"Автобус милосердя" для дітей з обмеженими можливостями :: Ідея Х від Nescafe\nавтор Анастасія Савицька\n"Автобус милосердя" для дітей з обмеженими можливостями\nДіти з особливими потребами, особливі діти, діти з обмеженими можливостями… Вони просто діти. Багато з них можуть навчатися і працювати. І точно можу сказати, що батьки кожної дитини хочуть бачити її щасливою і знати, що вони зробили все можливе і неможливе для цього. Таким дітям потрібне своєчасне лікування і постійна реабілітація. А їх батьками - підтримка. Дуже часто поїздки на процедури, реабілітаційні заняття, візит до лікаря стає не доступним для них. Що вже казати про якісь соціальні та культурні заходи. Це багато в чому пов’язане з відсутністю спеціально обладнаного транспорту. Щоб дати можливість дітям з особливими потребами розвиватися, інтегруватися в суспільство потрібен спеціалізований автобус. В ньому передбачений ліфт для підйому візків і місця для їх фіксації.\nДніпропетровська обласна благодійна організація "Сяйво веселки" існує з 2009 року. Одним з основних напрямків діяльності є допомога тяжкохворим дітям та дитячим медичним закладам. Тільки за 2012 рік адресну допомогу отримали 62 тяжкохворі дитини, з них 30% - діти, які не можуть пересуватися без сторонньої допомоги.\nНаприкінці 2012 року проведено декілька акцій зі збору коштів на «Автобус милосердя», зібрано 11 240,00 грн.\nПридбати автобус, обладнаний ліфтом для підйому візків та місцями для їх фіксації, який буде надавати безкоштовні послуги перевезення для дітей з особливими потребами та їх батьків.\nЦі кошти допоможуть придбати автобус та надати дітям з особливими потребами можливість розвиватися, навчатися, спілкуватися, бути частиною суспільства, відкрити для них нові обрії.


Що робити українцям? Мої маленькі кроки / Блоґ: Олександр Тверезий / ВКурсі.ком\nІ. Передмова. Можливі сценарії\nРосійський класик свого часу написав книгу під назвою «Што дєлать?», яка відображає природне занепокоєння суспільства у відповідний період його існування. Україна у вогні, бо люди дали задурити собі голови. Люди не відповіли на це запитання, а пішли за течією, там де найменший супротив. Але це стосується не всього і не всіх. Хтось бореться з дитинства і буде робити то до скону, бо певен, що ніщо крім смерти нас не спинить!\nЯ не класик і не російський, але я досить тривалий час переймався цим питанням. Хоча б для себе зрозуміти, що робити, і ще б для кількох друзів…\nП’ятий рік як я намагаюся отримувати інформацію з нормальних джерел: максимум якості, мінімум «води». Тематика дуже різна, дуже різні автори. Зрештою, у мене сформувалася деяка (перехідна) відповідь, навіть кілька варіантів:\n1) Завмерти і перечекати лиху годину. Суспільство за замовчуванням не завмре, а ось окремий індивід з легкістю. Розмито? Знаю, тому поясню. Є таке явище як «ефект метелика». Суть: маленький вплив може призвести до кардинальних змін чи непоправних наслідків. Наприклад, убивство президентів чи очільників суспільно-політичних течій. Тобто, коли ми щось робимо з думкою про те, що ми мурахи – лише маленькі люди, то насправді ми можемо накоїти чого-завгодно. Тому слід думати і не давати нікому вести себе за носа, бо бажаючих розвелося… матінко моя!\n2) Згідно з одним пресловутим анекдотом є два варіанти: А)Реалістичний – «Захід нам допоможе». Тобто, нам усе принесуть і за нас вирішать наші проблеми. Але тут як у мільтику про малюка за якого пальці загинали, і за якого цукерки їли. КОРОТШЕ, забудьте про це! Цього не буде. Не мрійте про простий шлях – для України його не існує. Наші ненароджені онуки вже винні МВФ, і це наші проблеми, а не наших онуків. Ми стали на цей шлях і звертати тут нікуди. Звідси витікає другий варіант. Б) Фантастичний – ми мусимо зробимо усе самостійно. Треба забити на інші варіанти! Торувати свій шлях і нести свій тягар (її високість відповідальність) – це те, що нам залишається. Чим раніше люд це усвідомить, тим раніше припиниться війна, тим раніше до нас з гордістю повернеться Донецька та Луганська область, отямиться Крим, і Україна буде цілісною.\nМи маємо зібрати волю в кулак і продовжувати етап державотворення. Припинити війну. Змінитися. Вибачитися і пробачити одне одного. Прості люди, мають знайти спільну мову. Отямитися від впливу політтехнологій та пропаганди. АБО людина отямиться, АБО потрапить у психіатричну лікарню.\nМи живемо на своїй землі. Тут ми маємо свої права і свої обов’язки. В результаті ми маємо свої проблеми, які нам слід вирішити. Тим паче нам не підходять поради від ескімосів, які приходять до нас з порадами, як рятуватися від спеки! Це абсурд. Ми не може клювати на таку дешеву наживку, ми взагалі не маємо ні на що клювати. Якщо ми з кимось домовляємося, то ми маємо ставити чітко визначені умови, і наші опоненти роблять так само. Все.\nІІ. Інструкція – що робити? Як бути?\n1. Усі ми маємо порозумітися.\nТреба знайти спільну мову зі своїми родичами з РФ, з простолюдинами, яким повісили ярлик «сепаратист», з людьми, що служили у Беркуті, з алкоголіками, з фріками, яких традиційне суспільство постійно шпиняє, і т.д.\nНепорозуміння це одна з найбільших проблем людства. Здавалося б! Люди борються з чим завгодно, лише не з внутрішнім звіром, який іноді глухий до аргументів та чужої думки. Ми живемо у такому суспільстві де нас постійно відволікають, тим паче, коли це стосується чогось незначного (начебто). Ось і виходить, що корінь більшості проблем, що існують між людьми, криється у непорозумінні та когнітивних помилках, через які люди не можуть поступитися своїми переконаннями, навіть якщо стало зрозуміло, що вони помилкові! Треба поставити себе на місце інших… і взагалі робити усе, що у наших силах, щоб зрозуміти одне одного. Бажано щоб у наших опонентів була та ж сама мета, інакше це будуть пусті односторонні перемовини.\n2. Нам потрібні потужні територіальні громади, як первинний суб’єктом місцевого самоврядування. ЧОМУ? Бо:\nА) 1 000 000 грн – це гроші не на квіти у центрі міста, ЦЕ гроші для молоді, для розвитку конкурентоздатного студентства на глобальному ринку праці.\nБ) 17 000 грн – це не ціна інсталяції лавки у парку, це здирництво, яке проводиться замість соціальних реформ! Може комусь важливіше зад зручніше примостити, ніж дітей виховати, але це ж ахінея…\nОдні відмивають гроші з місцевого бюджету, і в процесі плюють в обличчя реальним власникам цих грошей, які належать їм згідно Конституції (Глава XI).\n3. Бізнес має функціонувати у поєднанні з системою освіти\nНам потрібні проекти між компаніями та університетами, і це завдання лежить скоріше на громадянському суспільстві, ніж на МОНи чи ще комусь. Так викладачі і студентство буде дізнаватися, що таке бізнес-середовище і як вони можуть себе реалізувати, а бізнес матиме доступ до освічених кадрів – майбутніх представників основи України.\n4. Суспільно-політична діяльність кожному охочому! =)))\nВ’ячеслав Чорновіл вважав, що суспільна діяльність має бути невід’ємною частиною життя людини, яка своїми діями (в межах своїх можливостей) буде приносити користь цілій нації. Таким чином, наше суспільство буде спиратися на самоконтроль окремих його членів; так має проводитися культурно-освітня робота, яка призведе до виховання українців з активною громадською позицією, патріотів і вільних людей. ВІДТАК, такі люди здатні зрозуміти свої соціальні та національні потреби. Це є одним з головних аспектів людської діяльності на етапі державотворення, яке нас так хвилює (мене принаймні..). Я є такою людиною і знаю інших таких людей. Ми говоримо про це і терпляче робимо маленькі кроки.\n5. Кожен має знайти найкраще середовище для самореалізації\nНе обов’язково їхати за кордон, багато речей можна зробити і слід робити вдома. Українських професіоналів запрошують «туди» на роботу, стажування, пропонують публікуватися у них… У когось «там» життя обмежилося матеріальними цінностями, а хтось уже розучився працювати, а українці беруться за усе, що не дай. Їхати можна, їхати треба, але дивитися, що підписуєш (свят свят свят…)\n6. Забути про мовне питання\nДержавна мова в Німеччині – німецька, у Франції – французька, у Польщі – польська, в Україні – українська. Більше я навіть писати нічого не буду, бо я все життя думаю українською; до 19 років говорив переважно російською – рідна мова лишалася побутовою. Але з зими 2014 я поступово почав говорити з людьми українською. Російська для мене – це мова спілкування з батьком, більшістю старих друзів з Харкова, а також людей, що українську тупо не розуміють.\nДодавайте свій пункт і вперед! Побачимося на шляху реалізації своїх бажань!


Без минулого немає майбутнього — твору на вільну тему 📕 Шкільний Всесвіт\nБез минулого немає майбутнього — твору на вільну тему\nПам’ять предків, традиції, звичаї, все це приходить до нас із минулого, передається з покоління в покоління від прадіда до діда й нам. Минуле — це початок усього сьогодення. Майбутнє неможливо без минулого\nЧим живемо ми сьогодні? У кожного з нас є свої звички, підвалини. Кожне суспільство має свої традиції й звичаями. Все це збиралося протягом багатьох років. Не можна, наприклад, відзначити весілля без традиційного сватовства або зустріти важливих гостей без хліба й солі\nЗавдяки прошлому ми можемо сьогодні із упевненістю сказати, що війна — це погано, що для того, щоб чогось у житті домогтися, потрібно трудитися. Хтось до нас уже испробовал різні методи винаходу велосипеда або видобутку вогню\nИ завдяки цьому досвіду предків ми сьогодні можемо качатися на гірському велосипеді й користуватися сірниками, щоб розвести вогонь. Ми сьогодні — це теж минуле для наших нащадків. І наші помилки, спосіб життя й досвід теж комусь стануть гарним уроком\nА навіщо потрібні ці традиції, досвід предків? Якби не було минулого, то суспільство стояло б на місці, ми б також намагалися добути вогонь за допомогою ціпка з каменем або їли б пальцями без допомоги кухонних приладів, ми б не навчилися розмовляти, а також, як печерні люди, спілкувалися б жестами й звуками\nНавіть якщо ми візьмемо просто одну сім’ю. Якби не було дідуся або бабусі, то не було б мами або тата. А без них не з’явилися б ми. Виходить, життя попросту зупинилося би.\nМинуле — це те, чого ніколи не можна забувати. Минуле дозволяє довідатися про помилки або досягнення інших і зробити так, щоб у майбутньому не трапилося нічого поганого або вдосконалити щось, щоб нащадкам стало ще краще, ніж нам. Минуле буває цікаво згадувати, коли збираєшся в колі сім’ї й розглядаєш фотографії з відпочинку минулим улітку.\nУ такі моменти відразу ставати тепло й радісно. Минуле говорить, що думай про те, що ти робиш зараз. Адже ще вчора твої предки билися з динозаврами, а сьогодні ти вже їздиш на машині й розмовляєш по мобільному телефоні. І те, як ти проживеш сьогоднішній день, дозволить тобі прокинутися чи ні завтра.\nМи живемо завдяки тому, що добули, придумали або винайшли наші предки. Заду кожного громадянина миру не забувати, що колись було гірше, що наші вчинки можуть нас знову повернути в минуле. минуле повинне нас навчити тому, що тільки наші вчинки здатні змінити майбутнє. Тільки старанною працею можна чогось домогтися. Адже саме зусиллям людин добув вогонь, а мавпа стала ходити на двох ногах


Грунтовка ЕП-057: продаж, ціна у Києві. емалі від "ООО ВОЛФ" - 86790006\nГрунтовка ЕП-057В наявності\nДля протекторного захисту чорних металів (металоконструкцій, залізничного, морського і річкового транспорту, сільгосптехніки та ін) у схемах лакофарбових покриттів, що експлуатуються у вологому промисловій атмосфері, а також у контакті з прісною і морською водою.\nЗавдяки протекторному механізму захисту грунтовка забезпечує довговічність, протикорозійний і водостійкість системи лакофарбового покриття.\nПерекривається матеріалами типу ЕП, ХВ, ХС, та ін.\nМає високий сухий залишок (не менше 86%).\nДвокомпонентний матеріал на основі епоксидних смол.\nКолір: сірий, поверхня плівки після висихання ґрунтовки - матова, шорстка.\nСпособи нанесення: пензлем, валиком, пневмо - або безповітряним розпиленням.\nЖиттєздатність грунтовки при (20±2)ºС не менше 12 годин.\nЧас висихання при (20±2)ºС до ст. 1 не більше 1 годину, до ст. 3: при (20±2)ºС не більше 24 годин, при 120 ° С не більше 0,5 год.\nВитрата грунтовки на один шар - 150-200 г/м2.\nРекомендована кількість шарів не менше 2.\nГарантійний термін зберігання грунтовки - 6 місяців (допускається розшарування, осад повинен перемішуватися).\nФасовка основи: відра 10л і 20л (18 кг і 35 кг ), затверджувача: відра 5л , розчинника РП: відра 1л.\nПоверхня металу повинна бути зачищена до блиску від іржі і окалини. Очищена поверхня знепилюючого і знежирюється, для чого протирається дрантям, змоченим в уайт-спіриті та сухою ганчіркою.\nПеред застосуванням переконатися, що основа ґрунтовки добре перемішана й однорідна по всьому об'єму тарного місця.\nЗа 30 хвилин перед нанесенням готують композицію, для чого на основі додають при ретельному перемішуванні отверджувач в співвідношенні, зазначеному в сертифікаті якості на кожну партію матеріалу, доводять до робочої в'язкості розчинником РП і потім фільтрують через 2-3 шари марлі.\nРекомендована в'язкість 60-80 с по ВЗ-4 при нанесенні валиком і пензлем, 16-20с по ВЗ-4 при нанесенні пневморозпилювачем, 20-40с при нанесенні безповітряним розпиленням. Підготовлену ґрунтовку наносять на поверхню металу пензлем, валиком, пневмо - або безповітряним розпиленням при температурі навколишнього повітря від 5 º с до 30 º с, не менше, ніж в два шари загальною товщиною не менше 100 мкм. Інтервал нанесення грунтовки ЕП-057 протекторної між шарами 1-2 години повітряної сушки. У разі застосування грунтовки ЕП-057 протекторної для фарбування металу, призначеного під електрозварювання, товщина шару в місцях зварного шва не повинна перевищувати 20 мкм. У процесі роботи ґрунтовку необхідно періодично перемішувати, щоб уникнути осадження цинкового порошку. Після висихання грунтовки (24 години при 18-20ºС) наносяться емалі типу ЕП, ХВ, ХС або ін.\nДля промивання інструменту використовувати розчинники: РП, 646, 647, 648, Р-4, Р-5.\nЗберігати грунтовку в приміщенні, виключивши влучення на них прямих сонячних променів і вологи.\nЦіна: від 160 грн./кг


Велика Історія України. -  Козаччина.\nСлаву першого з організаторів козаччини здобув собі черкаський староста (1515-1535) Остап Дашкевич. Сповняючи свій уряд на самому, українсько-татарському пограниччю, він доволі гарно познайомився з технікою татарського воювання й, відплачуючи татарам за їхні наскоки, дуже часто заганявся з своїми «козаками» на Крим. Та бувало, що злякавши татар й примусивши до мирних взаємин, дружив з їхніми ватажками й, разом з ними, трівожив московське пограниччя.\nВеликої зажив слави й здобув собі безсмертне імя в потомности князь Дмитро Байда-Вишневецький, що йому король Жигмонт Август II в 1550-их рр. доручив охорону українського пограниччя перед татарами. Він перший, мабуть, збудував укріплення на острові Хортиці, за Дніпровими порогами й тим дав початок славній Запоріжській Січі.\nПочувши себе безпечним у далекій, степовій твердині, він не дбав про злагоду з польсько-литовською владою й на власну руку задружував з її противниками.\nВ 1558 р. він звязався з москалями й ходив з ними походом на Крим. Потім він таки вернувся в польсько-литовське підданство й далі сторожив пограниччя на Хортиці. В 1563 р. він, мабуть, бажаючи добути собі молдавський престіл, пішов з 4.000 козаків походом на Молдавію. Але в битві з турками він попав у полон, й на приказ султана Селімана II був розстріляний у Царгороді. Його життя й смерть оспівані в народних піснях, що їх до нині тямить уся Україна, як довга й широка.\nНародня традиція впевняє, що турецький султан звелів скинути Байду-Вишневецького з високої башти в море. Падаючи, він завис на гаку вмурованому в стіну, й так висів на ньому три дні. Завішеному на гаку Байді, нібито обіцяли турки життя, волю й скарби, султан бажав собі навіть Байду за зятя, тількиб він покинув батьківську віру й побісурменився. Але Байда, конаючи на гаку, лаяв турків, насміхався з їхньої віри й згинув лицарською смертю, не зрадивши.\nНародна пісня і традиція, напевне виідеалізувала постать князя Дмитра Байди-Вишневецького, вклавши в неї своє розуміння козаччини, як ордену неустрашимих лицарів за «руську віру й націю». Всеж таки і справжній, історичний Байда, як організатор козаччини й перший будівничий Запорізької Січі, а перш за все творець перших напрямних козацької політики, заслужив собі на безсмертну славу. Він показав українському «степовому гультайству» шлях на одновірну й тоді ще українську, культурою та етнографічним складом населення, Молдавію, а через неї до Чорного Моря.\nСлідами Байди-Вишневецького пішов волинський князь Богдан Ружинський. Він уже титулується «гетьманом низових козаків», що на їх чолі ходить походами на Крим, а в 1577 р. гине лицарською смертю під Аслям-Керменом, при устю Дніпра.\nРужинський, це «гетьман Богданко» народньої традиції й сучасного йому літописання. Папроцький, оповідаючи про лицарство пограничної української шляхти в книжці, виданій 1575 р. славить його, як того, що «покинувши світові роскоші, станув, як мужній лев, піднісши руку праву, щоби звести з поганами розправу криваву».\nШвидкий зріст і чимраз міцніша організація козацтва, що з припадкове творених загонів, перероджувалися в читко окреслену верству вільного лицарства, примушує литовсько-польську владу зацікавитися «козацьким питанням». Загострювалося воно в міру того, як «уходництво» почало перемінюватися в тривку, військову кольоюзацію «диких піль». Чим далі, тим рідше верталися «уходники» додому, чим далі тим густіше покривався степ укріпленими городками-зимовиками, що не лякалися татарви, але й почали нехтувати старостинську владу. На Дніпрових островах — Базавлуку, Томаківці й Хортиці, потворилися вже справжні козачі республики, що слухали власних, виборних старшин, і, поширюючи свою кольонізацію на степ, ставали з дня на день загрозливіші для сусідів — все одно, чи були це татари, москалі, чи «своїж» таки старости.\nВже у 1580-их рр. усталилася організація козацтва в той спосіб, що на річці Самарі й під самим татарським пограниччям жили «річні» козаки, риболови, що як колись скити-хлібороби, дбали за прохарчування «лицарських» козаків, осілих на самому Дніпрі й зайнятих тільки воєнним ділом. Тоді то головний козацький кіш розтаборився на острові Томаківці «такому шурокому, що на ньому може прожити 20.000 людей і чимало коней», як говорить сучасник Самійло Зборовський.\nШляхом на Молдавію, що його протер князь Дмитро Байда-Вишневецький, пішов черговий козацький отаман Іван Підкова. Вславившись поміж козаками своєю львиною силою й відвагою, назвав себе Підкова братом молдавського господарі Івоні та претендентом на молдавський престіл. Видно, що претенсії Підкови спіралися на якихсь правних основах, коли молдавські вельможі, прочувши, що він находиться поміж козаками, прислали до нього посольство з проханням прийти в Молдавію, прогнати відтіля турецького ставленика Петрила й самому засісти на молдавському престолі.\nПідкова не гаявся, взяв 4.000 козаків, пішов на Молдавію, розбив Петрила з його турецькою допомогою, здобув молдавську столицю Ясси й справді засів на молдавському престолі. Наскільки Підкова був загрозливим противником для турецького султана, свідчить факт, що він кинувся зі скаргами на Підкову до польського короля Баторія. Баторій, що ладився тоді до розправи з Московщиною й запобігав порозумітися з турецьким султаном, рішив виступити проти Підкови. Не могучи дістати його до рук силою, покористувався підступом. Коли Підкова вертав, з Молдавії на Запоріжжя, браславський воєвода князь Збаражський, перестрів Підкову й «по приятельськи» порадив козацькому отаманові поїхати до короля й поговорити з ним про справи пограничної політики.\nПідкова, певний того, що за його перемогу над «невірними» турками жде його тільки похвала й заплата, поїхав до короля. Та тут ждала його болюча несподіванка. Король звелів Підкову арештувати й стратити на львівському ринку. Було це в 1578 р. Даремне вставлялися за Підковою в короля українські вельможі, даремне сам Підкова пробував сколихнути королівську совість, мовляв його «рука, що підіймалася на ворогів хреста Господнього», варта більшої пошани, аніж королівських кайдан. Підкові зрубано голову на львівському ринку, а тіло його поховано в підземеллях братської, Успенської церкви.\nТрагічна смерть Підкови не залякала козаків і не примусила їх закинути своїх плянів про Молдавію. Тогож таки року, як згинув Підкова, вони йдуть новим походом на Молдавію, ведучи нового предендента на молдавський престіл — Олександра, брата Підкови. Розгромити їх удалося туркам щойно при допомозі семигородських військ, при чому Олександер попав у руки-туркам, що замучили його на палі. Тоді козаки ще раз зібралися й повели з собою в Молдавію третього з черги претендента на молдавський престіл — Петра, сина замученого турками Олександра. Тим разом похід не вдався. Спаливши пограничне, молдавське місто Сороку й попустошивши Молдавію, вони були розгромлені молдавським господарем, а претендент Петро згинув у молдавській неволі. Король Баторій силувався приборкати козаків, як міг, але не маючи впливу на козацькі виступи і пляни, оправдувався перед султаном, мовляв це «не його» козаки... а московські. Козацька стихія поросла вже в піря, намітила собі й почала переводити пляни, що де далі тим більше йшли в розріз з інтересами і задумами тих, що володіли українськими землями.\n«Нераз я наказував — писав король Баторій до старостів — щоби ви не переховували в себе низовців і не запомагали їх порохом, оловом та харчами, але ви не слухали. Тепер ми наказали київському, воєводі Константинові Острожському, щоби він, додержуючи своєї умови з кримським ханом, прогнав знад Дніпра козаків-розбишаків, а хто з них йому попаде в руки, щоби карав на горло. Усім українським старостам наказую підпомагати Острожського, й так само ловити й карати смертю запорожців, коли вони почнуть тікати з Низу»...\nТак гримів Баторій на старостів, що потурали козацтву, але сам у те не вірив, щоб його листи й накази щонебудь помогли. Для цього треба було змінити умови життя на «диких полях», а це було не під силу хочби й такому енергійному королеві, як Баторій.\nКоли скарги кримських ханів на козаків не втихали, Баторій написав нарешті в 1570 р. кримському ханові, що всі козацькі походи на Крим провадяться без його відома й проти його волі, а в тім «козаки — люде вільні й приборкати їх йому не під силу»... Сам Баторій користав тоді з козацької допомоги в його війні з Московщиною. Низовці, під проводом отамана Івана Оришівського, впали тоді в московські землі, спалили Стародуб і попустошивши околицю, вернулися з великою добиччю й славою на Низ.\nСправившись з Московщиною, Баторій почав заходитись над тим, щоб якнебудь прибрати козаків до рук і покористуватися ними у своїх воєнних плянах. Давні козацькі літописці, а за ними пізніші історики, дуже багато писали про так зв. «Баторієву реформу» козаччини, але розміри тієї «реформи» були куди скромніші й не такі далекосяжні, за які їх звикли вважати давні історики. Баторій, обравши козацьким наставником черкавського старосту Михайла Вишневецького, звелів йому створити загін з 500 козаків, дати їм велику королівську хоругву й назначити козацьким «гетьманом», тобто начальником у воєнних виправах згаданого вже Івана Оришівського. Рівночасно надав Баторій тим козакам місто Трехтемирів, на гарнізон і захист для козацьких інвалідів та «емеритів». Позатим Баторій відновив козацьку автономію, не переходячи границь, що їх начеркнув козакам іще Жигмонт Август. Подібно як він так і Баторій надавав «козацькі вольности» тільки жмінці «реєстровиків», але козацька незареєстрована маса, і хоч і не бажала коритися нікому, не лінувалася розтягати тих королівських привілеїв на себе, скоро тільки яканебудь влада пробувала встрявати в її внутрішні справи. Зрештою в умовах польської дійсности тих часів дуже скоро затиралися межі поміж реєстровими й нереєстровими козаками.\nВже реєстровики Баторія, з своїм отаманом Оришівським на чолі, дуже скоро переконалися, що їхня служба королеві тільки принагідна, а постійне вдержання їх на державному такби сказати «етаті», це тільки побожне побажання влади. Як тільки закінчилася польсько-московська війна (1579-1581) реєстрові козаки, що приймали в ній участь були без плати звільнені й ніхто не поцікавився, з чого їм далі жити й зодягатися. Нічого дивного, що вони злилися з рештою, нереєстрова-ного козацтва й разом з ним жили «козацьким промислом» та кермувалися плянами своєрідної козацької політики.\nБайда-Вишневецький заклав першу козацьку фортецю — «січ», на Дніпровому острові — Хортиці. Острів був невеликий, але високо піднятий понад Дніпрове плесо, з обривистими берегами й тому легкий до оборони. Природну оборонність острівця скріпили козаки ровом і валом з частоколом, настороженим гарматами. До фортеці провадив тільки один широкий проїзд, забезпечений баштами й зводженим мостом. Попри вали й частоколи тяглися куріні, тобто казарми січової залоги. Як усе в Січі, куріні були деревляні, криті очеретом, або шкурами. Посередині фортеці був майдан, що на ньому відбувалися зібрання й наради населення козачої республіки.\nПо смерти Вишневецького козаки переселилися на острів Томаків-ку, відтіля на острів Базавлук над Чортомликом, а потім на Микитин Ріг. Проте, як виглядала Січ на о. Томаківці, оповів нам польський письменник Бартощ Папроцький, що описав козацькі пригоди Самійла Зборовського. Про Січ на о.Базавлуці залишив нам звідомлення посол німецького цісаря Рудольфа II до козаків — Еріх Лясота.\nЛясота добився на Січ дня 9 червня 1594 р. Козаки привітали цісарського посла гарматніми сальвами. Не заставши в Січі отамана Богдана Мікошинського, що з 1500 козаками, на 50 чайках, виправився в похід, Лясота мусів прожити в козачому курені кілька тижнів (відїхав з Січі дня 9 липня) й мав нагоду добре приглянутися до січового життя, звичаїв та обичаїв.\nСіч на базавлуцькому острові була осередком усеї низової, добре вже тоді зорганізованої козаччини. Приказів січової старшини слухало не тільки козацтво, тобто дієва армія того часу, але й людність, що «сиділа по містах і селах, а признавалася до запорожців». Сила козаччини, по обчисленням Лясоти, обіймала біля трьох тисяч війська на Дніпровому Низу, а кілька тисяч готових на кожен поклик, жило кругом по селах, та хуторах.\nВ час гостювання Лясоти на Січі, повнило вартову службу по засіках на татарській переправі 400 козаків, а решта, що не пішла в похід, відпочивала на Січі та по ріжних пунктах Низу. В листі до цісаря Рудольфа козацька старшина нараховувала 6.000 «вибраних людей, бувалих козаків», здатних до далекого походу, не вчисляючи сюди козаків-хліборобів «по пограничних краях», що, в разі потреби, кидали плуг і хапали за шаблю. Поза тим шниряли по Низу ватаги незорганізованих козаків-добичників, що їх січове брацтво, «не знало й знати не хотіло».\nОрганізація й виряд січового товариства подобалися Лясоті так само, як і січова гостинність. Коли він вїздив до Січі й виїздив з неї січовики били з гармат, а крім цього грала добра військова музика. На спомин подарували січовики Лясоті шубу з куниць і шапку з чорних лисиць.\nНизове військо ділилося на полки по 500 мушкетів, а полки на сотні й десятки. Порядку в війську пильнували гетьманські штабовці-осавули.\nСписки виплат козакам за похід на Московщину вичисляють — гетьмана, обозного писаря, чотирьох полковників, вісьмох осаулів, 20 сотників, 152 десятників, 16 прапорників, сурмачів, довбушів, трубачів, 1799 рядовиків («чорних пахолків»), 12 пушкарів і 20 фірманів — усього 2032 осіб. На ділі в т. зв. «ливонській» війні приймало участь до 4000 козаків, при чому чисельний стан полків росте разом з козаччиною. В т. з. «хотинській потребі» було вже 14 козацьких полків, а в кожному по 1600—4000 козаків.\nКозаки, в своїх листах і грамотах титулують себе «військом запоріжським» або «лицарством війська запоріжського». Метою поставили собі вони боротьбу з «невірними» й для цього радо підпомагали всіх оборонців «хреста святого». Будучи в котрогось з них на службі, вони, з чемности звали себе його «нижайшими слугами», але це нівчому не торкалося їхнього почуття самостійности й незалежности. Коли, приміром, у 1620 р. польська влада старалася припинити протитурецькі походи козаків, вони відрубали королеві по козацьки: «Знаємо, що король помирився з турецьким цісарем, але ми — ні!»\nВсю козацьку організацію звали козаки «товариством», деколи «брацтвом», поміж собою титулувалися «товаришами» тоді, коли поляки, будучи з козаками в дружніх взаєминах, титулували їх «молодцями», або «панами молодцями».\nКозацька старшина була виборна. Начальний вожд звався «гетьманом», деколи, по скромности «старшим». Тільки він, силою свого виборного авторітету порядкував козацькими справами й приказував у походах. Наставників, що їх, час до часу, пробувала накинути козакам польська влада, вони нехтували, в найкращому разі признавали посередниками поміж січовим товариством і польським урядом. Виборність і широкий демократизм козацького устрою висловлює назверх титулятура козацьких гетьманів. Вони підписують листи й грамоти не від свого тільки імени, але й від усього товариства, мовляв «гетьман, полковники, сотники і все лицарство війська запоріжського». Козацька рада, подібна до старо-українського віча, була найвищою інстанцією й останньою апеляцією для всіх важних справ і питань. Вона вибірала собі старшину, або її скидала» вона заправляла козацьким господарством й вела козацьку політику.\nБагато цікавого про козацький побут довідуємося з книжки польського письменника Папроцького, надрукованої в 1599 р.:\n«Є кілька широких місць, або островів на ріці Дніпрі, більш уже в татарських, аніж подільських сторонах. Туди, сливе за нашої памяти почали їздити люде лицарські, аби пробувати щастя з татарами-поганцями. Там вони найшли собі захист і що далі то більше їх туди зїздилося. Перше, як їх було кілька сот, то здавалося багато, тепер уже їх кілька тисяч найдеться. Багато бездоганних, але небагатих молодиків з панят на Руси, Поділлі й Польщі, їздить туди, щоби привчитися до лицарського діла, бо між ними можна добре вишколитися в лицарському порядку й чуйности. Українці звуть їх «запоріжськими» козаками від порогів, а інші звуть «низовими» козаками, бо низько, при кінці ріки Дніпра мешкають. Мають вони на тих островах багато амуніції й тримають там сторожу завсігди, коли йдуть на війну, проти татар або турків. Часами у всьому мають великий достаток, бо з усіх сторін до них привозять селяне, а вони платять їм, чим ті схочуть — кіньми, волами, а також грішми. А хоч вони живуть на татарських землях, татари не можуть їх перемогти, навпаки, дари їм великі дають, щоб тільки вони їх не турбували. І з Москви, від великого московського князя мають вони що року дарунки. Скарбів ніяких козаки не мають, а як хочуть щось кому подарувати, беруть на борг від котрогось, найзаможнішого поміж собою, а потім віддають, або складаються, як їм попаде здобич, а виплативши те, що військо завинило, решту пускають у рівний поділ, а кожен розпоряджає своїм добром по своїй волі. На зиму розходяться по волинських і подільських селах, чекаючи весни, а потім сходяться знову на свій острів»...\nІталійський письменник Гамберіні списав з уст якогось козацького старшини в 1584 р. м. і. такі відомости про козаків:\n«З козаків можна зібрати 14-15 000 добірного, добре озброєного війська, жадного більше слави, як наживи, готового на всяку небезпеку. Їхня зброя шаблі й рушниці, що в них вони ніколи ие хиблять. Добрі вони до війни пішої й кінної, а звуть себе козаками, бо вони легкі, мов кози й живляться чимнебудь а мешкають у хворостяних курінях, критих очеретом. Живуть з рибальства, ловецтва й татарської добичі. Хліба не їдять ніколи, а пють тільки воду. Живуть на островах. Коли їх мало, то на однім, малім, колиж їх намножиться, то переходять на більший. Дерева там багато й вони уміють оборонити себе засіками, що й зимою, як Дніпро замерзне, не бояться ніякого ворога. Для більшої певности, вирубують довкола острова лід і будують з нього вали. А літом не Можна ріки перейти, бо з обох боків тягнуться милями болота так, що тих островів не можна не то здобути, але й найти тому, хто не знає дороги. Козаки дають собі добре раду на морі. Мають усякі човни й на них їздять у походи на чорноморські землі».\nДля повнішої характеристики козаччини слід іще навести звідом-лення польського літописця Старовольського (1628) та француського інженіра Бопляна (1640-ві рр.).\nСтаровольський пише: «Ранньою весною, коли сніги починають таяти на степах, кожний, охочий до воєнної слави, спорядивши човна й припас, їде Дніпром до козацьких островів, а там їх вожд набірає з тих приходнів військо. Здатних каже писареві вписати в реєстр, а нездатних відсилає до дому, забравши привезені ними припаси. Прийнятих віддає під владу десятників-отаманів; їх вони слухають, поки не зміниться їх заняття й становище. Гетьмана вибірають зпоміж старшин й він зістається на службі, поки щастя служить. Коли він розумний і знає своє діло, то потверджується на свойому уряді до смерти. В козацькій раді не приймають участи «новики», до трьох літ. За той час вони виконують повинности джурів, а коли що наброять, то їх карають отамани дуже дошкульно. Таких новиків, окрім девяти старих вояків, має під собою отаман трицять, а деколи пядесять. Коли хто з них утече з битви, не сміє вернутися, бо скарають його смертю. На зиму, гетьман вертаючи до дому, залишає на кожному острові по 500 людей — стерегти місця й гармат та усякого воєнного припасу. Там, у хижах, сплетених з очерету, покритих корою дерев, ждуть вони повороту гетьмана й товаришів, а ті, що кілька літ зносили тут холод і голод, остаючи на сторожі загального добра, вважають себе славнішими від інших.\nЗброя їхня — рушниця й шабля. Деякі мають короткий спис і лук зі стрілами. Залізної броні або панциря не носить ніхто, навіть гетьман, що немає теж багатшої одежі ані виставнішого стола. Вбіраються в грубу сорочку й керею, а харчуються вяленою рибою та дичиною. Мід пють та сир їдять, вертаючи до жінок: у таборі не може бути ніяка жінка, хіба візьмуть її з добичею.\nВоюють на морі й суші. На море ідуть не всі, а відважніші, здатні зносити його запах. Човни мають такі, що беруть у них трицять людей, а щоб вони не потонули, довкола човна привязують снопи очерету.\nКоли натраплять на турецькі галери, вважають завсігди за ліпше згинути, аніж безсоромно тікати або піддатися, через те й не будучи рівні силами, вони не ухиляються від битви й часто перемагають, попавши в розпучливе положення. А здобувши перемогу, вони часом на турецьких галерах, під турецькими корогвами їдуть в Азію, в Трапезунт, а кого захоплять, беруть у неволю. Козаки такі сміливі, що в них встановився звичай нападати, палити й грабити навіть найблизші околиці Царгороду.\nНа татарські степи, ногайські чи перекопські, вибіраються пішки. Коли зустрінуть кінські табуни, раптом перемінюються в кінноту і або нападають на переляканого ворога, або вертають з табунами до дому. Колиж найдуть тільки худобу та вівці, то повязавши їх за хвости й роги, ставлять їх замісць укріплення й, коли треба, відбиваються зпоза них, як зпоза валів.\nКоли ідуть походом в далекі краї, то кожен з них має віз, запряжений одним конем, а на ньому мосяжну гармату. Крім рушниці, шаблі й амуніції, кожен козак мусить мати при собі сокиру, косу, заступ, шнури й усе інше, потрібне до сипання валів й вязання возів у табор, коли їх перестріне ворог по дорозі.\nВони називають табором такий уклад возів: зпереду і ззаду ставлять гармати, самі з рушницями ослонюють боки, а коли трапиться велика небезпека, ховаються поза вози й бороняться відтіля, як з фортеці. Колиж і цього замало, наповняють вози землею і роблять з них ще міцніший вал.\nСамих козаків не більше 15 000, але з новиками виходить сороктисячне військо, що в ньому панує староримська карність, тверезість, послух й спокій у таборі; в секретних справах козаки бережуть таємниці, а провинників карають спартанським звичаєм»...\nНарешті з «Опису України» француського інженіра на польській службі Бопляна (1630-1640 рр.), довідуємося таке про козаків:\n«Вони грецької віри, що її, в своїй мові, звуть руською. Люблять випити, але підчас війни й воєнних експедицій вони притримуються тверезости. В них немає нічого простацького, крім одежі. Вони дотепні, проникливі, вибагливі й щедрі, не ласі на велике багацтво, а зате божевільно розкохані в свободі: без неї в них життя не життя, для неї вони здіймають повстання, для неї живуть і гинуть.\nКозаки дуже міцні тілом, легко зносять жар і холод, голод і спрагу. На війні витривалі, відважні, сміливі, а навіть очайдушні, бо не цінять свого життя. Найбільше зручности й умілости виявляють у боротьбі табором, заслонившися возами. Вони дуже влучно стріляють з рушниць й до загину боронять своїх позицій. Незлі вони й на морі, але на конях не найліпші. Під охороною табору, 100 козаків не лякається 1000 поляків чи татар, а якби вони були такіж сильні на конях, як пішо, то їх не перемоглаб ніяка сила. Вони здорові з природи й рідко вмірають з хвороби. Здебільшого кінчають життя на полі слави, вбиті на війні, позатим зі старости.\nЗадумавши йти на море, вони збірають раду й вибірають собі походного старшину, потім будують чайки, їхні чайки 60 стіп довгі, 10-12 стіп широкі й 12 стіп глибокі. Основою козацької чайки служить вербовий або липовий човен, що на ньому набиваються борти з дощок, одна на другій, поки не дійдуть до 12 стіп висоти й 60 довжини. Обвідка з очерету, груба як бочка, окружає цілу чайку, від краю до краю. Середину чайки виробляють з перегорожами й поперечники брусками, потім смолять. Козацькі чайки мають дві керми з кожного кінця тому, що при великій довжині корабля, вониб багато тратили часу на його обертання. З кожного боку чайки є 10-12 весел, що гребуть скорше, як турецькі галери. Мають теж щогли та вітрила, але користуються ними рідко. В кожну чайку сідає 50—70 людей, кожен з двома рушницями й шаблею, а на бортах корабля 4—5 гарматок, та харчеві припаси. Будова чайки триває до двох тижнів, бо козаки майстри на всі руки.\nВ поході пильнують козаки тверезости — в когоб найшли горілку, того викидають з гурту. Живляться сухарями й «саламахою», тобто вареним, на рідко, пшоном з тістом.\nЗбудувавши 50—70 чайок, творять козаки летючий полк, що годен напасти на найвизначніші міста Анатолії.\nОтаман має свій значок на щоглі й їде попереду. Човни ідуть так тісно, що сливе один торкається другого. Турки, звичайно попереджені про похід, тримають кілька галер при устю Дніпра, щоб не дати козакам прорватися в море. Але козаки перехитрують турків; вони продираються в море плавнями, що в них не можуть рухатися турецькі галєри. Підібравши час і перехитривши ворога, козаки протягом 30—40 годин опинюються в Анатолії. Приїхавши, залишають у кожній чайці по двох козаків і двох новиків, а самі кидаються на прибережні турецькі міста. Нищать, палять, граблять і визволяють невільників. Заки турки вспіють оглянутися, вони вже на чайках, їдуть в інше місце.\nКоли трапиться козакам перестріти кілька турецьких галєр, або інших кораблів, вони женуться за ними й нападають на них, та здобувають. Роблять це так: їх чайки підіймаюйться над водою всего на 2 і пів стопи, тому вони бачуть галеру чи інший корабель куди скорше, як вони їх помітять. Тоді вони спускають щогли своїх чайок і, завваживши напрям вітру, уставляються так, щоби, під вечір мати сонце ззаду. На годину перед заходом сонця вони починають сильно гребти в напрямі корабля чи галєри, щоб не стратити її з ока, й так тримаються до півночі. Тоді дають гасло й прожогом підпливають до кораблів. Підпливши, кидаються з криком і стріляниною на корабель. Ворог заскочений і переляканий, піддається по короткій перестрілці. Розграбивши корабель з усього, що вважають придатним для себе, вони решту добра на ньому і залогу топлять. Коли найдуть на них бранців веслярів, то їх визволяють.\nТрудніше, аніж прорватися в море, приходиться козакам пробитися назад в Дніпрове гирло: Розбуджені нападом турки, подвоюють чуйність при устю. Але козаки сміються з неї. Вони виїздять на мілини, кудою не можуть проплисти галєри й вискакують на сушу, що нею перетягають свої човни з добичею до Дніпрових берегів. Тут вони, вже безпечні вертають на Січ, ситі добичі й слави.\nБуває, що козацькі чайки, доглянені й обстрілювані залогою галєр, вдаються з ними в битву. Тоді вони тримаються й не рухаються з своїх лавок. Весла привязані вужівкою. Одні стріляють, а другі набивають рушниці; стріляють без упину і влучно. Рукопашний бій може звести галєра тільки з одною чайкою, але галерні гармати чинять великі шкоди так, що в боротьбі гине добра третина козаків. Рідко коли вертають вони з половиною війська. Зате привозять велику добич: еспанські реали, арабські цехини, коври, золотоглави, шовки та інші дорогі товари».\nЗ оповідань усіх, що в той чи інший спосіб, мали нагоду познайомитись з козаками та їхнім побутом і звичаями, висовується на перший плян подив для сміливости й лицарства. Навіть не дуже прихильно настроєні до них чужинці, не всилі відмовити козакам тієї, найбільш характерної для них, прикмети. Вони, мовляв словами Старовольського, «легковажать собі все й саму смерть». Папроцький підкреслює між іншим такі факти з бувальщини козаків, коли вони, заскочені небезпекою, самі собі говорять: «не годиться тікати нам, людям, що про них всі народи знають, що в хоробрости не дорівнює нам ніхто в світі». Посол цісаря Рудольфа II, Лясота, вербуючи козаків у протитурецький похід, називає козаків «сміливими й хоробрими людьми, від молодости призвичаєними до війни». Польський гетьман Жолкевський, навіть радіючи з своєї перемоги над козаками, зве їх «військом відважним, у воєнному ремеслі добре вправленим». Турецький літописець Наїма, описуючи козацькі походи на турків, каже, що «нема на світі людей сміливіших, що меньше дбали би про життя й менше лякалися смерти».\nНарівні з козацьким лицарством, викликала загальний подив строгість козацького життя, як каже М. Грушевський: «спартанська простота в життю й відносинах старшин до рядовиків, брак всякого зверхнього блиску, бліхтру», що особливо кидався в очі в порівнанні з ви-ставністю й пишнотою польських військ. Тільки та строгість життя й майже чернечий аскетизм у вимогах, дозволили козацтву стати з часом ніби орденом українських хрестоносців, охоронним щитом для краю, месником кривд і виразником визвольних змагань українського народу. Січ стала воєнною школою для цілих поколінь, а козаччина ідеалом демократично-республіканського устрою для сучасности й далекої потомности.\nНа прикінці XVI ст. Дніпровий Низ з своєю «столицею» на Запоріжській Січі, був уже доволі сконсолідованим, суспільно-політичним організмом. Козаччина, опанувавши «дикі поля» й прорубавши собі шлях на Чорне Море, залякавши татарський Крим і турецький Царгород, сталася поважною загрозою для Польщі, що її шляхетський устрій почав уже запускати коріння на східньо-українських землях.\nВсевладна польська шляхта, «відчула, який страшний ворог виростає в неї під боком, готовий звести боротьбу на життя й смерть, з самими основами польсько-шляхотського устрою». (М. Грушівський).\nРівночасно з походами в Молдавію, козаки не проминають нагоди, щоби не потурбувати татарських та турецьких земель. Тимчасом козацтво росте в силу, вже не по дням, а по годинам — в його ряди збігаються вже не тільки мешканці міст і сіл українського пограниччя, не тільки «уходники» й цікава на воєнні пригоди й спрагнена слави шляхта. Де далі козацькі сотні й полки поповняються селянами, що тікають на Низ зпід панщизняного ярма; вони, обурені на шляхетські зловживання, несуть з собою на Низ іскри чимраз частіших і бурхливіших конфліктів козаччини з польсько-шляхотським устроєм на українських землях. Все, що було здорове, здатне на воєнні труди й невигоди, все що сміливе й боєздатне в закріпощуваному селянстві, тепер «козачиться». Одні йдуть на Низ, а другі підпомагають козаччину всякий раз, коли приходить до пересправи з «панами».\nНа таку пересправу козаччини з польською шляхтою не треба було довго ждати. Козацько-польські непорозуміння й взаїмні зачіпки, завелися доволі скоро, але першому з протипольських виступів козацтва надав імя і форму — Криштоф Косинський.\nВже за січового гетьмана Микошинського згадується Косинський, як заслужений і випробуваний в боях запорожець. Був він, з походження підляський шляхтич, що в 1590 р. разом з кількома козацькими отаманами шляхетського походження, дістав від короля якусь маєтність у Київщині.\nВ умовах життя тогочасного польського пограниччя, мало хто звертав увагу на королівські надання й привілеї — про все рішала тут сила. Білоцерківський староста, Іван Острожський, не дав Косинському обняти подарованої йому маєтности, а цей, зібравши козацьку ватагу, кинувся в 1591 р. на маєтности Острожського. Рівночасно друга ватага обсадила Трипілля. Проти Косинського вислав король комісію, але вона, не вдіявши нічого проти козацьких гармат і рушниць, рішилася на переговори з козаками. Вона домагалася від козаків видачі Косинського, а потім скинення його з проводу козаками, але тимчасом за Дніпром, на Волині й на Поділлі спалахнули селянські бунти. Приборкувані в одному місці, здіймалися вони в другому й не вгавали протягом цілого 1592 р. Вперве мабуть зрозуміли тоді шляхтичі-землевласники, що таке козаччина й чим вона їм погрожує. Змобілізовано шляхту волинського воєвідства, а на її чолі станув не хто інший, а сам князь Константин Острожський. Під містечком Пяткою, поблизу Житомира, прийшло до зустрічі шляхти з козаками і селянами-повстанцями. Було це на початку 1593 р. Козацьке військо побито; на побоєвищі лягло 2000 козаків, у руки переможців попило 26 козацьких гармат і кілька хоругов. Косинський мусів скоритися, розпустити змобілізованих селян й відійти з козаками на Низ.\nАле на цьому боротьба не скінчилася. Вже весною 1593 р. змобілізував Косинський новий козачий загін у 2000 люда з артилерією й станув під Черкасами. Нахвалявся відомстити князеві Олександрові Вишневенькому за розгром під Пяткою, але тут він, під Черкасами згинув у бою.\nРимський папа Климент VIII, порозумівшись з німецьким цісарем Рудольфом II рішив використати всі сили на сході Европи для боротьби з загрозливим походом турецького імперіялізму на Европу. Слава козаччини вже добре гомоніла по Европі, коли цісар Рудольф II рішився післати до козаків свого посла Еріха Лясоту, щоби підбити їх на протитурецький похід. Зацікавилися тою справою польські пани на Україні, а в першу чергу латинський біскуп у Києві — Верещинський. Повертаючи козаччину на «бісурмен», вони тимсамим ослаблювали його розгін у боротьбі з шляхетською всевладою на Україні.\nОсінню 1593 р. приїхав на Україну папський посол Комулович. Він віз козакам 12 000 золотих дукатів, як задаток за участь в протитурецькій кампанії. Але добитися йому на Січ не пощастило. Зустрівши по дорозі козацького ватажка Наливайка, він передав йому гроші, а сам завернув з небезпечного «дикого поля». Сміливішим був цісарський посол Еріх Лясота, що в 1594 р. добився на Січ і пробув тут кілька тижнів. Він привіз козакам 8000 дукатів, але до якоїсь більшої протитурецької кампанії не зумів козаків намовити. Цікавішим аніж Крим і Царгород було тепер для них українське пограниччя, що його обсіла шляхта й чим далі, тим дуще напосідала на його мирне, хліборобське населення. Ідея боротьби з «бісурменом» перейшла тепер у козаків на дальший плян. Перевага втікачів-селян у козацьких рядах повернула козацьку увагу на захід, відкіля надвигала на Україну, гірша від татарщини — панщина.\nНа чоло козаччини висунувся, по смерти Косинського, новий ватажок. Був ним сатанівський міщанин Северин Наливайко. Впікся йому в печінки власник місточка Гусятина Калиновський, що по словам самого Наливайка, в листі до польського короля, його батькові «без усякої причини полатав ребра й тим його зігнав зі світу»...\nОсінню 1594 р. рушили обєднані війська Наливайка й Лободи на Молдавію. Разом було їх до 12 тисяч, з артилерією, під 40 хоругвами, що між ними були й хоругви, прислані цісарем Рудольфом II і архикнязем Максиміліяном.\nПерейшовши Дністер над Сорокою, козаки розгромили молдавського господаря Арона, здобули Ясси й попустошили околицю. Арона примусили вони виломитися зпід турецького підданства й скласти чолобитну присягу цісареві. Про перемогу й акт присяги, що її відібрав від господаря сотник Демидович, повідомив Наливайко короля.\nВ черговому році, на спілку з Ароном, попустошили козаки околиці турецьких городів —Тягані, Білгороду й Кілії, почім вернули на Брацлавщину. Світла перемога Наливайка й Лободи, хоч і не була по нутру польській владі, всеж таки не перешкодила їй покористуватися козацькими успіхами. Коронний гетьман Ян Замойський, пішов з військом на розбиту козаками Молдавію й, прогнавши з престолу Арона, посадив на ньому молдавського боярина Єремію Могилу, що піддався під польську опіку. Козакам звелів Замойський вертати на Низ, але вони його не послухали. Упевнені в своїх заслугах для польської політики, вони розкватирувалися по шляхетських маєтностях Поділля, і як це було звичаєм польських військ того часу, зажадали «стації» тобто прохарчування. А що подільська шляхта не спішилася харчувати козаків по доброму, Наливайко брав те, чого потребував, силою. Під тим оглядом не різнився він нічим від коронного польського війська, що не могучи добути свого «правим» завсіди здобувало собі прожиток «лівим». Тількиж те, що було дозволене коронним військам, не могло стосуватися до козаків. Пани-шляхта дивилися на козаків, як на бунтівників, що виломалися зпід накинутих їм панщизняних обовязків й не могли спокійно дивитися на те, як ті вчорашні панщизняки, очайдушною сміливістю й лицарством духа, здобували собі не тільки славу й незалежність, але привілеї, що дотепер прислугували тільки шляхті. Збіглася шляхта до Брацлава, думала розігнати козацькі ватаги, але Наливайко її випередив. Порозумівся з брацлавськими міщанами й розгромивши шляхетське ополчення, захопив Брацлав.\nОсінню 1595 р. рушив Наливайко на Угорщину, а відтіля на Волинь та Білорусь. Скрізь він вибирав собі силою «стацію», що її відмовили йому по доброму. Вертаючи з Білорусі, Наливайко пограбував маєтности луцького владики Кирила Терлецького ніби за те, що він, як один з перших, покинув православя й пристав на унію з Римом. З тою хвилиною, до соціяльних гасел видвигнутих кззаччиною, приєдналося гасло релігійної боротьби. Козаччина переступила черговий ступінь свого розвитку. З Наливайком не було Лободи. Від першої зустрічі недолюблювалися отамани; Лобода, Що придбав собі маєтність на київському Поліссю й проводив регулярним, козацьким частинам, старався жити в мирі з шляхтою й духовенством, та дуже часто заявляв, що не має нічого спільного з «наливайківцями», що їх не признавав справжніми козаками, а втікачами зпід панщизняного ярма, бунтівниками. Тому, відбувши з Наливайком удатний похід на Молдавію, він розійшовся з ним. Коли Наливайко шугав по Волині й Білорусі, Лобода розташувався в Овруччині, де теж, волею й неволею вибірав «стацію».\nГосподарка Наливайка на Поділлі, Волині й Білорусі, а Лобиди на київському Поліссю, вивела нарешті польську владу з терпеливости. Злякавшися загрозою відірвання тих частин України від Польщі, вона напустила на козаків коронного гетьмана Станислава Жолкевського.\nВесною 1596 р. рушив Жолкевський в похід проти козаків. Військо мав з собою добірне й знамениту артилерію, а сам був непоганий полководець. Правою рукою в нього був Кирик Ружинський, шляхтич, що ще недавно «козакував» й знався на козацькій, боєвій тактиці та «фортелях». В першу чергу натиснув Жолкевський на Наливайка. Гонючись за ним прискореним маршем, допав його під Прилукою, на Поділлі. Але Наливайко, бачучи перевагу Жолкевського, не дав себе примусити до битви. Через уманські ліси пішов дорогою на Корсунь і під Білою Церквою зєднався з запорожцями, що мали добру артилерію й непоганого кошового — Шаулу.\nРозбивши передові частини Жолкевського, що їм проводив Ружинський, козаки рішили переступити Дніпро, не бажаючи Собі зустрічі з головними силами Жолкевського. Але Жолкевський догнав козаків на переправі, та в околиці Трипілля, на урочищі Гострий Камінь, примусив до битви. В бою стратив кошовий Шаула руку і замісць нього козаки обрали гетьманом Наливайка. Даремне окровавився Жолкевський, наступаючи на козаків. Обвівши себе табором, козаки витримали наступ, а потім, блискавковим випадом, примусили Жолкевського відступити до Білої Церкви. Тут він зупинився й післав по підмогу.\nКозаки тимчасом перейшли спокійно Дніпро. В Переяславі зібрали раду й, невідомо чому, скинули Наливайка, вибіраючи гетьманом Лободу. Це мало свій поганий вплив на дальший розвиток подій. Серед козаків запанував переполох і різноголосиця — скинувши Наливайка, самі не знали на яку ногу ступити. Одні радили перейти на московський бік і віддатися під протекцію царя, другі дораджували протекцію кримського хана, треті готові були піддатися Жолкевському. Найбільше мороки було з т. зв. городовими козаками, що маючи маєтки, жінки та дітей по правому боці Дніпра, виявили найбільше малодушности. Та поки козаки радилися, Жолкевському прийшла підмога з Польщі та Литви й він рушив на козаків.\nДаремне пробували козаки перешкодити Жолкевському в переправі через Дніпро. Козацька фльотиля, під проводом отамана Підвисоцького, мусіла уступити перед огнем гармат Жолкевського. До нічого теж не довели переговори з Жолкевеьким. Він вимагав видачі ватажків, а на це козаки не могли погодитися. Лобода перейшов у степи Полтавщини, але Жолкевський погнав за ним і окружив на річці Солуниці, під Лубнями. Здеморалізовані польською перевагою козаки, завели поміж собою сварки й бійки. В одній з них згинув Лобода. По ньому обрано гетьманом полковника Кремпського. Наливайка далі залишено в тіни.\nДня 16 травня 1596 р. почалася двотижнева облога козацького табору. Як не шаліла польська артилерія, як не кривавилися польські частини в безупинних наступах, не могли нічого вдіяти. Козаки відбивалися завзято, дарма, що на 6000 боєздатної залоги, було в таборі стільки жінок і дітей, що тікали з хуторів та зимовиків, разом з козаками. Почався в таборі голод, кинулися хвороби. Але козаки не здавались. Тримало їх козацьке завзяття, й надія на підмогу отамана Підвисоцького, що справді плив Дніпром на байдаках з Запоріжжя. Бачив це Жолкевський й, випереджуючи злуку козаків Підвисоцького з обложеними, наказав безоглядну, гарматню канонаду. Два дні ревіли польські гармати, два дні косили кулі все, що живе найшлося на їх дорозі. Не помогло завзяття, не помогла погорда життя і смерти. Над табором замаяла... біла хоругва. Козаки здалися на ласку й неласку переможця.\nНаливайка, Шаулу й ще кількох козаків заковано в кайдани. Забрано 20 гармат, хоругви й клейноди. Переможці кинулися на переможених — лягло їх трупом кілька тисяч. Тільки Кремпському з 1500 козаками вдалося вирватися з табору й втекти від смерти й неволі.\nЖолкевський вернув у Польщу переможцем. По дорозі до дому зупинився у Львові. Тут страчено кількох козацьких ватажків. Наливайка повезено у кайданах до Варшави. Тут його страчено 11 квітня 1597 р. Сучасники оповідають, що згинув Наливайко в страшних муках — його мали живцем спалити в мідяному биці. Варшавський сойм проголосив козаків «зрадниками і ворогами батьківщини», що їх треба винищити з корінем. На тому закінчився сміливий райд Северина Наливайка по шляхетських маєтностях...\nПеремога Жолкевського над річкою Солуницею, як і рішення варшавського сойму про поставлення козаччини поза скобку закону, хоч і сколихнули основами Низовового Товариства, всежтаки не змогли припинити його живлового розвитку й росту. Перемога — припадок, сеймове рішення — свисток паперу, а проти них — життя, що не оглядається на припадки й нехтує папером. Правда, одно й друге внесло в козаччину деяке замішання. Козацтво розкололося на дві партії — таких, після сучасної термінології «опортуністів», що здобувши від Польщі визнання своєї автономії та маєтности, хотіли їх закріпити й поширити, й таких, по нашому «принціпіялістів», що раз дірвавшися шаблі, не хотіли її випустити з рук скорше, поки не вирубають собі нею повної незалежности, не тільки в суспільному, клясовому й господарському розумінню, але й релігійному, національному та політичному. До перших належали т. зв. «городові» козаки, ця напівшляхта польської Річипосполитої, до другої належала козацька «голота», що тікала зпід панщиз-няного ярма в степ, не хотіла й думати про поворот до «законних», але, де далі, тим більш невиносимих умов життя. Для них не було місця в Річипосполитій, але їх було більше. Вони теж остаточно перемогли льо-яльну меньшість і, як переможці, ввійшли в історію.\nПокищо, під свіжим вражінням солуницького розгрому, розлам у лоні козаччини позначується дуже різко. «Статочні» козаки не хочуть мати нічого спільного з «голотою», живуть і організовуються нарізно та обірають собі свою старшину. Першим гетьманує шляхтич Христоф Нечковський, другими командують герої знад Солуниці — Кремпський та Підвисоцький. Потім влада над першими переходить у руки Тихона Байбузи, над другими в руки Федора Полоуса.\nТа життя, як звичайно — життя, скорше, аніж би це здавалося по солуницькій катастрофі, міняє непримириме становище польської влади до козаків і поволі примирює з собою й обєднює два порізнені табори в лоні козаччини. В 1600 р. бачимо на чолі цілого, обєднаного козацтва Самійла Кішку, героя думи про бунт бранців на турецьких галєрах, їх перемогу над турками й щасливий поворот на Україну.\nТуркофільска Волощина почала в 1600 р. війну з польонофільською Молдавією. Волоський воєвода Михайло пішов на молдавського господаря Петра. Польські впливи на молдавську політику були загрожені й Польща пригадала собі козаків, що то нераз уже ходили на Молдавію, трясли її престолом і знали там усі входи та виходи. Якось забулася сеймова ухвала про поставлення козаків поза законом, а в кватирі козацького гетьмана Кішки зявився висланник польського уряду Іван Оришівський, той сам, що колись гетьманував козакам за Баторія.\nКішка був не від того, щоби вмішатися в молдавсько-волоське непорозуміння, але коли це має бути в інтересі Польщі, то хай вона здійме з козаків «баніцію» й поверне їм автономію, плату й клейноди з часів Баторія. Король Жигмонт III пообіцяв сповнити козацькі домагання й, на королівське слово, рушило 4000 козаків у похід на Волощину. На спілку з військом коронного гетьмана Замойського, розбили козаки війська волоського воєводи й посадили на волоському престолі Семена Могилу, брата молдавського господаря Петра.\nТимчасом загрозила Польщі небезпека від півночі. По смерти Івана Вази, брата польського короля Жигмонта III, шведський престіл, що належався Жигмонтові, захопив його дядько Карло Зідерманляндський, досьогочасний регент. Оповістивши себе королем, він зайняв Естонію а в 1600 р. загрозив Ливонії, т. зв. польським Інфлянтам. Почалася війна й поляки побачили, що без козацької допомоги не обійдеться. Під вражінням небезпеки, варшавський сойм уневажнив свою ухвалу про баніцію на тих козаків, що приймуть участь у протишведській виправі. Правда, давної автономії козацтву, покищо, сойм не повернув. Не підчинив їх, як колись, королеві, але старостам і землевласникам, що на їх землях жили козаки. Всежтаки скасування баніції було досягненням, за яке варто було допомогти Польщі в її шведській потребі.\nНа Ливонію вимашерувало 2032 козаків. Було їх 4 полки, по 5 сотень кожний. Відділом проводив Самійло Кішка, що й наложив головою в бою під Фелліном. Його місце зайняв Гаврило Крутневич.\nТимчасом у Московщині почалася т. зв «смута». По безпотомній смерти московського царя Івана IV, зявився в Польщі претендент, що назвавши себе Дмитром, сином Івана Лютого, забажав скинути з престола самозванця Бориса Годунова. Польща будучи не від того, щоби поживитися на московській «смуті», допомогла сумнівному синові Івана Лютого сформувати собі ватагу добровольців й рушити з нею на Москву. У ватазі «царевича» найшлася ціла низка польсько-української шляхти, прилучилося до неї й 12000 запорожців. В 1605 р. вони здобули Москву і з того моменту почалася затяжна московська революція, що закінчилася аж в 1613 р. Вслід за «царевичем» Дмитрієм почали виринати нові самозванці, що добиваючись московського престола, винищували Московщину й тягли її над пропасть. Усім їм помагали козаки, що не відмовили своєї допомоги й полякам, коли вони захотіли посадити на московському престолі свого королевича Володислава. У війську короля Жигмонта, що в 1609 р. добувало Смоленськ, було 30.000 козаків, неменче оперувало їх на Сіверщині та інших московських областях. Рівночасно козаки воюють на півдні з турками. В 1606 р. здобувають Варну, в 1608 Перекоп, в 1609 палять Ізмаїл, Кілію, Білгород.\nКолиж, у 1613 р. Польща замирилася з Московщиною й відтягла відтіля свої війська, а разом з ними й козаків, уся їхня сила й живловий розмах повертається на південь. Починається низка морських і сухопутних, козацьких походів на Крим, Царгород і побережжя Малої Азії, що для їхньої бравури й очайдушности а в парі з тим і політичної ваги, не легко підшукати пари в минулому. Про один з таких козацьких походів, у 1614 р. оповідає турок-очевидець:\n«Козаки напали на твердиню Синоп, на березі Анатолії (в Малій Азії), що його через його гарні околиці прозвано містом коханців. Здобувши місцевий, старовинний замок, козаки вигубили всю його залогу, пограбували й попустошили музулманські будинки й нарешті так спалили й знищили місто, що ця прегарна й чарівна закутина, перемінилася в сумну пустиню. При тому вони зруйнували турецький арсенал, попалили галєри й човни, а шкоди наробили на 40 міліонів золотих. Та поки турки вспіли зібрати проти козаків озброєних людей з околиці, вони забрали здобич на чайки й поплили назад.\nСултан, почувши таку новину, попав у страшну лють і жаль; він велів повісити великого везиря Насух-башу»...\nВ черговому році козаки напали на побережжя під самим Царгородом. Турецька фльота наздігнала їх при устю Дунаю, але козаки вдалися з нею в бій, розгромили її, взяли в полон турецького адмірала, а захоплені галери спалили під Очаковом.\nВ 1616 р. козаки знову розгромили велику частину турецької фльоти при самому Дніпровому лимані. Турецький адмірал ледви втік з життям, а в козацькі руки попало кільканацять турецьких галєр і біля сотні човнів. Козаками проводив гетьман Петро Конашевич Сагайдачний, перший з черги великих вождів, політиків і дипльоматів, що їх видала козаччина.


Регіонали з народом не рахуються\n27 грудня 2010, 02:43 • Політика\nРеформи Тігіпка не позбавлять Пенсійний фонд багатомільярдного боргу у наступному році. Ефект від проведення реформ побачать лише через 7-10 років, - переконують урядовці. Опозиціонери ж не захотіли навіть слухати про такі переваги. По-перше, пенсійні новації не узгоджені з народом, по-друге, вимоги бютівців щодо порушення кримінальної справи за побиття депутатів досі не виконані. Регіонали кажуть, з народом нема чого узгоджувати.


НАТО і Росія одночасно проводять військові навчання на Балканах\nНАТО почало навчання в Чорногорії з реагування на надзвичайні ситуації.\n07:23, 02 листопада 2016\nСолдати НАТО, ілюстративне фото / REUTERS\nА сусідня Сербія в цей час готується провести спільні навчання з російськими військовими, передає ВВС.\nВійськові навчання НАТО стартували у понеділок, 31 жовтня, триватимуть чотири дні. Вони спрямовані на підготовку до боротьби з повенями і хімічними атаками.\nЧитайте також Росія відправила ще один бойовий корабель Чорноморського флоту в Сирію\nУ навчаннях беруть участь 680 учасників з 32 країн НАТО та країн-партнерів, серед яких Ізраїль, Азербайджан і Косово.\nУ Сербії з 2 по 15 листопада пройдуть навчання "Слов'янське братерство-2016". Як повідомляло Міноборони РФ, на них відправляться три літаки Іл-76МД з десантниками і більше 50 військовослужбовців Військово-транспортної авіації ВКС Росії. У маневрах також будуть брати участь БМД-2, безпілотник "Тахіон" і чотири мотовсюдиходи для розвідки боєм.\nРаніше УНІАН повідомляв, що РФ продовжує підготовку до можливих широкомасштабних наступальних дій проти України і відпрацювала умовне завдання масованих авіаційних ударів з території Білорусі по українських стратегічних об'єктах.


Як насправді бачать світ люди з дальтонізмом: незвичні порівняння - Телеканал новин 24\n04:50, 27 січня 12358 Читать новость на русском\nСвіт перед нами представлений незліченним різноманіттям кольорів та відтінків. Та не всі люди можуть розглянути їх настільки детально. А інколи їх зір неймовірно "викривляє" кольорову гаму.\nНезважаючи на назву, дальтонізм насправді не означає, що люди бачать світ в чорно-білому режимі. Насправді, більш ніж 99% людей, які мають дальтонізм, насправді можуть бачити колір. Через це термін "дефіцит кольоровідчуття" (CVD) вважається більш точним. Згідно даних, близько 0,5% жінок (1 з 200) і 8% чоловіків (1 з 12) страждають від тієї або іншій форми дефіциту кольоровідчуття.\nЄ кілька варіантів дефіциту зору, такі як Дейтеранопія (сліпі на зелений колір. Зелений колір змішується зі світло-оранжевим, ясно-рожевим, а червоний — з ясно-зеленим, світло-коричневим),\nПротанопія (сліпі на червоний колір, у яких сприйманий спектр укорочений з червоного кінця. Червоний колір сприймається темнішим, змішується з темно-зеленим, темно-коричневим, а зелений — зі світло-сірим, ясно-жовтим, світло-коричневим),\nі Тританопія (відсутність колірних відчуттів в синьо-фіолетовій області спектру. Зустрічається вкрай рідко і практичного значення не має. При тританопії всі кольори спектру бачаться відтінками червоного або зеленого).\nІ тільки близько 0,00003% населення світу страждає від загальної колірної сліпоти (монохроматія).\nА ось так воно виглядає у "нормальному стані".\nBored Panda вирішила перевірити різні зображення, щоб побачити, як різні кольори виглядають за допомогою різних CVD-лінз.\nТеги: LifeStyle Фотоновини Здорове життя


Польща заборонила в'їзд авто з повним баком (відео)\nдодому Відео Польща заборонила в’їзд авто з повним баком (відео)\nПольща заборонила в’їзд авто з повним баком (відео)\nПоляки несподівано ввели обмеження на право ввозити паливо в баку автомобіля. Тепер, з повним баком палива ви можете в’їхати не частіше ніж один раз на три дні і не більше 10 разів на місяць. З кожного зайвого літра ви повинні заплатити польський паливний акциз і штраф в розмірі 20-25 грн. / літр, або повернутися в Україну.\nПро це пише Auto24 із посиланням на Фейсбук сторінку сторінку журналіста Євгенія Плінського. “Якщо коротко, то це хороший приклад того, як поляки думають про захист своїх економічних інтересів, а ми як завжди все про**раєм…. Помітили поляки, що втрачають 1 млрд $ на акцизах від того, що наші човники і фури, які не заправляються на їх прикордонних заправках. Помітили і придумали заборонити в’їжджати авто з України з паливом в баках частіше ніж раз в три дні. Не можна, або плати акциз. Тихо, спокійно. Раз і все…. Влітку для фур, а тепер ось і для легкових авто. Польські митники вже як два тижні зливають паливо з бусів, переміряють і виписують по 20-25 грн. акцизу і штрафів на кожен ввезений літр.\nМолодці. Про державу думають. І все у поляків ладиться з контролем. І систему контролю 72 годин в’їзду людей в електронному вигляді ввели, і літри фіксують…. Все заради скарбниці і все виходить у них. А у нас? Ми буквально утримуємо польські прикордонні регіони які давно перетворилися на перевалку контрабанди і мотлоху в Україну і насос для викачування “кеша” з країни. При цьому, наша митниця і ГФС, замість контролю ввезення нелегальних товарів, збирає на цьому хабара, вигадує байки про неможливість контролю 72/24 години і т.д.”, – зазначає журналіст.\nпопередня статтяПерший полетів: Лоукостер Ryanair здійснив рейс зі Львова у Краків\nнаступна статтяБезумовно, українські чорти значно патріотичніші – Тернопільський священик про Хелловін\n“Я нe з тaкoї сiм’ї, я з бaгaтoї”: як зaрaз живe закарпатська зірка мережі (відео)\n17 років тому львів’янка Руслана здобула першу перемогу України на “Євробаченні”


20 Січень 2019, Київ 15:22\n14 Квітень 2010, 18:29\nХочу поділитися з вами спогадами, які навіяв суботній випадковий похід до мюнхенського універмагу з електронікою.\nЖінка з хворобою Дауна в інвалідному візочку купувала лап-топ. Вона голосно кричала і розмахувала руками, намагаючись пояснити, що саме вона хоче. Біля неї стояла менеджер універмагу і терпляче розшифровувала рухи і вигуки жінки, перепитуючи, чи вірно вона розуміє бажання клієнтки. Черга чекала, а в ній і я з маленьким яскраво рожевим жорстким диском для свого лап-топа (остання мода).\nЗгадалась історія, що сталась кілька років тому.\nМи з чоловіком відпочивали на острові Лідо, що поблизу Венеції. Щовечора сиділи на терасі готельного ресторану, де було дуже людно. В готелі жила молода пара, яка викликала дивні погляди у гостей: він і вона були з хворобою Дауна... ходили всюди, тримаючись за руки, голосно кричали при розмові, пирскаючи слиною. Завжди вони шукали місце, куди б сісти за вечерею, бо всі столи були зайняті, а відвідувачі від них відверталися. Ми запропонували їм підсісти до нашого столу.\nВиявилось, що вони швейцарці і говорять німецькою. Цікавіших співрозмовників я, напевно, й не пригадую!.. Їм нелегко було висловлювати свої думки, але ми зрозуміли, що познайомились вони у спеціальному будинку для людей із вродженими вадами; пройшли спец-програму, вивчили мови, навчились простих професій... вирішили почати життя разом. Одружились і спланували весільну подорож. Соціальна програма запропонувала, щоб вони вибрали для своєї подорожі будь-яку країну, і подорож буде повністю оплачена. Вирішили тикнути пальцем на мапу – потрапили саме на Лідо, і ось вони тут! Вони були дуже щасливі, і мені здалося, що ці молодята розуміють набагато більше ніж я, «нормальна», що таке кохання, що таке тішитися кожному спільному кроку, тримаючись за руки; що вони мають спільний успіх і свідомо почуваються щасливими! Вони розповідали про свої спільні майбутні плани, які були дуже простими і близькими (я ж мала тільки скепсис по відношенню до своїх власних далеких і комплікованих планів)...\nТепер, стоячи у черзі в універмазі для електроніки, згадала цю історію...\nСподіваюсь, плани моїх знайомих-молодят здійснились: вони купили свій диван, прочитали Гаррі Поттера і побували у Дісней-Ленді..\n... Шкода, що у нас із чоловіком тоді не виникло бажання залишити їм свої координати. А може, ми побоялись, що вони приїдуть до нас у гості? Адже легше згадувати випадкову зустріч, аніж піклуватись про людей із вродженими вадами...


Єпископ надав звільнення усім вірним Київської архиєпархії від обов’язку фізичної присутності на Божественній Літургії у неділі і свята — Храм та монастир св. Василія Великого у Києві\nHome » Новини » Єпископ надав звільнення усім вірним Київської архиєпархії від обов’язку фізичної присутності на Божественній Літургії у неділі і свята\nPosted on 19.03.2020 by Монастир in Новини, Церква і суспільство // Прокоментуй!\nПід час зустріч владика Йосиф обговорив із духовенством актуальний стан цієї ситуації у світі та в Україні, а зокрема на теренах Київської архиєпархії. Владика зазначив, що Церква має бути разом зі своїми вірними, особливо в цей час непевності та терпіння. «Ми як священники не маємо бути осторонь стражденних і тих людей, які перебувають у страху перед недугою коронавірусу. Тому двері наших храмів повинні бути відчинені, щоб могла прийти кожна людина, аби просити в Господа Бога потрібних ласк. Водночас маємо дотримуватися всіх норм законодавства України, які спрямовані на захист населення та збереження життя кожної людини», — наголосив єпископ.\nУчасники засідання прийняли низку рекомендацій щодо пандемії коронавірусу COVID-19, які своїми підписами затвердили Блаженніший Святослав та владика Йосиф Мілян. Зокрема було наголошено на необхідності виконання розпорядження цивільних органів влади та дотримання санітарних норм. Людей у зоні ризику (старшого віку, батьків з малими дітьми, осіб з ознаками респіраторних інфекцій, тих, хто недавно повернувся з-за кордону і хто з ними проживає) просять залишатися вдома, щоб не наражати себе та інших на небезпеку зараження.\nУ документі наголошено, що дотримуватись припису компетентних державних органів щодо присутності на богослужінні не більше десяти осіб є не тільки відповідальністю священника, але кожного вірного. Увесь документ опубліковано тут: Розпорядження.


Чоловік раз в тиждень їхав в ліс. Дружина вирішила простежити. Потім довго не могла прийти в себе … — Live41 Media\n2 сентября, 2021 adminLeave a Comment on Чоловік раз в тиждень їхав в ліс. Дружина вирішила простежити. Потім довго не могла прийти в себе …\nЖодного разу навіть голосу не підвищив! І була у нього одна дивна особливість. Щонеділі він кудись виїжджав на пару годин. Лариска вже думала: а чи не коханка чи там у нього є? Куди ж він так періодично виїжджає. І вирішила вона простежити за ним за допомогою сестри і її машини. О 14 годині Петро стоїть на зупинці і чекає автобус, який йде за місто. Автобус під’їжджає, він сідає і їде.\nЛариска з сестрою їдуть за автобусом. Кінцева зупинка, і Петро йде в бік лісу. Дуже акуратно, вони йдуть за ним. Він по стежці, а вони через кущі пробираються. Через пару кілометрів Петро озирнувся — і як давай кричати! Так кричав, що навіть спокійні дятли переставали стукати своїм дзьобом … Він кричав просто «АААААААААА». І більше нічого. Злякалася сестра, а Лариска ще більше — адже скоро він приїде додому, і їй же з ним ще жити. Швиденько виїхавши звідти і розлучившись з сестрою, Лариса знехотя пішла додому. Приїхав Петро з 3-ма тюльпанами, чмокнув в щічку дружину і запитав: — А вечеря ще не готовий?\nЧи не починай, відпочивай. Я сам хочу приготувати. Тиждень собі місця Лариса не знаходила, навіть про розлучення вже думала, згадуючи той дивний день. Настала неділя і він знову поїхав. По приїзду вона запитала: — Я боюся тебе, мені розповіли, як ти кричиш в лісі … навіщо? — Ларіс … мені звичайно дуже незручно, але у мене дуже нервова робота, а енергію то мені потрібно кудись дівати? Ось я раз в тиждень і їжджу в ліс, емоції свої вихлюпують. І знаєш сама — допомагає. Поїхали в наступний раз разом покричимо? І стали вони тепер разом їздити і кричати в лісі. Лариска теж стала спокійною. І жили вони потім довго і щасливо\nОксана нар0дила чоловікові п’ятьох дітей — а він взяв і кинув їх. Як мама і дітки живуть сьогодні?\nКоли вчителька дізналася, ким став її учень, то не могла повірити почутому


Південна Корея стріляла в сторону російського літака. Чому? - BBC News Україна\nПівденна Корея стріляла в сторону російського літака. Чому?\nImage caption Корейські військові піднімали на перехоплення російського літака винищувачі F-15К (на фото)\nВійськово-повітряні сили Південної Кореї здійснили попереджувальні постріли у напрямку російського військового літака, який порушив повітряний простір країни, повідомляє місцеве міністерство оборони.\nЗа даними корейської влади, російський літак порушив суверенний простір країни над островами Токто (Такесіма), суверенітет над якими оскаржують Південна Корея та Японія.\nМіноборони Кореї надіслало у район винищувачі, які попередили російський літак, відстрілявши теплові пастки, а потім і здійснивши попереджувальні постріли, коли російський літак знову повернувся у цю зону.\nТу-142: Місія ОБСЄ твердить, що помітила російський літак над Донбасом\nУ Сирії зник російський військовий літак Іл-20: версії\n"Заблукала" російська ракета з Сирії влучила по півночі Кіпру\nЦе перший подібний інцидент між Південною Кореєю та Росією.\nКремль заперечив порушення меж корейського повітряного простору.\nЩо сталося: версії сторін\nКорейське міноборони повідомляє, що вони перехопили російський розвідувальний літак А-50, а російське міноборони заявило, що це був стратегічний бомбардувальник-ракетоносець Ту-95МС.\nНачальник управління національної безпеки при президенті Південної Кореї Чон Ий Ен висловив секретарю Ради безпеки Росії Миколі Патрушеву протест у зв'язку з порушенням російським військовим літаком повітряного простору країни.\nImage caption Інцидент стався неподалік островів Токто (Такесіма), суверенітет над якими оскаржують Південна Корея та Японія\n"Ми розглядаємо цю ситуацію як вкрай серйозну, якщо така поведінка повториться, ми приймемо набагато рішучіші заходи", - йдеться в повідомленні управління національної безпеки Південної Кореї.\nРаніше Об'єднаний комітет начальників штабів Південної Кореї повідомив, що російський військовий літак двічі перетинав межі повітряного простору країни вранці у вівторок.\n"Вимагаємо, щоб Рада безпеки (Росії) дала оцінку ситуації й вжила належних заходів", - йдеться в заяві Чон Ий Єна.\nУ міністерстві оборони Росії заявили, що російські літаки не порушували корейський повітряний простір.\n"За даними об'єктивного контролю, маршрут літаків Ту-95МС проходив без відхилень від плану відповідно до міжнародних правил на відстані понад 25 кілометрів від островів Токто (Такесіма), не порушуючи повітряного простору Південної Кореї", - йдеться в повідомленні міноборони Росії.\n"У районі островів Токто (Такесіма) до російських літаків наблизилися два південнокорейських винищувачі F-16, які здійснили непрофесійні маневри, перетинаючи курс російських стратегічних ракетоносців і створюючи загрозу їхній безпеці", - додали в російському міноборони.\nЗа словами російських військових, корейські льотчики на зв'язок з російськими не виходили й після відстрілу теплових пасток покинули зону.\nПід час інциденту корейські військові піднімали в повітря винищувачі F-15К та F-16К, які відкривали попереджувальний вогонь з 20-міліметрових гармат.\nКолишній директор по операціях в Об'єднаному розвідувальному центрі американського Тихоокеанського командування Карл Шустер заявив CNN, що інцидент з попереджувальними пострілами — це "дуже, дуже серйозно".\nЗа його словами, факт стрілянини свідчить про те, що Сеул розглядає порушення свого повітряного простору як навмисний акт.\nУ російському міноборони заперечують і факт попереджувальної стрільби.\n"Ніякого попереджувального вогню з боку південнокорейських винищувачів не було. Якби російські льотчики відчули загрозу безпеці, відповідь не змусила б на себе чекати", - заявили у військовому відомстві.\nЗа даними корейського міністерства оборони, раніше у вівторок два китайських військових літаки з'явилися в зоні дії ППО Південної Кореї.\nImage caption Стратегічний бомбардувальник-ракетоносець Ту-95 розроблений у 1950-х роках у Радянському Союзі (архівне фото)\nЛітак Ту-95 - стратегічний бомбардувальник-ракетоносець, розроблений і прийнятий на озброєння в Радянському Союзі у 1950-х роках.\nЦей літак може перевозити великий вантаж бомб та ракет на великі відстані.\nТу-95 перебуває на озброєнні в Російської Федерації як носій крилатих ракет, в тому числі найновіших X-101, що мають дальність 5500 км.\nА-50 - радянський і російський літак дальнього радіолокаційного виявлення та управління.\nУ Сирії зник російський літак Іл-20 з військовими на борту: версії


09 серпня 2017, 13:00\nСОЄВИЙ СОУС Спадкоємець знаменитого давньоримського гаруму, який заміняв дорогу на той час сіль у стравах.\n«Його можна модифікувати: додати спецій, гострого перцю чи товченого часнику, трохи меду чи імбиру. Можна використовувати як швидкий маринад для птиці, додавати в рибні супи або комбінувати з олією, заправляючи салати», – ділиться досвідом шеф-кухар Whiskey Corner Олексій Повторейко.\nРЕЦЕПТ: справжній соєвий соус готують за допомогою процесу бродіння. Для цього беруть соєві боби і пшеницю, кладуть у воду, додають сольовий розчин і грибок Кодзі (закваску), завдяки якому в суслі, що утворився, і відбувається процес бродіння протягом декількох місяців. Коли соус готовий, суміш проціджують та кип'ятять. Це дозволяє вбити всі бактерії та зупинити процес бродіння. Знайти грибок Кодзі в наших умовах непросто, тому зробити соус за справжньою японською технологією вдасться не кожна господарка. Але можна зробити варіацію соєвого соусу, яка під силу кожному.\nДля цього вам знадобиться: 100 г сої, 2 ст. л. бульйону, 1 ст. л. борошна та 2 ст. л. вершкового масла. Боби відварити до готовності та перетерти у пюре. У масу, що вийшла, додати бульйон і масло, трохи солі, потім борошно. Все перемішати та поставити на середній вогонь, довести до кипіння при постійному помішуванні.\nЧитайте також: ЛІТНІЙ КОКТЕЙЛЬ З ДИНІ: П'ЯТЬ РЕЦЕПТІВ\nПесто Італійський зелений соус може змінювати рецептуру залежно від сезону та трав у наявності. Замість базиліка можна використовувати петрушку або кріп, руколу або звичайний салат, а кедрові горіхи замінити на волоські, мигдаль або навіть насіння. В результаті вийде зовсім інший соус, але він теж буде свіжим і гарним з м'ясом, салатами, сирами і, звичайно, пастою.\nЧитайте також: 5 ІДЕЙ ДЛЯ ЗДОРОВОЇ ВЕЧЕРІ\nБЕАРНЕЗ «Це французький яєчно-олійний соус. Готується з розтопленого вершкового масла, яєчних жовтків, цибулі-шалоту, кервелю, естрагону та білого винного оцту. Він гарний гарячим і холодним, чудово поєднується як з рибою, так і з м'ясом, йде до птаха і ушляхетнює яйця», – каже Марія Дідковська, засновник ресторану Citronelle.\nЧитайте також: П'ЯТЬ FOOD-БЛОГЕРІВ, ЗА ЯКИМИ ВАРТО СЛЕДИТИ В INSTAGRAM\nчатні Пряно-гострий фруктовий чи овочевий соус, підглянутий англійцями у індусів, підкорює комбінацією кислого та солодкого смаків. Гнатися за автентикою необов'язково: крім мангового, існує безліч рецептів чатні з буряків, цибулі та яблук. Подавати можна як зі стравами з птиці та риби, так і як самостійна закуска – з крекерами.\nКУНЖУТНЕ АБО ОЛІЯ ГРЕЦЬКОГО ГОРІХА Як основа ніжних салатних заправок. «Мені подобається поєднання кунжутної смаженої олії з медом та малиновим оцтом. Інший варіант – оцет, настояний на ядрах молодих волоських горіхів, із зерновою гірчицею та соком лайма. Такі соуси змусять звичайний салат грати новою гамою смаків і ароматів!» - Упевнений Володимир Ярославський, шеф-кухар Good Wine.\nМОЄ МОРОЖЕНЕ: 5 ЦІКАВИХ ФАКТІВ ПРО УЛЮБЛЕНИЙ ДЕСЕРТ\nПОЛУБНИЧНИЙ ЗМУЗІ: 6 КРАЩИХ РЕЦЕПТІВ\nМЕНЮ ДЛЯ ВЕГЕТАРІАНСЬКОГО ПІКНІКА: САЛЬСА, ТОФУ І МОХІТО\nТіло честі: чому в моді дівчини plus size\n10 трюків, як зробити свій будинок ще затишніше\nРоли в домашніх умовах: 4 рецепти


Випуск 6 Ревізор Магазини частина 3 - дивитися онлайн | Ревізор\nVideo: Частина 3. Нерибний день у рибному маркеті «Дон Маре». «Ревізор: Магазини» у Миколаєві\nДивіться онлайн частина 3 випуск 6 ревізор магазини. Ревізія у Миколаєві, маркет Дон Маре\nРевізор / Ревизор: Магазины Сезон 1 / Випуск 6. Сезон 1. «Ревізор: Магазини» у Миколаєві / Частина 3. Нерибний день у рибному маркеті «Дон Маре». «Ревізор: Магазини» у Миколаєві\nПеревірка магазину всеукраїнської мережі.\nДивіться онлайн 4 частина випуск 6 Ревізор: Магазини


Медові пряники з горіхами\nПряники – помірно солодка випічка, яка довго зберігається, тому їх зручно піч відразу великими порціями і забезпечувати чаювання печивом на цілий тиждень вперед.\nЗ давніх-давен на Русі пряники були медовими, тому що мед був практично єдиною насолодою, доступною простим людям. З появою цукру він втратив своє значення підсолоджувача, але залишився важливим інгредієнтом пряників, як джерело особливого медового смаку і аромату.\nКрім повсякденного частування, медові пряники можуть стати і частиною гарної різдвяної традиції, що з’явилася у нас в останні роки завдяки більш тісного знайомства з західною культурою. З медового тіста легко вирізаються різдвяні фігурки, а прикрасити їх можна не тільки горіхами, але і глазур’ю. Ці пряники – без глазурной обливання.\nДо речі, в Німеччині саме медові коржі «лебкухен» є різдвяної випічкою.\nяйця курячі добірні 2 шт.\nмасло вершкове або кулінарний жир 100 г\nядра волоських горіхів 1 склянка\nЯк приготувати медові пряники з горіхами\nМедове тісто замішується теплим, так як в теплому вигляді мед і масло беруть потрібну кількість борошна. Щоб не втрачати корисні властивості меду, краще нагрівати інгредієнти на водяній бані, але для прискорення процесу можна використовувати нагрівання і прямо на вогні (на слабкому вогні).\nЗмішайте в каструльці мед, масло, цукор, яйця і розпушувач з содою. М’яко нагрійте масу до появи білої піни, безперервно її заважаючи.\nДодавайте в теплу масу просіяне борошно, поки тісто не набуде вигляду дуже густого, але трохи липкого кома.\nГусто посипте стіл просіяного борошном і підмішування на ньому тісто, щоб його можна було розкатати. Робити його дуже щільним не потрібно, а якщо при розкачування деякі місця липнуть, посипайте їх борошном.\nРозкачайте до потрібної товщини, пам’ятаючи про те, що в духовці пряники збільшаться приблизно в два рази.\nВиріжте фігурки для пряників і умочіть їх нижню частину в борошно.\nПосипте медові пряники товченими або нарізаними горіхами, злегка втискаючи їх шматочки в тісто.\nВипікайте до золотистого кольору поверхні на сухому листі. Тісто містить багато жиру і цукру, тому випікається дуже швидко. Залежно від товщини пряників випічка займе 5-15 хвилин в розігрітій до 150 ° С духовці.\nМедові пряники з горіхами Ссылка на основную публикацию\nГрибна приправа в домашніх умовах\nКупуючи приправу в магазинах, ми можемо бути практично впевнені в тому, що, ...\nТушковані кабачки з фаршем на сковороді\nДієтичне і дуже корисне блюдо. Можна подавати як основну страву, або як гарячу ...\nСалат зі шпинату, авокадо і помідор\nСалат зі шпинату, авокадо і помідор відноситься до категорії легких вітамінних ...\nТефтелі з рисом і курячим фаршем: рецепт в духовці\nТефтелі готують з різного виду м'яса, але особливо ніжними і смачними вони ...\nКрученики - це українська страва, маленькі рулетики з м'яса з начинкою. Чим їх ...


Мера котячої породи покусала собака | Велика Епоха\nМера котячої породи покусала собака\nЧетвер, 5 вересня 2013 року\nНа Алясці на шанованого кота з кличкою Стаббс ― чотириногого мера поселення Талкітни на Алясці (США) — був скоєний напад. Кілька днів тому його сильно покусав пес.\nУ результаті смугастий рудий кіт отримав велику кількість серйозних травм, у тому числі розрив легені, переломи кісток грудини і рвану рану бочини.\nСтаббса госпіталізували у ветлікарню, і зараз він перебуває під наглядом фельдшерів. Вчора з постраждалого витягли плевральну дренажну трубку, і кіт вже дихає самостійно. Проте його стан все ще вкрай важкий. Медичні рахунки тварини перевищили $2 тис., повідомляє CNN.\n«Це такий скандал, ― сказала виданню працівниця піцерії Ешлі Кернс. ― Він же мер, це не жарт. Я знаю, що це звучить смішно, але місто перебуває під його пильним веденням».\nСтаббс став мером Талкітни 16 років тому, коли був знайдений в коробці з кошенятами, яку залишили біля місцевого універмагу «Неглі» (Nagley). Керівник магазину Лаурі Стек вирішив залишити одне кошеня і назвав його Стаббс, тому що у нього не було хвоста.\nІсторія про рудого великого кота-мера, який прийшов до влади, облетіла всі міжнародні новини після того, як місцеві жителі, не маючи офіційного глави адміністрації серед людей, 18 липня 1997 року провели так звані вибори чотириногого мера (Талкітна з населенням 80 осіб, є міжобщинною територією, яка не входить до будь-якого муніципалітету). Тоді-то поселенці і проголосували за Стаббса.\nНа їхню думку, рудо-смугастий обранець привабив до поселення увагу безлічі туристів, оскільки Талкітна вважається історичною зоною. Кожен день кіт зустрічав до 30-40 приїжджих.


Туве Янссон - автор книг про мумі-тролів біографія :: Велика бібліотека біографій\nТуве Янссон - автор книг про мумі-тролів біографія\nТу? ве Я? нссон (швед. Tove Jansson); 9 серпня 1914 & mdash; 27 червня 2001) & mdash; відома фінська письменниця, художниця, ілюстратор. Здобула всесвітню популярність завдяки своїм книгам про мумі-тролів. Писала шведською мовою.\nТуве Маріка Янссон народилася в Гельсінкі об 11:55 в суботу 9 серпня 1914 року в творчій родині. Її батько Віктор Янссон (1886-1958) & ndash; був скульптором, а мати Сигне Хаммарстен (1882-1970) художницею, яка переїхала до Фінляндії зі Швеції після укладення шлюбу. Батьки Туве познайомилися в 1910 році в Парижі. Через 3 роки одружилися. Сигне малювала марки, працювала в радикальному антифашистському журналі GARM. Батьки належали до шведській мовній меншині в Фінляндії і сімейне спадщина & ndash; мистецтво, творчість і терпимість & ndash; пізніше відзначені в оповіданнях Туве, в яких вона показала розуміння богемного способу життя і повагу до індивідуальності. У дитинстві Туве на літо виїжджала в Бліда (Швеція) до бабуши по материнській лінії. Молодші брати Туве & ndash; Пер Улов і Ларс в 1940-і роки дебютували як письменники. Пізніше Ларс став створювати розповіді в картинках, а Пер Улов став фотографом.\nБатьки Туве Янссон багато працювали, вони віддавали все своє життя мистецтву, але в той же час Віктор Янссон знав толк в вечірках і їх будинок часто ставав місцем веселих зустрічей. Про те, як проходили вечірки Туве написала в своїй автобіографічній книзі & ldquo; Дочка скульптора & rdquo;:\n& ldquo; Я люблю татові гулянки. Вони можуть тягнутися багато ночей підряд, і мені подобається прокидатися і знову засипати і відчувати, як заколисують мене дим і музика, а потім раптом лунає раптовий крик, що пронизує холодом крізь тепло, аж до самих ступнів ніг.\nДивитися на все це не варто, тому що тоді зникає те, що придумуєш сам. Так буває завжди. Ти дивишся на них зверху, а вони сидять на дивані і на стільцях або повільно ходять по вітальні.\nМама не бенкетує з ними, вона стежить за тим, щоб гасова лампа не коптила в спальній. Спальна & ndash; це наша єдина справжня кімната, крім кухні; я маю на увазі, що там є двері. Але там немає грубки. Тому гасова лампа горить всю ніч. Якщо відкриєш двері, то тютюновий дим проникає в кімнату, і у Пера Улофа починається напад астми. З тих пір як у мене з'явився братик, з гулянками стало набагато важче, але тато з мамою намагаються все-таки влаштувати все якнайкраще. & Rdquo;\nЗвідки взявся Мумі-троль?\nЗа словами Софії Янссон, племінниці Туве, історія появи Мумі-троля на світло така. На острові, де сім'я Янссон проводила кожне літо, туалет знаходився не в будинку, а на вулиці. Зсередини він був оббитий картоном. На цьому картоні всі члени сім'ї любили малювати і писати, там йшла дуже бурхлива листування, наприклад, з братами вони міркували про філософські проблеми. Одного разу брат написав там якусь історію про Канте. Туве не могла придумати щось йому у відповідь і намалювала якась істота. Тоді вона сказала, що це було саме негарне істота, яке тільки вона могла придумати. Це і був перший Мумі-троль.\nВперше фігурка Мумі-троля, як особиста емблема-підпис Янссон, була опублікована на її антигітлерівської плакаті в кінці 30-х років.\nЧотири місяці в році вся сім'я Янссон проводила в будиночку на острові в Пеллінкі, що в 50 кілометрах від Порвоо. Вони орендували котедж у місцевих рибалок в кінці травня і поверталися до міста на початку вересня. На цьому острові живе близько 300 осіб. Саме цей острів, затишний будинок, де жила дружна сім'я, ліси навколо будинку, море і крихітні острови послужили праобразом світу, згодом описаного Туве в книгах про мумії-тролів.\nУ дитинстві іншому Туве був Erick Tawaststjerna, який подорослішавши став музичним критиком і біографом Яна Сібеліуса. Туве не любила вчитися в школі. Вона говорила, що школа була нудною і вона & ldquo; забула про неї все, в тому числі, чому боялася її & rdquo ;. Вечорами Туве сиділа перед вогнем в студії і слухала розповіді своєї матері про Мойсея і про Ісаака, про людей, які сумують за своєю країні, або губляться, а потім знаходять свій шлях. Про те, що більшість людей часто відчувають себе трохи самотньо.\nУ віці п'ятнадцяти років Туве переїжджає в Стокгольм (Швеція) де вивчає образотворче мистецтво в Tekniska Skolan, професійному інституті з 1930 по 1933 рік, а потім повертається до Фінляндії, де вчиться в школі малювання Фінської Асоціації образотворчих мистецтв & ldquo; Атенеум & rdquo; в Гельсінкі з 1933 до 1936 року. У 1938 році вона продовжувала своє навчання в школі d & rsquo; Аdrien в Парижі.\nТуве почав свою кар'єру ілюстратора в віці 14 років, коли її малюнки були вперше надруковані в дитячій секції журналу Аllas Kronika. Політично ліберальний сатиричний журнал Garm, популярний в шведоязичних інтелектуальних колах, почав публікувати малюнки Янссон в 1929 році і співробітництво тривало до закриття журналу в 1953. Мумі-троль того часу виглядав, як біле істота з довгим вузьким носом і іменувався Снорк.\nУ 1930 Туве їздила в Німеччину, Італію і Францію. А з 1932 брала участь у виставках в Фінляндії і за кордоном. Її перша приватна виставка пройшла в 1943 році в Гельсінкі. Туве оформила приблизно сто обкладинок для журналів, проілюструвала такі видання на шведському, як Люцифер. Крім того Туве працювала над рекламою, рекламними вивісками, листівками. З 1934 по 1940 роки Туве пише розповіді, які публікуються в журналах і різдвяних виданнях. У щоденних газетах друкуються її нариси про поїздки та про світ мистецтва. Друга виставка Янссон в 1946 році в галереї Bоcksbacka, був комерційно успішною і отримала хороші відгуки критиків. На початку 1940-х Янссон вважалася одним з найбільш видатних молодих художників Фінляндії.\nПерша книга, що її названо Smatrollen och den stora oversvamningen (Mаленький тролі і велика повінь) з'явилася в 1945 році в Швеції, і тільки в 1991 році була переведена на фінську мову. Туве почала писати цю історію в 1939 році під час радянсько-фінської Зимової війни, з тим щоб уникнути хоч на мить похмурість військового часу. Але ця книга не мала великого успіху і була останньою з усіх історій про мумі переведена на англійську мову.\nУ 1946 році виходить книга Mumitrollet och kometen (Мумі-троль і комета), в 1948 книга Trollkarlens hatt (Капелюх Чарівника). І після цього до Туве приходить справжній великий успіх.\nУ 1947 році Атос Віртанен (Atos Wirtanen) - один Туве Янссон і головний редактор шведської газети & ldquo; Ny tid & rdquo; (& Ldquo; Новий Час & rdquo;), що виходила в Фінляндії, пропонує їй зробити серію сатиричних політичних коміксів про мумі. Саме Атос Віртанен послужив праобразом Снусмумрика, він постійно носив зелений капелюх і вважав її своїм талісманом. 1 жовтня 1947 року в статті про соціалістичної молоді Чехословаччини і діяльності фінської народної демократичної партії було надруковано зображення Mумі-троля під парасолькою. Два дні потому на першій сторінці була опублікована перша смуга коміксів з анонсом майбутніх серій. На тому ж тижні вийшла стаття про Янссон. І так, починаючи з 3 жовтня 1947 мумі-комікси будуть публікуватися щоп'ятниці аж до 2 квітня 1948. Кожна смуга складалася з шести осередків. Всього ж Туве намалювала 26 смуг. Причиною припинення публікацій з'явилася жорстка критика з боку опозиції, яка звинуватила Туве в поширенні ліберально-буржуазних ідей.\nУ січні 1952 року Янссон уклала контакт на публікацію коміксів з Associated Newspapers. Янссон була в захваті від пропозиції, так як воно звільняло її від грошових турбот і давало можливість приділяти більше часу творчості. 20 вересня 1954 року на сторінках & ldquo; The evening news & rdquo; (Лондон) був надрукований перший мумі-комікс. У вересні 1956 року в Гельсінкі відбулося святкування Дня Мумі-троля, спонсором якого було агентство Associated Press. У 1959 році, Туве, остаточно втомившись від мумі-тематики, розриває контракт з агентством. Вона каже, що & ldquo; Спочатку працювати було дуже весело і легко. Я малювала все, що мені приходило в голову. Згодом прийшло критичне ставлення до своєї роботи, а потім це стало просто важкою працею. Коли я дізналася, що видавництво погодилося розірвати зі мною контракт, я була щаслива! Я пішла гуляти в ліс, забралася на дерево і там, на дереві, я раптом відчула себе такою сильною і вільною, що мені раптом захотілося написати ще одну книгу ». Так народилася ідея книги «Хто втішить крихітку Кнютта?». За словами Туве ця книга далося їй легше всіх з творів про мумі-тролів, вона буквально на одному диханні написала і проілюструвала її.\nТуве написала свою останню книгу про мумі-тролів Sent i november (В кінці листопада) в 1970 році після смерті її матері. Сім'я мумі-тролів не присутній в ній, вони зникли і ніхто не знає куди. На цій книзі закінчилася серія повістей про мумі-тролів, хоча Туве говорила, що була б рада повернутися до роботи з ними.\nУ цілому всі персонажі мумі-книг мають сильне схожість з власною сім'єю Янссон & ndash; вони були богемний, жили поруч з природою, були терпимі до оточуючих їх істотам і любили те, що готувала для них мама. Іноді персонажі Янссон були вельми зловісними, як, наприклад, Хемуль, які уособлювали посадових осіб, або дивні Хаттіфнатти, які рухаються невідомо звідки, куди і з якою метою - загрозлива натовп. Прозаїк Елісон Лур'є охарактеризував Морру & ndash; темне, холмообразние істота & ndash; як & ldquo; свого роду ходяче прояв скандинавського мороку; все, що вона зачіпає вмирає, і земля замерзає там, де вона сидить. & rdquo; (Guardian, 30 червня, 2001)\nХоча Янссон придбала всесвітню славу завдяки персонажам Мумі, сама вона розглядала себе в першу чергу як художник. Її перша велика настінний розпис була зроблена для ресторану Kaupunginkellari в 1947 році. Після цього відбулася низка інших робіт, в тому числі картини для дитячої лікарні в Гельсінкі. У 1992-93 роках Художній музей Амоса Андерсона представив картини Янссон на великій виставці.\nУ 1956 році відбулося знайомство Туве з Тууліккі Пієтіля (Тuulikki Pietila 18.02.1917 & ndash; 23.02.2009), яка стала вірною супутницею життя Туве. Вона була художником-графіком, професором. Її особистість надихнула характер Туу-Тікі з повісті Trollvinter (Чарівна зима). Багато років теплі місяці в році Туві і Тууліккі проводили в будиночку на власному острові Клувхар в 80 кілометрах від Гельсінкі. Там же жила їх чорна кішка на ім'я Псіпсі. У 1995 році Туві і Тууліккі приймають рішення більше не їздити на острів через проблеми зі здоров'ям. Янссон передає острів в дар державі. Зараз в будинку Туве і Тууліккі облаштований їх музей, який щоліта відкритий для відвідування туристами. У 1996 р вийшла автобіографічна книга «Картинки з острова», написана Туве в співавторстві з Тууліккі.\nПід час своєї тривалої кар'єри в якості художника, Янссон отримала ряд нагород. У 1963, 1971 і 1982 році вона була удостоєна фінської державної премії по літературі, і в 1993 році першої премії Suomi. Шведська академія удостоїла її премії двічі, вона отримала медаль Pro Finlandia, і була призначена почесним професором в університеті Або. Янссон ілюструвала переклади видань Льюїса Керролла & ldquo; Аліса в країні чудес & rdquo; і & ldquo; Полювання на Снарка & rdquo ;, а так же книгу і Дж. Р. Р. Толкієна & ldquo; Хоббіт & rdquo;.\nОстання збірка оповідань Туве Viesti, appreared (Звістка, обрані новели) вийшов в 1999 році.\nТуве Янссон Герасимчука 27 червня 2001 року. Останні 11 місяців життя вона провела в лікарні, де її щодня відвідувала Тууліккі. У день смерті Туве вона була поруч і пізніше повідомила журналістам, що Туве померла щасливою. Вона просто закрила очі і перестала дихати. Туве похована в Гельсінкі в сімейному склепі на кладовищі Хієтаніємі.\nДжерело: moomi-troll. ru