpä varoitusvideo\nkapinallisille, kuinka käy, kun meille v*ttuilee.\nPojathan ovat tietenkin aivan innoissaan.\nKuvauksen jälkeen pojat juttelevat haltioissaan kilpaa:\n"Vähä siistii näittekö miten meikä muka lensi ku Jack veti mua kierrepotkulla?"\nLisää uutta Abu Ghraib -matskua. Demokratia ja vapaus sen kun porskuttavat eteenpäin.\nklo 8:44 | 17.2.2006\nSama ajatus tuli mieleen minullekin kun katselin kuvia uutisista. Pari vuotta vanhojen kuvien julkaisemisen motiivia näinä päivinä ei voi kun ihmetellä.\nIlmiselvästi joku tarkoituksella kaataa bensiiniä liekkeihin.\nSekö ei riitä että niillä on uutisarvoa? Pitäisikö lehtien siis harjoittaa itsesensuuria ja jättää kertomatta amerikkalaisten sotarikoksista siksi, että se suututtaisi lisää muslimeja?\nKoska joku valopää kuitenkin keksii tämän, niin huomaa ero Muhammed-sarjakuviin. Niillä ei ollut MITÄÄN muuta arvoa kuin provokaatio.\nNo jaa, ei ne kuvat minusta enää kovin tuore uutinen olleet. Siksipä jäinkin miettimään, että miksi ne nostettiin takaisin uutisiin juuri nyt, kun islamilainen maailma kihisee raivosta jo valmiiksi.\nAikoinaan, kun kidutuskuvat olivat tuore uutinen, niiden julkaiseminen oli aivan paikallaan. Silloin niiden julkaisemisesta pidättäytyminen olisi ollut tuomittavaa itsesensuuria.\nRohkenen väittää, että nyt julkaistuilla uusilla kidutuskuvilla ei ollut MITÄÄN muuta uutisarvoa kuin provokaatio. Näen jälkilämmitetyt kidutuskuvat samanlaisena provokaationa kuin Muhamed -sarjakuvat.\nAsiaa ei muuta miksikään se, että nyt näytetyt kidutuskuvat olivat kenties ennennäkemättömiä. Saman asian kertausta ne olivat kuin aiemmin näytetyt kuvat.\nMutta kuka provosoi ja ketä ja missä tarkoituksessa?\nEniten huolestuttaa, että tää median päiden kääntäminen alkaa olla jo ihan selvää, ja silti missään ei länsimaissa reagoida. Ei taida ihmiset uskaltaa, mutta siitä on sitten seurauksena kyllä ihan Orwellimaiset kuviot. Miettikää nyt jos valtiojohto on yhtä hullua kuin esim. jenkeissä, ja sitten kun ne tajuavat, että kansalaiset eivät enää uskalla vastustaa niitä? Siitä seuraa tosi sumeilematonta menoa. Tosin mun mielestä sitä tää nykymenokin jo on.


Päivitetty 2022 versio uudella ISOLLA 1/1.8” kuvakennolla, 30 fps ruutunopeudella sekä uudella ja laajemmalla optiikalla sekä AI-tekoälyllä!\nMilesight AI Pro Bullet 8 MP 4K Ultra HD valvontakamera tarjoaa erinomaisen kuvanlaadun vaativiin kohteisiin. Sääsuojattu valvontakamera tuottaa terävää Ultra HD videota yöllä ja päivällä. Moottorisoitu zoom tekee kameran asentamisesta ja suuntaamisesta helppoa. Zoomin ansiosta kameralla näkee myös kymmenien metrien päähän.\nMilesight MS-C8262-FPC valvontakamera on varustettu nerokkaalla kiinnitysjalalla, jonka ansiosta kameran asentaminen on helppoa. Kaikki liitännät tulevat suojaan kameran sisälle, jolloin kameran ulkopuolelle ei jää häiritseviä johtonippuja. Kameran suuntaaminen on helppoa moottorisoidun zoomin avulla ja automaattitarkennuksen ansiosta kameran kuva on aina terävä.\nLinssin polttoväli: motorisoitu zoom 3.6 – 10.0 mm\nVirrankulutus: Max 11W / 13W IR päällä