Новини в "ГЗ" від 21 лютого 2019 р\nРеквієм: пам’ятаємо, не забудемо...\nЛОДА відзначила Дрогобич за впровадження медреформи\nПерспективи освіти у контексті НУШ\nГеній Івана Франка взиває до дії. "Просвітяни" у Нагуєвичах\nФЕЄРІЯ ТАНЦЮ У МІСТІ КОТЕРМАКА\nЗакарбований чин героїв\nТренер «Ниви» – наш земляк Василь Малик\nЦьогоріч минає п’ять років від трагічних подій, які в ході революції Гідності сколихнули не лише Україну, а й весь світ.\nСаме в ці дні 2014 року, під час Революції Гідності, нерівна боротьба між українським народом та тодішнім політичним режимом, який на Майдані представляли до зубів озброєні силовики, досягла апогею. 20 лютого 2014 року загинуло найбільше активістів Майдану. Серед них були і дрогобичани, які одними з перших за покликом серця та з любові до рідної країни, залишили свої домівки, своїх рідних і вирушили на Майдан.\nУ той буремний час від вогнепальних поранень під час сутичок у центрі столиці за офіційною інформацією загинуло близько сотні осіб, серед яких від куль снайперів – наші краяни Йосип Шілінг, Богдан Вайда та Олег Ушневич. Постраждали майже 700 осіб. Поранення отримали також дрогобичани Василь Михалко, Василь Гуцул та Юрій Андрушков.\nЦі імена та імена інших Героїв Майдану назавжди закарбувалися у пам’яті кожного, адже вони віддали найдорожче – життя, аби Україна стала на шлях творення європейської держави.\nУ День пам’яті Героїв Небесної Сотні у Дрогобичі 20 лютого відбулася низка меморіальних заходів. У Центральній бібліотеці імені В’ячеслава Чорновола пройшла інформаційна година «Живим уклін – загиблим слава».\nЗгодом у відділі історії музею «Дрогобиччина» відбувся вечір пам’яті «Герої не вмирають, коли їх пам’ятають». А о 15:00 у Сквері Героїв Небесної сотні дрогобичани взяли участь у загальноміському віче пам’яті. Окрім цього, тематичні заходи мали місце у начальних закладах.\n20 лютого о 10:30 на місцевому цвинтарі у Вороблевичах отці Степан і Олександр відслужили молебень за упокій душі Йосипа Шилінга. Панахида відбулася і в Летні на могилі Богдана Вайди.\nП’ять років тому, 18 лютого, на головному столичному Майдані влада Януковича розстріляла 23 наших співвітчизників. І в наступні дні снайперські кулі «Беркута» обірвали не одне життя. На Дрогобиччину теж прийшла сумна звістка: загинули три наші краяни – Йосип Шілінг із Вороблевич, Богдан Вайда із Летні, Олег Ушневич із Дрогобича.\nВсі вони увійшли до мартирологу «Небесної сотні». Їм посмертно присвоєно звання «Герой України». У ці дні пом’янімо їх і всіх, хто віддав своє життя за честь, за славу, за народ.\nНапрям пострадянського прагматизму\n…Репрезентанти національного прагматизму, що поєднали свої інтереси з українською незалежністю, далеко не завжди розмовляють українською мовою. Знову ж таки, про перехід російськомовної номенклатури на службу Україні свого часу можна було б тільки мріяти (для ілюстрації пошлюся на мої табірні дискусії з Миколою Руденком, який тоді передбачав цей процес). Проте реальність внесла певні корективи в рожеві сподівання. З одного боку, україномовна частина суспільства з традиційною підозрою ставиться до російськомовности новітніх еліт, вважаючи поєднуваність російської мови з українськими національними інтересами недопустимою суперечністю. З другого боку, російськомовна еліта, відштовхуючись від націоналістичної задивлености більшости галичан, доволі часто намагається облаштувати для себе комфортну – тобто російськомовну і, на жаль, майже «совкову» – Україну.\nОбидва чинники взаємно підсилюють свою непоєднуваність, що має руйнівний вплив на українську державність. Так, патріотична частина населення, що є потенційною опорою національної адміністративно-бізнесової еліти, дедалі більше зрікається її російськомовного складника і тим самим рубає під собою одну з гілок, на яких сидить. Водночас російськомовна еліта, будучи вихованою в російській культурі і слабо відчуваючи природу українського бунту, не помічає, що облаштовує свою незалежну віллу на вулкані, який тим глухіше мовчить, чим ближчий до нового свого виверження1 їй варто було б не забувати пересторогу Петра Дурново, на яку так слушно посилається Вадим Скуратівський: Мазепинський рух нині здається зовсім незначним, але в деяких випадках (в умовах кризи. – В.С.) він може набути цілком несподіваних розмірів13.\n(М.Маринович. Вибране. Том 6. с. 39-40)\nНавчання у школах відновилося, але...\nУпродовж минулих двох тижнів навчально-виховний процес у школах Дрогобича і Стебника довелося призупинити через високий рівень захворювання на ГРВІ та грип серед школярів. 18 лютого навчання у школах відновили.\nЯк повідомив начальник відділу освіти ДМР Петро Сушко, станом на 18 лютого показник захворюваності учнів за час призупинення навчально-виховного процесу знизився від 18,8% до 9,25%. Проте серед школярів знову збільшилася кількість хворих на кір, особливо у СШ №16, де кількість хворих становить 19 осіб, а це понад 60% від загальної кількості учнів у всіх школах, які захворіли.\nЗа словами головного медика Дрогобича Володимира Чуби, така ситуація, цілком ймовірно, склалася через низький рівень вакцинації проти кору серед учнів цієї школи. Він додав, що у Львівській області розпочинають масштабну роботу із вакцинування дітей проти кору. В.Чуба закликав керівництво міста та начальника відділу освіти Петра Сушка провести інформаційні заходи серед батьків.\nНачальник відділу охорони здоров’я ДМР наголосив, що у випадку загострення ситуації із захворюванням дітей на кір необхідно буде приймати рішення про заборону відвідування нещеплених дітей дошкільних навчальних та загальноосвітніх закладів.\nКрім того, вкотре на нараді було озвучено, що медпрепарати, якими зараз вакцинують дітей – бельгійського виробництва і ризик небажаних реакцій є мінімальним, тому нема причини для спротиву з боку батьків.\nАфганський слід у нашій пам’яті\n15 лютого, у 30-ту річницю виведення військ з Афганістану, у Дрогобичі вшанували учасників бойових дій на території інших держав. У цій війні загинули 12 мешканців Дрогобиччини.\nПонад дві сотні дрогобичан взяли участь у віче-реквіємі біля пам’ятника воїнам, які загинули в Афганістані (на вул. Т.Шевченка).\nУчасть у скорботному заході взяв голова Дрогобицької РДА Андрій Шевкенич та його заступник Руслан Щерба, заступник міського голови Дрогобича Василь Качмар, депутат Львівської обласної ради Михайло Задорожний.\nПанахиду відслужив капелан Дрогобицького гарнізону отець Іван Гнатів разом із семінаристами. Присутні також помолилися за душі Героїв Небесної сотні та воїнів, які загинули на теренах Східної України у війні з Росією.\nДо побратимів та громади міста звернувся голова Дрогобицької регіональної спілки ветеранів Афганістану Іван Андруневчин. Він подякував меценатам за сприяння в організації заходу та польової кухні, а також вручив сім’ям загиблих в Афганістані воїнам матеріальні допомоги.\nЗавершився захід урочистим покладанням квітів до пам’ятного знаку. Вела захід Уляна Воят.\nЗазначимо, що, згідно з розпорядженням міського голови Дрогобича, двадцятьом особам надано матеріальну допомогу на загальну суму 6800 грн. – чотирьом членам сімей загиблих та шістнадцятьом інвалідам війни у РП Афганістан.\nУпродовж 2017-2018 років у Дрогобичі активно впроваджували першочергові заходи в межах реформи галузі охорони здоров’я.\nНа початку цього процесу відбувався чималий спротив як колективами медустанов, так і так званими представниками громади, які всіляко намагалися зірвати цей процес. Однак попри всі перипетії, керівництву міста вдалося дійти компромісу з медиками та провести заходи з реорганізації галузі охорони здоров’я.\nПід час проведених заходів з реорганізації мережі охорони здоров’я було вивільнено 90 ліжок та скорочено кадровий склад на 120,5 ставки. Економічний ефект становить 4 млн 585 тис 930 грн/рік. Загалом економія видатків сягнула 7 млн 459 тис 200 тис. грн.\nНаприкінці минулого тижня у Львівській облдержадміністрації відбувся звіт Департаменту охорони здоров’я про роботу у 2018 році. Під час звіту делегатам з Дрогобича – заступнику міського голови Василю Качмару та начальнику відділу охорони здоров’я ДМР Володимиру Чубі – вручили для міста, в особі міського голови Тараса Кучми, Подяку Департаменту охорони здоров’я ЛОДА за активну підтримку у впровадженні медичної реформи у 2018 році.\nУ понеділок, 18 лютого, під час оперативної наради у ратуші заступник міського голови Василь Качмар офіційно передав Подяку міському голові Тарасові Кучмі.\nЯк зазначив Тарас Кучма, ця подяка засвідчує те, що свого часу було прийнято правильні та важливі рішення щодо впровадження медичної реформи на теренах Дрогобича і Стебника.\n«Перш за все, це подяка для нашої медичної спільноти, яка з розумінням поставилась до необхідності проведення медичної реформи», - наголосив Тарас Кучма.\nПредставники влади та освітяни Дрогобича домовилися напрацювати попередній план реформи місцевої освіти до 15 березня ц.р.\nЦей план включатиме декілька кроків (але не обмежуватиметься ними).\nАвтономізація закладів освіти. Дасть змогу закладу вирішувати самостійно на що і як витрачати кошти, а також впливати на обсяг зарплат працівників залежно від продуктивності їхньої праці.\nПрофілювання та підвищення конкурентноздатності закладів освіти.\nОптимізація організації навчальних закладів у контексті формування філій та об’єднання адміністрацій установ, що дасть можливість заощадити кошти і спрямувати їх на підвищення зарплат працівників.\nДомовленість спільно розробити цей план стала результатом «круглого столу» «Відкриті дані: стан та перспектива сфери освіти в контексті формування стратегії м.Дрогобич на 2020-2027 рр.», який відбувся у ратуші 12 лютого.\nНапрям обговорення розвитку освіти у Дрогобичі та Стебнику задав керівник КУ «Інститут міста Дрогобича» Володимир Кондзьолка, який представив аналітичну доповідь про сучасний стан галузі.\nТак освіта зараз є найбільш видатковою для міської скарбниці: у 2019 році видатки становитимуть 36% від загальної суми бюджету. Найзатратнішими в перерахунку на учня є школи, наповнюваність яких значно нижча від проектної норми. Наприклад, видатки на 1 учня ЗОШ №1 з наповнюваністю 115% у 2017 році становила 11686 гривень, а ЗОШ №13, де наповнюваність 55% – 21908 грн., тобто є майже вдвічі більшою.\nМіський голова Тарас Кучма зазначив: «Освіта Дрогобича стоїть на дуже високому рівні, і це підтверджують показники усіх олімпіад та змагань. Тому нашим обов’язком є зберегти те, що ми маємо, в умовах, які складаються».\nОднак через поточну систему розрахунків витрат на освіту, яка базується на даних 2017-го, а не 2018-го року, забезпечити 100% фінансування шкіл, згідно з їхніми запитами, не вийде. Цю ситуацію міський очільник порівняв зі спраглим колективом та обмеженою кількістю води: «Уявіть, що є бочка з водою, в якій міститься лише 10 літрів. І хоч людям потрібно більше, 15 чи 20 літрів води, аби втамувати спрагу, в бочці все одно залишаються все ті ж 10 літрів. Тому нам необхідно знайти спосіб раціонально використати наявне». Те саме необхідно зробити з коштами – раціонально розподілити їх так, щоб забезпечити нормальне функціонування закладів освіти та вчасне отримання педагогами зарплати.\nОсвітяни погодилися з необхідністю раціоналізації бюджетів. Водночас директори шкіл переконані, що лише економії у процесі реформи не буде достатньо для нормальної діяльності закладів, тож все одно доведеться дофінансовувати освіту з місцевого бюджету. У відповідь посадовці та депутати міськради наголосили, що всі додаткові видатки з місцевого бюджету на освіту – це кошти, які можна спрямувати на поліпшення інфраструктури та благоустрою міста. Тому від освітян та їхніх подальших кроків залежить максимальне мінімізування додаткових видатків з бюджету. Мова, зокрема, йде про раціональне використання адміністративних приміщень та кадрового апарату, наповнення шкіл тощо.\nСфера освіти України, яка, по суті, істотно не змінювалася ще з радянських часів, ступила на шлях докорінної реорганізації. Поточний навчальний рік став роком впровадження «Нової української школи». Зміни розпочалися з першої ланки середньої освіти – молодшої школи. Сьогоднішні першокласники вже навчаються за принципово новими методиками.\nЗагалом реформа середньої освіти передбачає таку структуру шкіл:\nІ. Початкова школа – 4 роки (1-2 класи – 1 цикл, 3-4 класи – 2 цикл).\nІІ. Базова середня школа (гімназія) – 5 років (5-6 класи – 1 цикл, 7-9 класи – 2 цикл).\nІІІ. Профільна середня школа – 3 роки (10 клас – 1 цикл, 11-12 класи – 2 цикл).\nАкадемічного спрямування – ліцей.\nПрофесійного спрямування – професійний ліцей, професійний коледж.\nДуже важливо, що заклади освіти отримують неабияку академічну, кадрову, організаційну, зокрема й фінансову, автономію.\n«Круглий стіл» відбувся за підтримки американського народу, наданої через Агентство США з міжнародного розвитку (USAID) у межах проекту «Підтримка організацій-лідерів у протидії корупції в Україні «Взаємодія!». Окремі думки, висловлені під час заходу та у матеріалах, є відповідальністю організаторів і не обов’язково відображають погляди Агентства USAID або Уряду США.\nПроект «Підтримка організацій-лідерів у протидії корупції в Україні «Взаємодія!» – п’ятирічна ініціатива USAID, яка має на меті допомогти Україні у зменшенні рівня корупції та підвищенні підзвітності та прозорості управління. Проект спрямований на розширення повноважень ключових урядових інституцій у боротьбі з корупцією, побудові громадської підтримки та участі в антикорупційних зусиллях, а також зменшенні толерантності громадян до корупції.\nГеній Івана Франка взиває до дії\nРоздуми просвітян при вшануванні святої землі\nНад Франковою родинною Слободою, над покритими талими снігами луками гордо височіє відновлена музейна «вітцівська хата», осідок, де прийшов на цей суєтний світ український геній – Іван Франко.\nСьогодні – це, далебі, Українська Мекка. До неї приходять всі небайдужі: ті, що прагнуть подихати його повітрям, відчути його дух, «що тіло рве до бою», прочитати писані ним власноруч слова, пройнятися його пророцтвом про неминучий «розвидняющийся день», який наступить і на наших очах впевнено наступає для його рідної багатостраждальної України. Сюди приїжджають, щоб неодмінно походити його лісовими стежками. Найбільше малий Івась любив ходити лісом, дослуховуватися до співу пташні, намагався розмовляти з нею. Його передусім вабила глибінь річки, бо в ній відбивалося сонце, – чудесне світило, яке він обожнював. Як і сонце, він обожнював рідну неньку Марію до останнього подиху свого короткого звитяжного життя.\nА найулюбленішою порою Франка були різдвяні дні. В цю пору він з ровесниками залюбки «ходив по коляді». Навіть у зрілому віці зазвичай не проминав нагоди, щоб приїхати до рідної оселі з усією сім’єю щоб заколядувати, порадіти з народження Христа і завіншувати українцям:\n«І бажаю, щоб ми згідно,\nЛад найкращий завести».\nВласне, цей факт з життя Івана Франка спонукав членів Ради Дрогобицької міськрайонної організації «Просвіта» відвідати батьківщину нашого великого земляка з колядою. Отож в прекрасну сонячну, але лютневу прохолодну погоду, чисельна делегація просвітян гучно колядувала під вікнами «вітцівської хати», відтак у центральному корпусі Франкового Заповідника, що «на горбі». А лідер просвітян Микола Садоха та признаний прискіпливими дрогобицькими цінителями хорового співу маестро Ярослав Кулешко разом із колегами потішили господаря музею, талановитого менеджера музейної справи Богдана Лазорака та його творчий колектив не тільки професійним вокальним виконанням колядок, а й вишуканим віншуванням.\nВідтак пан Богдан, подякувавши колядникам за віншування і подаровану радість коляди, подивував гостей поступом колективу у подальшому розвитку матеріальної бази музейного Заповідника. Він радо продемонстрував гостям нове сучасне обладнання для якісного зберігання музейних фондів, особливо творів образотворчого мистецтва. Сьогодні, дороге серцю кожного українця святе місце – Франків Заповідник, де мешкає дух українського генія, який проніс через усе життя батьківський «огень», що палав, просвічував дорогу простому люду до свободи, намагається розвивати культурологічну та науково-пошукову роботу. Не є таємницею, які митарства пройшов і продовжує їх долати сьогодні колектив Заповідника аби Українська держава врешті-решт визнала це святе місце Національним Заповідником Івана Франка.\nПросвітяни принагідно звертаються до Президента України, керівництва області та всіх чиновників, що відають збереженням культурної, літературної та мистецької спадщини України, розрубати «Гордіїв вузол» і припинити непотрібну тяганину з цього вельми актуального питання нашого духовного життя.\nГеній Франка взиває до дії, він заслуговує на величну пошану.\nСтепан ЯКИМ, член Ради Дрогобицької міськрайонної «Просвіти»\nФото Петра СИДОРЧУКА\nСубота, 16 лютого, у Дрогобичі пройшла під знаком танцю. Річ у тім, що того дня у Народному домі ім. І.Франка відбувався ІІ Обласний фестиваль-конкурс «Роду нашого розмай».\nУчасть у танцювальному марафоні взяли дитячі колективи різних вікових категорій із Дрогобича, Стебника, Рівного, Стрия, Самбора, Добромиля, с.Нагуєвичі Дрогобицького та с.Лівчиці Жидачівського району.\nТак би мовити, вишенькою на торті, був спільний святковий концерт за участю гостей з м.Рівне – Народного ансамблю «Барви Лади» і Зразкового ансамблю «Лада» та дрогобичан – Народного ансамблю танцю «Верховинка» Народного дому ім. І.Франка. Нагадаємо, вже кілька років між колективами триває творча співпраця, адже художній керівник «Лади», у минулому дрогобичанка Вікторія Гарасим’як є вихованкою «Верховинки» і її керівника Богдани Кос.\nГості з Рівного представили на суд глядачів жіночий ліричний танець, яскраві хореографічні композиції «Черемшина», «Карпати», «Під дощем», «Пташечка», «Чоловічі витребеньки», «Очі», «Я не жалію», «Ой, у гаю», чудову «Витинанку»… Дрогобичани потішили присутніх жартівливими композиціями «Чобіток» та «Ой, мамо, люблю Гриця», ліричними танцями «Як я люблю тебе» і «Знайди мене», динамічними «Перепілочка», «Весела полька» і «Поліська полька». Завершив яскравий концерт славнозвісний «Гопак» – свого роду візитна картка «Верховинки».\nЗгодом розпочалася церемонія нагородження учасників Фестивалю-конкурсу «Роду нашого розмай». Грамоти за участь отримали всі, відтак вручили дипломи і кубки за ІІ і ІІІ місця у різних вікових категоріях. Перші місця вибороли ансамблі «Стрияночка» (Стрий), «Самбірчанка» (Самбір), «Калиновий цвіт» (Дрогобич, СШ №2), «Лада» (Рівне), «Прикарпатські візерунки» (Дрогобич, ПДЮТ), «Мікс-денс» (Дрогобич), «Азарт» (Дрогобич, СШ №2), «Веселка» (Нагуєвичі).\nГран-прі фестивалю журі під керівництвом директора Львівського обласного центру народної творчості і культурно-освітньої роботи Романа Берези присудило Народному ансамблю «Барви Лади» (м.Рівне). Радості гостей не було меж!\nВели свято Алла Мельничук та Іван Сех.\nДо речі, гості з Рівного прибули до Дрогобича напередодні, 15 лютого. Спершу вони побували на екскурсії нашим містом, відтак автобус прибув до Народного дому. Там їх зустрів директор установи Петро Кос і провів на другий поверх, щоб із балкону рівняни побачили… сюрприз! Вихованці «Верховинки» підготували для них флеш-моб – танець у формі серця з червоними кульками в руках. А згодом було братання і спілкування між дітьми з Рівного і Дрогобича, які не бачилися майже рік… Після смачного підвечірку розпочалися репетиції, спільні розваги… Проводжати рівнян прийшла чи не вся «Верховинка».\nТакож 15 лютого у Народному домі ім. І.Франка відбувся концерт, приурочений до свята Стрітення Господнього і Дня закоханих. У ньому взяли участь вихованці «Верховинки» (Богдана Кос), вокалісти музичних шкіл Софія Хотинська, Аліна Бабич, Вероніка Веклюк та соліст-вокаліст Народного дому Микола Кос.\nДо 90-ї річниці постання ОУН\n9-го лютого на фасаді будинку бібліотеки Дрогобицького педагогічного державного університету ім. І.Франка була відкрита меморіальна таблиця, присвячена трьом провідникам ОУН С.Бандери на Дрогобиччині у 1941 – 1944 рр.: Андрієві Шукатці (1918 – 1943), Володимирові Кобільнику (1904 – 1945) та Василеві Николякові (1912 – 1944).\nСаме в цьому приміщенні протягом липня-вересня 1941 р. діяв обласний Провід ОУН(б), який активно творив структури українського державного управління в умовах німецької окупації та формував підпільну мережу опору. Про цей факт довго нічого не було відомо і лише недавно дрогобицький історик, доцент ДДПУ ім. І.Франка Микола Галів на основі скрупульозно відстежених мемуарних згадок і нюансів зумів довести, що Провід ОУН містився саме в нинішньому приміщенні бібліотеки.\nПо-третє, меморіальна таблиця вшановує двох видатних уродженців Дрогобиччини, які мали особливі заслуги в історичних боріннях епохи: В.Кобільника і В.Николяка. Володимир Кобільник народився в Дрогобичі (його рідний дім втрачений, стояв на вул. І.Франка), закінчив Дрогобицьку гімназію і в цей час брав участь у підпільному студентському націоналістичному русі; згодом студіював медицину у Краківському університеті, став доктором медицини; у 1930-і рр. проживав у Самборі, де почав творчо працювати як історик-краєзнавець, археолог і антрополог; один час навіть редагував цікавий краєзнавчий журнал «Літопис Бойківщини»; у 1940-і рр. повернувся у підпілля ОУН; спочатку був ідеологічним референтом обласного Проводу ОУН Дрогобиччини, потім керівником Проводу; ув’язнений німцями у 1943 р.; помер у концтаборі.\nЧи має галицька роса бути на обелісках загарбників?\nДиктатори-тирани причетні до багатьох кривавих злодіянь. Через них гинув люд як всередині їхніх країн, так і в чужих краях. І не винні ті вояки, які йшли захоплювати інші народи: вони виконували присягу. У багатьох державах світу стоять пам’ятники, могили загарбників. Парадоксально, але факт – за ними доглядають. Можливо, це – правильно з точки зору християнської моралі. Але тут є один нюанс, ця данина шани має місце у тих країнах, де завойовники покаялися перед спробою поневолення інших народів.\nТепер торкнемося наших галицьких реалій, принаймні за 80 років, коли радянська влада прийшла на наші землі. Каральний меч спершу знищив інтелігенцію, потім –«неблагонадійних». Патріотична горстка упівців чинила опір загарбнику і гинула у нерівному бою. Їх хоронили тишком-нишком по цвинтарях, а то й на місцях смерті. А солдатів імперії з почестями, їм встановлювали обеліски, меморіальні комплекси.\nТакий пам’ятник слави радянським воїнам стоїть у Трускавці. На гранітних плитах викарбувані імена «героїв» і дата їх загибелі – а це 1945-1950 рр. Не важко здогадатися, за які подвиги їх увіковічнили. Громада із зрозумілих причин (Путін пішов війною на Україну) не має бажання доглядати за пам’ятним комплексом. Уже хтось викрав бронзовий барельєф, плити потріскали і т.д. А ми – християни. Тому краще ці плити акуратно зняти і відправити до російського консульства чи посольства. Нехай вони подбають про своїх, коли немає бажання це робити нашому народу.\nВідвідайте фотовиставку «Незламні»!\n23 лютого об 11:00 у Палаці мистецтв музею «Дрогобиччина» (вул. Т.Шевченка,38) відкриється фотовиставка «Незламні» про кримських політв’язнів Кремля.\nГість заходу – відомий кореспондент «Радіо Свобода» Антон Наумлюк. Це одноденна акція у музеї, тож просимо учителів шкіл та викладачів навчальних закладів скористатися можливістю ознайомити учнів, студентів із подіями новітньої історії.\nКП «ДРОГОБИЧВОДОКАНАЛ» ІНФОРМУЄ\nПропонуємо порушникам добровільно\nставати законослухняними споживачами\nЗ нагоди Всесвітнього дня води з метою привернення уваги до раціонального використання водних ресурсів, КП «Дрогобичводоканал» з 1 до 31 березня проводить місяць співпраці з тими споживачами приватного сектора, які самовільно під’єдналися до комунального водогону, користуються послугами водопостачання та водовідведення, не оплачуючи їх.\nМи пропонуємо добровільно стати законослухняними споживачами, звернутися у службу збуту водоканалу та укласти договір з підприємством про надання послуг. В іншому випадку, при виявленні нашими працівниками таких випадків, порушникам буде відрізана вода, нарахований штраф за завдані збитки, а матеріали про самовільне водоспоживання будуть передані у правоохоронні органи.\nУ зв’язку з набуттям чинності з 1 травня 2019 р. ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» щодо відповідальності за неналежне виконання договору про надання послуги з водопостачання та водовідведення, водоканалу буде надано право нараховувати пеню, а також припиняти надання послуг споживачам, які невчасно проводять оплату та нагромадили борги. КП «Дрогобичводоканал» закликає таких споживачів не зволікати з розв’язанням проблеми, а звертатися до адміністрації підприємства для укладення договору про розтермінування заборгованості.\nЯкщо у вас нема договору...\nВідповідно до ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», надання послуг з водопостачання та водовідведення здійснюється ЛИШЕ на договірних засадах. Тому, якщо у вас досі нема договору з підприємством, просимо терміново звернутися у КП «Дрогобичводоканал» для його укладення. Необґрунтована відмова споживача від укладення договору є підставою для припинення надання послуг.\nДрогобич чи Пісочна?\nУ підгрупі, де грають дрогобичани, відбувся один матч. 17 лютого команда «УГВ-Сервіс» (П’ятничани) розгромила «Газовидобувник» (Вівня) з рахунком 5:0.\nНаразі становище команд у групі №14 таке: СКК «Пісочна» – 6, «Галичина» (Дрогобич) – 6, «УГВ-Сервіс» (П’ятничани) – 3, «Газовидобувник» (Вівня) – 0.\nХто посяде перше підсумкове місце на груповому етапі визначиться у ці вихідні в особистій зустрічі між командами Дрогобича і Пісочної. Попри те, обидва колективи вже гарантували вихід до наступного раунду плей-офф.\nУ середу, 20 лютого, «Галичина» перемогла у товариському матчі тернопільську «Ниву» (2:1), яка зараз виступає у Другій лізі чемпіонату України і посідає сьому сходинку. Протистояння цікаве тим, що на початку року «Ниву» очолив дрогобичанин, у минулому гравець, тренер «Галичини» Василь Малик. До Тернополя Василь працював на тренерському містку ФК «Калуш» та стрийської «Скали».\nНа фото: тренер «Ниви» – наш земляк Василь Малик.\nЛід приховує небезпеку\nНаближається весна, але на водоймах ще зберігається льодовий покрив. Тож нагадуємо Вам правила поведінки на льоду.\nВізьміть палицю, щоб перевіряти міцність льоду, ніколи не робіть цього ударом ноги. Якщо після першого удару з’являється вода, лід пробивається, негайно повертайтеся.\nПід час зимової рибалки не пробивайте поруч багато лунок; не збирайтеся великими групами в одному місці; не пробивайте лунки на переправах; не ловіть рибу поблизу вимоїн та далеко від берега; завжди тримайте під рукою міцну мотузку завдовжки 12-15 м, дошку або велику гілку. Якщо ви провалилися, широко розкиньте руки по краях пролому, утримайтесь від занурення з головою. Не обламуйте крайку льоду, вибирайтеся на лід без різких рухів, наповзаючи грудьми і за чергою витягуючи на поверхню ноги.\nВибравшись із пролому, відкотіться, а потім повзіть у бік, звідки ви прийшли. І хоч вогкість і холод підштовхують побігти і зігрітися, будьте обережні аж до берега.\nЯкщо на ваших очах під лід провалилась людина, негайно сповістіть, що йдете на допомогу. Підкладіть під себе лижі, дошку, фанеру (це збільшить площу опори) і повзіть на них, широко розкинувши при цьому руки. До краю ополонки не підповзайте, інакше опинитеся у воді обоє. Якщо ви не один, тоді, взявши один одного за ноги, лягайте на лід ланцюжком і рухайтеся до пролому. Дійте рішуче – постраждалий швидко замерзає у крижаній воді, мокрий одяг тягне його донизу. Витягайте його на лід і повзіть з небезпечної зони. Вкрийте від вітру і якнайшвидше доставте в тепле місце, розітріть, переодягніть і напоїть чаєм.\nНа спомин про Омеляна Вишневського\nСлужба любові не знає лаврів…\nУже 40 днів як відійшов у Вічність Омелян Іванович Вишневський.\nМені довелось декілька днів переживати цю сумну подію перш ніж зібратись і сісти за клавіатуру.\nПодібний стан душі я переживав, коли від нас відійшли Євген Сверстюк та Любомир Гузар. Кожен раз, коли відходить світла талановита, потужна людина, я відчуваю ті самі емоції – біль, сум, відчуття втрати опори, втрати чогось невідновлюваного.\nКим був Омелян Іванович? Колись, мабуть, знайдеться людина, яка попрацює над докладною біографічною працею про цю неординарну людину і покаже, як вона вплинула на розвиток суспільства, серед якого їй довелося прожити все своє життя.\nОмелян Іванович був дуже обдарованою людиною, і не змарнував свого таланту. На щастя, на його шляху трапилися добрі люди, які допомогли потрапити, як сам він зауважив, у «великий світ». Перший шкільний учитель Юрій Дирів без відома батьків прилаштував його до семирічки у Рожнятові, де Омелян з третього класу перейшов відразу у п’ятий, а через рік директор школи Олександр Гапанович відрядив його до гімназії в Стрию.\nВипускник уже радянської школи (йому ж довелося пережити Другу світову), відчув бажання вивчати іноземні мови, і поступив у Чернівецький університет на англійську філологію. До речі, за спогадами його друзів, на той час англо-українських словників у Чернівцях не було, і він вивчав мову, використовуючи англо-польський.\nПісля закінчення університету доля скорчила поблажливу гримасу. Помер Сталін, і Берія, котрий рвався до влади, вирішивши «вербувати» собі прихильність суспільства, запропонував «ставку на національні кадри». Так Омелян та його друзі отримали змогу вступити до аспірантури. Однак за деякий час все повернулось на круги своя. Влада не забула, що Вишневський «неблагонадійний», що він був дотичний до руху опору… Його з «шумом» і «тріском» виганяють з аспірантури з уже готовою дисертацією.\nРоботу рядового вчителя з англійської мови вдалося знайти лише у семирічній школі у селі Попельники. Згодом «кар’єрний ріст» у вигляді переводів до середньої школи с.Джурова, а потім і до тодішнього районного центру смт.Гвіздець біля Коломиї. Ця сіра смуга тривала цілих двадцять років! Здавалося б – це крах життя і поламані мрії. Саме в цей період Омелян Іванович отримав життєвий гарт і неймовірний оптимізм та глибоку зрілість, якими він світився до кінця свого життя. Викладаючи англійську мову в сільських школах, він зрозумів, що методика навчання іноземних мов побудована так, аби мови не навчити! Знання іноземної мови було небезпечним для влади. Тоді він уперше замислився над проблемами педагогічної науки та виховання.\nОмелян Іванович почав розробляти власну викладацьку методику. У результаті довготривалої праці він сформував і видав посібник «Діяльність учнів на уроці іноземної мови». Вже 1989 рік. Надворі запахло свободою. Омелян Іванович захищає кандидатську дисертацію і переходить на роботу в Дрогобицький педагогічний університет; спершу на кафедру іноземних мов, а згодом на кафедру педагогіки, яку очолив у 1990 році і якою керував до 2006 року. Далі майже до кінця життя він працював на кафедрі на посаді професора.\nСаме на період, коли він переходить на роботу в університет, припадає найплодовитіша частина його життя. Розкривається його талант оригінального мислителя і глибокого педагога. Можемо лише припустити, що імпульс цій праці надали роботи Григорія Ващенка. Тоді, на початку незалежності, Омелян Іванович брав найактивнішу участь у відновленні товариств «Просвіта» та «Рідна школа». А згодом у 1995 році разом із Омеляном Ковалем та друзями-однодумцями організовує Всеукраїнське педагогічне товариство ім.Григорія Ващенка, однією з цілей якого було пропагування педагогічної спадщини Г.Ващенка та інших українських педагогів. У той час О.Вишневський разом з членами Педагогічного товариства ім. Г.Ващенка багато працював над виданням і розповсюдженням в Україні творів Григорія Ващенка, котрий на відміну, від корифеїв української радянської педагогіки, яка віддзеркалювала запити тоталітарної держави, відстоював погляд, що виховувати слід не гвинтик системи, але людину вільну, людину-господаря свого життя і своєї землі.\nОмелян Іванович розвинув цю тезу. Він показав, що в сучасному динамічному світі для того, аби бути успішним, слід мати характер. Це непросте поняття містить у собі наполегливість, безстрашність, працелюбність, національну ідентичність та інші риси, які слід виховувати у дітей з раннього віку, і які людина сама повинна в собі плекати протягом всього життя.\nВін залишив по собі великий спадок педагогічних праць, в яких центральне місце посідає робота «Теоретичні основи сучасної української педагогіки». Останніми роками написав низку праць, в яких висвітлював напрямні майбутньої… уже теперішньої реформи середньої освіти в Україні. Сучасна реформа передбачає його ідею діяльнісного підходу побудови освітнього процесу, містить його думки щодо структури середньої школи із спеціалізаціями за можливостями учня.\nВін завжди був надзвичайно простий і доступний у спілкуванні, а це риса глибокої і мудрої людини.\nМи поставили в епіграф уривок вислову митрополита Андрея Шептицького, який повністю звучить так: «Служба любови, не знає лаврів, як довго жертва ще неповна, а жертва одної хвилини не заступить довголітньої муравлиної праці».\nПраця всього життя Омеляна Вишневського була, за висловом Андрея Шептицького, саме муравлиною, - тихою, наполегливою, величезною. Він ніколи не шукав лаври, але все його життя є розкішними лаврами.\nОлексій МАНЬКО, голова Львівського педагогічного товариства ім. Г.Ващенка\nЗвіт депутата Дрогобицької міської ради сьомого скликання,\nголови фракції ВО «Батьківщина» Олега Юрійовича Дацюка,\nголови постійної комісії ради з питань освіти, культури, молодіжної політики, сім’ї, спорту туризму, інформації, охорони здоров’я, праці та соціального захисту населення перед виборцями за проведену роботу у 2018 році\nДіяльність спрямовував на захист інтересів громади та виконання доручень виборців, керуючись при цьому Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», Регламентом Дрогобицької міської ради.\nУ 2018 р. взяв участь у 18 з 20 пленарних засідань. Відсутній на 2 (1 – відпустка, 1 – відрядження).\nРегулярно, кожного першого та третього понеділка місяця проводив прийом громадян за адресою: м.Дрогобич, вул.Шкільна,4. Провів 17 колективних зустрічей із мешканцями міста, трудовими колективами, громадськими організаціями. Подав 7 письмових та 4 усні депутатські звернення. Надав матеріальну допомогу 6 мешканцям міста. Допоміг у поліпшенні умов у комунальних установах соціальної сфери:\n- дитяча дошкільна установа №19 – ремонт даху та системи водовідведення;\n- ДСШ №2 – ремонт спортивного залу та роздягальні;\n- ЗОШ №17 – придбання мультимедійної шкільної дошки.\nНа виконання доручень виборців на виборчому окрузі №23 виконані такі роботи:\n- ремонт системи водовідведення даху будинку №4 на вулиці Січових Стрільців;\n- ремонт системи водовідведення даху будинку №5 на вулиці Нижанківського;\n- завершення будівництва каналізаційного колектора до будинку №33 на вулиці Т.Шевченка;\n- ремонт аварійного балкону у будинку №31 на вулиці Т.Шевченка;\n- капітальний ремонт внутрішньобудинкової каналізаційної системи будинку №3 на вулиці Каменярській;\n- кронування аварійних дерев (вулиці Січових Стрільців, І.Франка, Т.Шевченка).\nПровів 15 засідань у постійній депутатській комісії.\nПри розгляді особливо важливих та складних питань ініціював проведення двох спільних засідань разом із комісією з питань планування бюджету, фінансів, цінової політики та інвестицій. Брав участь у розробленні положень і програм (Положення про відзначення провідних спортсменів та їх наставників міст Дрогобич і Стебник, Положення про стипендію міського голови кращим спортсменам, Програма розвитку туризму у м.Дрогобич на 2018-2020 рр., Програма «Дрогобич – місто Івана Франка» та ін.). Є співавтором чотирьох проектів рішень ради у гуманітарній сфері. Як голова постійної комісії ради, проводив зустрічі з трудовими колективами та керівництвом установ, закладів міста, з громадськими організаціями, товариствами, спілками щодо різного роду проблем та перспектив розвитку міста.\nБрав участь у роботі тимчасових та конкурсних комісій, робочих груп: щодо заміщення вакантних посад керівників закладів освіти, культури, визначення кращих спортсменів та учнів міст Дрогобич та Стебник, збереження історико-архітектурної спадщини Дрогобича.\nЗвіт за 2018 рік депутата фракції ВО «Батьківщина» Дрогобицької міської ради Романа Миколайовича Грицая\nДепутатську діяльність спрямовував на захист інтересів громади та виконання доручень дрогобичан.\nУ 2018 р. взяв участь у всіх пленарних засіданнях Дрогобицької міської ради. На засіданнях підтримував усі необхідні для громади рішення щодо розвитку міста, його благоустрою, культурного і туристичного відновлення. Також підтримував виділення коштів з міського бюджету для погашення заборгованості у виплаті заробітних плат працівникам галузі охорони здоров’я та освіти.\nЯк і в попередні роки, як і фракція ВО «Батьківщина» загалом, не підтримував проектів рішень про надання у власність вільних земельних ділянок під ОЖБ, садівництво, ділянок під гаражі з «великою та незрозумілою площею», окрім ділянок, для учасників АТО.\nЗа 2018 рік відбулося 18 засідань комісій з питань оренди, приватизації комунального майна, торгівлі, громадського харчування, на 16 з яких був присутній.\nКожної 2-ї та 4-ї середи місяця проводив прийом громадян за адресою: м.Дрогобич, вул. Шкільна,4.\nПід час прийому громадян отримав 22 зареєстровані звернення, з яких 60-70% вирішено. Також зустрічався з мешканцями міста для розв’язання їхніх нагальних проблем. На звернення громадян мною було скеровано міському голові 6 усних та 12 письмових запитів і звернень.\nНадав матеріальну допомогу потребуючим та важкохворим мешканцям міста. Також кошти були скеровані на закупівлю і встановлення вікон у Дрогобицькій міській лікарні, на придбання спортивного інвентарю спортивному клубу «Патріот».\nПротягом року відстоював інтереси громади округу щодо проблемних забудов багатоквартирних будинків на вул. Сагайдачного та Коссака.\nУ кінці 2018 року розпочав спільну роботу над благоустроєм садиби Коссаків.\nТакож у 2018 році працював у комісії «Громадський бюджет-2018», є членом Координаційної ради блоку національно-демократичних сил Дрогобиччини.\nЗвіт за 2018 рік депутата фракції ВО «Батьківщина» Дрогобицької міської ради Тараса Мирославовича Петруняка\nУ 2018 р. взяв участь у 60% пленарних засідань.\nКожної першої та третьої середи місяця проводив прийом громадян. Провів 14 колективних зустрічей з мешканцями міста, трудовими колективами. Подав понад 10 усних депутатських звернень. Звернення громадян були вирішені позитивно на 70-80%.\nДопоміг у поліпшенні умов:\n- встановлено вхідні двері в перший корпус ЗОШ №11 ім. Т.Зозулі;\n- закуплено і встановлено 2 дверей в другий корпус ЗОШ №11 ім. Т.Зозулі;\n- закуплено частину металевої огорожі;\n- покладено плитку в коридорі ЗОШ №11 ім. Т.Зозулі.\nСоздан 21 фев 2019


Робота учасниці Міжнародного літературного конкурсу ім. Т. Шевченка Цуркан Марини / 0958716441\nРобота учасниці Міжнародного літературного конкурсу ім. Т. Шевченка Цуркан Марини Владиславівни\nЗдесь представлена работа, которая была отмечена членами жюри конкурса. Цуркан Марина заняла в этом конкурсе 2-е место. Поздравляем Марину с прекрасной победой!!!\nучасниці ІІ районного етапу\nконкурсу ім. Т. Шевченка\nЦуркан Марини Владиславівни\nвулиця Мічуріна, 57\nВчитель: Зенченко Галина Гаврилівна\n1. Літературна тема.\nТвір-роздум «Що для мене слово Кобзареве – клич чи урочистий ритуал?»\nВ літописі життя будь якої країни є імена, які назавжди вписані золотими літерами в її історію. Це імена славетних синів та доньок, якими будуть пишатися і захоплюватися всі наступні покоління.\nДля мене, українки, такими вічними та величними є імена княгині Ольги та Ярослава Мудрого, Григорія Сковороди і Остапа Вересая, Богдана Хмельницького і Михайла Грушевського, Івана Франка та Лесі Українки… Цей перелік, звичайно, можна продовжувати і продовжувати, але серед багатих постатей є одна – вічна, велична, монументальна, відома минулому поколінню українців, сьогоднішньому та, без сумніву. прийдешньому. Тарас Григорович Шевченко – син селянина, кріпак, сирота і водночас – геній України. її поетичний самородок, палкий борець за волю і щастя людей, визнаний художник – і просто людина, з вразливою душею, добрим серцем, своїми мріями та сподіваннями…\nДля мене він насамперед – геніальний поет, автор чудесних поезій. Зі щемом і трепетом вчитуюся в поетичні рядки його творів, перегортаючи сторінки «Кобзаря». Читаю безсмертні поезії і ніби бачу вишневий садочок і вечірню зорю, червону калину і похилену вербу, хлопчака-пастушка та матір-кріпачку з немовлям… Тут слово Шевченка звучить ніжно, щиро, співчутливо, задушевно. Читаю інші його поезії – і слово нашого Поета дзвенить крицево, як метал. Воно вже – грізна зброя, яку поет вкладає в руки тих, хто має здобути собі волю, незалежність державі, щастя наступним поколінням – дітям, онукам, правнукам… Це слово – зброя має розбудити тих, хто ще спить-дрімає, хто забув і не пам’ятає героїчних сторінок минулого своєї країни. Це слово-зброя має нагадати і сучасникам поета, і наступним поколінням – хто ми, чиїх батьків діти, чиїх дідів онуки, якої країни сини й доньки. Це слово-зброя Шевченка – заклик прямий, відкритий, полум’яний, до боротьби, до сокири, до побудови «сім’ї великої, вольної, нової».\nМожливо, для когось слово Шевченка – урочистий ритуал, обряд, який просто, не задумуючись, відтворюєш, а саме: прочитав поезію, не пропускаючи її через власну душу, серце. і ніяких роздумів, душевного трепету, хвилювання. Просто звучить поезія Кобзаря для порожньої аудиторії, для пустих очей, кам’яних душ… А для мене його слова – це клич, набат, що проникає в душу, совість, серце, примушує його битися схвильованіше, гучніше. І я, читач і шанувальник поетичного дару Шевченка, щаслива, що маю сотні, тисячі однодумців як в Україні, так і далеко за її межами. Адже на його слово-клич справді, обізвалися тисячі небайдужих людських сердець. Саме це слово-поклик взяли на озброєння українські патріоти-рухівці, студенти, передова молодь, проводячи політичні акції, протести, голодування… Завдяки його полум’яному заклику, ми збудували незалежну Україну, яка є і буде рідною ненькою для всіх її дітей.\nТож спи спокійно, поете. Твоя мрія-Україна для нас – дійсність. А твоє ім’я навічно вписано золотими літерами в її літопис.\n2. Мовна тема.\nМово рідна, хто вас забуває,\nНайбільше добро в кожного народу – це його мова. Понад трьох тисяч мов є у світі, але для кожного народу, кожної нації найближчою і найдорожчою є його рідна.\nДля мене рідною є українська. ЇЇ звучання, то ніжне, то заколисуюче, то ласкаве, я чула ще змалечку, з дитинства. Під її мелодійний плин я зростала, робила перші кроки в житті, нею вимовила і свої перші слова – мама, мир, сонечко…\nПідрісши, ставши школяркою, ось уже 9 років навчаюся рідною мовою в українській школі. Саме опановуючи її мовні закони, я збагнула, що моя мова – це мова великого народу, великої культури, нею писані невмирущі твори Котляревського і Шевченка, Франка і Лесі Українки, Олександра Довженка і Олеся Гончара… Це – серце, душа України. Той, хто не любить мову – не любить і рідну землю. Я люблю свою мову, хочу досконало опанувати її мовні закони. Адже вона – одна з найкращих, наймелодійніших, найрозвинутіших мов світу! «Диво калинове», «солов’їна мова» - таке визначення її краси. Нею можна передати найрізноманітніші почуття, найтонші відтінки. Вона може звучати ніжно, м’яко, ласкаво, а може – суворо, крицево, може дзвеніти, як весняний струмочок, а може – як розбурхане море, як грізний океан.\nЯ знаю, що тяжка доля судилася українській мові – тяжкі тортури їй довелося пережити. Але ні Люблінська унія, ні укази Петра та Катерини, ні Валуєвський циркуляр, ні Емський указ не змогли її ні знищити, ні знівечити. І сьогодні українська мова звучить у світі, як рівноправна серед інших. Нашу мову знають, шанують, вивчають, нею захоплюються і гордяться.\nРобиться прикро, що ми, носії рідної мови, іноді зневажаємо її закони, соромимося вголос спілкуватися нею в усіх сферах нашого життя.\nПам’ятаємо, що людина, яка не любить мови рідної матері, якій нічого не промовляє рідне слово – це людина без роду і племені, це безбатченко. Мабуть, саме таким безбатченкам адресував свої поетичні рядки Воробкевич: «Мово рідна, слово рідне,\nТільки камінь має».\nТож будемо для своєї мови і країни не безбатченками, не «хохлами», а славними синами і доньками великої України!


У кінці серпня 2018 року у м. Ленжини (Польща) стартував міжнародний проект Erasmus+ за підтримки Європейського Союзу під назвою Integration Academy – Passion, Education, Sport. Головною метою проекту була інтеграція та реабілітація дітей-інвалідів з Польщі та України.\nУ проекті взяли участь доцент кафедри патологічної анатомії з секційним курсом Винник Наталія Іванівна та студент 5 курсу стоматологічного факультету Скрипник Максим Ігорович. У рамках проекту вони проводили заняття з іпотерапії для дітей-інвалідів з ураженням опорно-рухового апарату, центральної нервової системи та ін. За ініціативи організаторів було впроваджено спілкування лише англійською мовою.


У Києві чоловіка затримали на розбійний напад на на кур'єра | Магнолія-ТВ\nУ Києві чоловіка затримали на розбійний напад на на кур'єра\nПодія трапилася близько 21:30 у Голосіївському районі столиці. До чергової частини територіального управління поліції надійшло повідомлення від місцевого мешканця про те, що на проспекті Науки на нього напали.\nНа місце події негайно виїхала слідчо-оперативна група. До правоохоронців звернувся заявник і повідомив, що він працює кур’єром одного із Інтернет-магазинів оптової торгівлі. Отримавши замовлення на доставку пневматичного пістолета на проспект Науки, він прибув на місце: до нього вийшов покупець і запропонував піднятися у помешкання, щоби оглянути своє замовлення. Господар зайшов у квартиру, забрав коробку і зачинив двері перед кур’єром.\nПотерпілий додав працівникам поліції, коли він почав вимагати повернути товар або ж розрахуватися за доставку, зловмисник вийшов до потерпілого з рушницею та почав погрожувати. Окрім цього, нападник вимагав негайно вийти з приміщення багатоповерхівки.\nОтримавши таку інформацію, правоохоронці прийняли рішення провести невідкладний обшук. Під час обстеження оселі зловмисника працівники поліції вилучили вкрадений товар, мисливську рушницю, яка була належним чином зареєстрованою, та набої.\nСтоличні поліцейські затримали у квартирі зловмисника. Ним виявився 31-річний киянин, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення розтрати та привласнення майна у великих розмірах.\nЗа даним фактом слідчим відділом Голосіївського управління поліції розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 187 (Розбій) Кримінального кодексу України. Зловмисника затримали у порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України, вирішується питання про обрання йому міри запобіжного заходу. Фігурантові загрожує до семи років позбавлення волі.\nТеги:Україна м.Київ Київ поліція розбійний напад Затримання Кримінал


Всі ми любимо відпочивати на природі, а якщо ще прицьому є весела дружна компанія, то і приводу особливо шукати не потрібно. Однак виїхати відпочити на річку чи в ліс, подихати свіжим повітрям виходить дуже нечасто, а зібрати компанію друзів ще складніше. У всіх свої турботи, робота і інша міська метушня, тому найчастіше для цього потрібен вагомий привід або загальний вихідний.\nМабуть, ароматний соковитий шашлик є самимпопулярною стравою для такого відпочинку, але необхідно приготувати ще й різноманітні закуски для пікніка, які будуть дуже доречними. Не секрет, що на свіжому повітрі у всіх з'являється апетит, тому необхідно заздалегідь подбати про те, щоб компанія не нудилися в очікуванні м'яса, приготованого на багатті.\nЇжа для пікніка повинна бути легкою, особливо якщомова йде про закусках. Не секрет, що на природі вашої компанії захочеться випити спиртного, і немає нічого кращого, ніж заздалегідь приготована закуска, яка позбавить від турбот готування на природі.\nВ першу чергу варто подумати про хліб, але якщо звичний хліб, можливо, багатьом уже набрид, то можна урізноманітнити ваше меню, підготувавши батон, фарширований грибами.\nДля приготування цієї нескладної закуски дляпікніка знадобиться один черствий батон, 300 г грибів, одна цибулина і зелень. З батона слід акуратно вийняти м'якуш таким чином, щоб скоринка залишилася неушкодженою. Гриби необхідно пропустити через м'ясорубку або дрібно нарізати, а потім обсмажити на олії і додати зелень, сіль. Далі їх треба перемішати з луком і додати перець за смаком. Отриману суміш необхідно помістити в приготований батон і ретельно ум'яти. В довершення всього залишається лише запекти батон в духовці.\nЛегкі закуски для пікніка можна приготувати зшинки (250 г), 2 яєць, 2-х плавлених сирків. Також знадобиться сир Чечель або косичка, який буде служити своєрідним об'єднавчим матеріалом. Для початку слід приготувати начинку: для цього беруться два відварних яйця і натираються на тертці, далі додаються натерті плавлені сирки і видавлюється часник. Отримана суміш ретельно перемішується з майонезом - заправка готова. Після цього в підготовлене колечко тонко порізаної шинки викладається начинка, яке потім згортається в трубочку. Для того, щоб отриманий сувій не розгорнувся, його слід зав'язати смужкою сиру. Зелень можна додати для прикраси і є її просто вприкуску з приготованими сувоями.\nПродумуючи, які ж ви приготуєте закуски напікнік, варто звернути увагу на грінки з сиром, така легка і апетитна їжа припаде до смаку кожному. Розріжте батон на потрібну кількість скибочок, далі злегка обсмажте з двох сторін на вершковому маслі до блідо-золотистого кольору і дайте охолонути. Приготуйте помідори (2-3шт), попередньо порізавши на кружечки, а 200 г сиру ретельно розімніть із зеленню. Любителі гострої і пікантною їжі можу додати до сиру перцю і видавити часник. На остиглі грінки акуратно викладаєте гурток помідора, зверху якого покладіть приготовлену суміш сиру. Для краси можна прикрасити кропом, страва готова.\nДуже привабливо виглядають закуски дляпікніка, виконані з використанням шпаг. Таке оформлення дозволяє кожному індивідуально взяти маленьку порцію, при цьому не забруднивши руки, що дуже зручно на пікніку або фуршеті. Отже, нарізавши твердий сир великими квадратиками, беремо шпажку і протикає їй круглий шматочок ковбаси. Потім нанизуємо оливку без кісточки і знову протикаємо вільний край шматочка ковбаси. Кінець шпажки вставляємо в приготований квадрат сиру. Виглядає така закуска дуже апетитно і красиво, адже з боку вона нагадує маленьку вітрильний човен.\nЗбираючись на пікнік, необхідно завжди брати з собою заздалегідь підготовлені закуски, це дозволить вам не страждаючи від голоду дочекатися приготування основного блюда - шашлику.\nСмачні ідеї: бутерброди для пікніка


Бігуді для ліфтингу LASH SECRET (S, M, M1, M2, L): продаж, ціна у Харкові. Все для нарощування вій від "NOVILASHSHOP.COM - всё для ламинирования InLei +ботокс ресниц; наращивания ресниц; кушетка" - 1208355248\nБігуді для ліфтингу LASH SECRET (S, M, M1, M2, L)\nБігуді LASH SECRET - чудовий аксесуар як для початківців, так і для досвідчених ламимейкеров. Форма валиків ідентичним природній формі завитків людських вій і забезпечує органічний ліфтинг навіть на зростаючих вниз віях. З 5 найбільш ходових розмірів можна підібрати підходящий для будь-якого клієнта.\nЗавдяки особливостям матеріалу - силікону - бігуді легко очищуються від фарби і клею, які не викликають алергічної реакції, зручні як для майстра, так і для клієнта.\nM - від 7 до 10 мм\nM1 - від 8 до 10 мм\nM2 - від 8 мм до 11 мм\nL - від 11 до 13 мм


Календар відбору ЧС-2010: Домовитися зуміли не всі - Korrespondent.net\nКалендар відбору ЧС-2010: Домовитися зуміли не всі\n18 січня 2008, 10:38\nФІФА доведеться провести жеребкування календаря у двох європейських відбіркових групах кваліфікаційного турніру чемпіонату світу-2010.\nПро графік проведення своїх матчів до крайнього терміну (16 січня) не змогли домовитися суперники по групі 2 (Греція, Ізраїль, Швейцарія, Молдавія, Латвія й Люксембурґ) і групі 5 (Іспанія, Туреччина, Бельгія, Боснія й Герцеґовіна, Вірменія й Естонія).\nПроцедура жеребкування відбудеться 30 січня під час конґресу УЄФА в Загребі.\nЗбірні інших семи європейських груп визначили календар самі, а групі 9 (Голландія, Шотландія, Норвегія, Македонія й Ісландія) дали ще трохи часу, щоб сторони владнали всі деталі.\n14 січня в Загребі представники 6-ї європейської відбіркової групи чемпіонату світу 2010 року затвердили календар ігор відбіркового циклу. Збірна України почне відбірковий цикл домашнім матчем зі збірною Білорусі, а завершить його в гостьовому двобої з Андоррою.


З передісторії народів Європи\nКультури епохи неоліту і бронзи на території Європи\nКультура шнурової кераміки і бойових сокир\nКультури лінійно-стрічкової кераміки\nКузьмін А. Г.\nПроблема індоєвропейського заселення Європи\nБільшість сучасних європейських мов належить до однієї мовної групи, а населяють континент народи належать до однієї раси. І те, і інше вказує на загального предка: індоєвропейців. Два століття вчені різних країн обговорюють проблеми походження індоєвропейців, етапи їх розселення, поєднання індоєвропейського і неіндоевропейского в різних народах, і т.д. Тут, природно, будуть порушені тільки деякі принципові підходи, важливі для проблематики вітчизняної історії\nЗараз на індоєвропейських мовах говорить більша частина людства. У цій мовної сім'ї вчені виділяють кілька груп мов. Анатолийская - до неї відносяться древні "мертві" мови - хітіті і лувійська. Індоарійська - санскрит, індійські і циганські мови. Іранська - на іранських мовах говорили стародавні перси, скіфи, сармати, алани, жителі Бактрії, Согда, Хорезма, а зараз - іранці, таджики, афганці, осетини. Вірменська мова - його виділяють окремо. Иллирийская група була поширена в західній частині Балкан і частково в південно-східній Італії, зараз на цих мовах ніхто не говорить. Венетський або венедські мову - "мертвий", відомий з написів VI-I ст. до н.е. в північно-східній Італії, на південному узбережжі Балтики написи на венетском мовою ще не виявлені. Грецька група - мови стародавніх і сучасних греків. Італійська - мова древніх римлян (латинський), а також виникла на його основі сучасна романська група - французька, італійська, португальська, іспанська, румунська, молдавська мови. Кельтська група - мови, поширені на крайньому заході Європи - від Ірландії і Шотландії до галлів у Франції. Німецька група - вимерла східнонімецька група (готська, вандальскій, бургундський); західнонімецька (німецькі діалекти, ідиш - новоеврейскій мову, голландський, скасонскій і англійська); Північнонімецьку (скандинавські мови). Балтійська група - західна група мов ( "мертві" мови прусський, ятвязьке, голядскій) і східна (вимерлі Куршській, латгальскій і сучасні литовський і латиський). Слов'янська група - південнослов'янські, західно-і східнослов'янська мови.\nМетодологічне значення для вивчення історії слов'янства можуть мати три аспекти індоєвропейської проблеми: 1. характер "вихідної" індоєвропейської спільності; 2. "прабатьківщина" індоєвропейців; 3. хронологічна глибина походження індоєвропейської спільності. Класична індоєвропеїстика представляла вихідну область монолітної, різко відрізнялася від інших мовою, культурою і антропологічним типом. Розвиток і зміни визнавалися по суті лише для пізнішого періоду, і мислилося воно як якийсь механічний процес: спільність дробиться, виділяються різні народи, і при розселенні з прабатьківщини вони вбирають в себе ті чи інші елементи субстрату. Визначення субстрату, асимільованого місцевого населення - одна з найважливіших проблем в індоєвропєїстіке.\nСпорідненість індоєвропейських народів безсумнівно. І це і в минулому, і в сьогоденні змушувало і змушує багатьох дослідників припускати існування їх спільного предка - "пранарода". Нинішня розкиданість індоєвропейських народів від Британських морів до тайги і Індостану підводить до природного висновку, що спільну мову на таких просторах не міг скластися. Саме ж поширення мови могло відбуватися лише в результаті міграцій, причому нерідко на території, що не стикалася з колишніми місцями проживання. Проте, поняття "пранарода" вимагає уточнення. І в залежності від того, яке значення вкладається в поняття, зазначені вище три аспекти проблеми можуть вирішуватися з певними відмінностями.\nВнутрішня логіка вимагає визнання, що явна відгородженості різних у расовому та мовному відношенні народів викликалася надзвичайними обставинами: вимушеної ізоляцією одних територій від інших. В етнографічній літературі висловлювалася думка про те, що глибокої роз'єднаності різних груп людства сприяли заледеніння, на багато тисяч років розривали раніше, може бути однорідні області. В даний час, незважаючи на численні змішання, європеоїдної антропологічного типу, як правило, відповідає і один з європеоїдних мов. Такий взаємозв'язок, очевидно, виник не випадково, і виникнути вона могла тільки в ході багатотисячолітньої відокремленого розвитку.\nНепрямим ознакою давнини існування індоєвропейської спільності є широке і разом з тим чересполосное з іншими поширення в епоху верхнього палеоліту (40-10 тис. Років до н.е.) типу кроманьйонців у вузькому сенсі слова, т. Е. Типу людей з печери поблизу Кро -Маньон. Кроманьйонців можна вважати протоіндоєвропейців. Тип це фіксується від Франції, ІПО принаймні, до Кавказу і зберігається в окремих районах аж до неоліту (IX-III тис. Років до н.е.), коли його зв'язок з індоєвропейськими мовами може бути певною мірою перевірена топонімічними матеріалами. "Це були сильні, красиві люди, котрі володіли винятковим даром справжніх художників", - скаже теж художник і видатний вчений М.М. Герасимов. А поруч з ними протягом декількох десятків тисяч років живуть і розвиваються представники інших расових груп, зокрема, негроїдної та австралоидной.\nУ самій європеоїдної раси у верхньому палеоліті виділяються і менш високорослі і більше граціальние в порівнянні з чистими кроманьонцами антропологічні типи. Вони складуть певні відгалуження історично зафіксованих індоєвропейців. Але навряд чи ми зможемо зараз вказати, де всі ці відгалуження контактували на щодо вузької території. Та й зміни в зовнішньому вигляді припускають істотно різні природні умови. Антропологи зараз розробляють методику визначення різних природно-кліматичних зон, що впливають на зміну зовнішнього вигляду, зростання і т.д. Але доводиться зважати на те, що протягом тисячоліть ці умови нерідко різко змінювалися, і північ (де, як правило, зростання вище, ніж у жителів півдня) опускався на рівень нинішніх субтропіків і навпаки.\nВисокий рівень розвитку кроманьйонців, особливо в Мадленська епоху (бл. 20-15 тис. Років до н.е.), спонукає вважати їх провідною групою в етногенезі індоєвропейців. Саме рівень розвитку і дозволяє їм розселятися по великих просторів, і впливати на культури сусідів, у тому числі і на їхню мову. Але сама вихідна область кроманьйонців поки не може бути виявлена через брак матеріалу, особливо антропологічного. Світла пігментація більшості груп індоєвропейців (особливо кроманьйонців) свідчить про складання їх у північній зоні. Але якщо врахувати, що витоки їх губляться десь в льодовиковий період, то "північчю" могло бути і Середземномор'ї і навіть Північна Африка. Їм доводилося то відступати від льодовика, то слідувати за його відступом. Льодовик розривав окремі їх групи, примушував шукати більш благополучні райони, і в якісь періоди вони складали як би ойкумени наступав з боку Скандинавії льодовика. І ця розпорошеність порівняно вузькою смугою уздовж льодовика на тисячі кілометрів створювала кілька незвичайну ситуацію, коли контактувати вони могли тільки зі своїми відносними сусідами.\nТаким чином широке розселення протоіндоєвропейців відноситься вже до часу палеоліту. Саме в цей період на великих просторах проявляються сліди однієї мови, що і є свідченням значно глибшої давнини складання початкового етносу, ніж вважають (по крайней мере, в більшості випадків) фахівці. На топонімічному матеріалі це переконливо обгрунтовував болгарський лінгвіст В.І. Георгієв. Але "прамова" якщо не з самого початку, то дуже рано неминуче розпадався на діалекти, з якими він виходить вже в епохи мезоліту і неоліту.\nВідомий етнограф С.П. Толстов запропонував дуже цікаву і правдоподібну гіпотезу про своєрідною "лінгвістичної безперервності". Сусіди один одного розуміють, а протилежні сторони вже постають як далекі один від одного діалекти. Ілюстрацією такої "безперервності" може служити, наприклад, шлях від Москви до Варшави: навіть державні кордони не розірвали цієї безперервності.\nПоряд з кроманьонскім типом, в Європі в післяльодовиковий час досить широко поширюється тип лапоноїдного, очевидно, що включав до свого складу монголоїдні елементи. Цей етнос посідав значне місце не тільки на півночі Європи, де він зберігається і досі (лопарі), але і в приальпійських області, а також подекуди на території Франції та Іспанії. Існує думка про дуже глибокому часу відкладення цієї расової групи в Європі, ще в межледниковья час. Досить імовірно також, що території, що звільняються від льодовика, заселялися з різних напрямків, в тому числі з-за Уралу, а в кінці мезоліту (XII-VI тис. До н.е.), коли розтанули останні льодовики, і Північний Льодовитий океан ні ще Льодовитим (чи вже перестав бути таким), помітно інтенсивне просування населення зі сходу на захід аж до Піренейського півострова. Уральські елементи ясно простежуються в кельтських мовах, помітні вони у фризів, в племінній групі "Інгевони", що розглядається найчастіше як гілку германців (що дуже суперечливе). У цих мовних реліктів відображаються дуже давні контакти індоєвропейців з гілкою уральської групи мов, пов'язаної в свою чергу з мовами основної зони освіти монголоїдної раси.\nУ південних районах Європи (включаючи Причорномор'я) в епоху верхнього палеоліту зустрічаються також негроїдні типи. У свою чергу північні європеоїди проникають до Північної Африки. Такого роду зустрічні руху і, очевидно, взаємодії створювали дуже складну і заплутану етнічну карту по всій території Європи, Передньої Азії та Північної Африки.\nУ більшості сучасних концепцій вважається, що час походження індоєвропейців - III-II тис. До н.е., тобто епохи енеоліту і бронзи. В якості можливої "прабатьківщини" вказуються різні території - Південна Німеччина, Причорномор, Мала Азія і ін.\nЗ дати III-II тис. До н.е. виходять більшість лінгвістів, які дотримуються методів порівняльного мовознавства (компаративісти). Деякі лінгвісти, втім, вважають, що індоєвропейська "стадія" починалася лише з II тис. До н.е., пов'язуючи цю дату з "соціальним переворотом" - відділенням землеробства від скотарства. А відомий археолог А.Л. Монгайт вважав навіть, що "формування великих етнічних спільнот, великих європейських сімей народів - кельтів, германців, слов'ян - відбувалося під час, близьке до того, коли вперше про кожного з них згадують письмові джерела" (зокрема, для слов'ян це був би VI - кінець V ст. При такому підході "прабатьківщина" зв'язується чи не з кожної археологічної культурою від європейського Північно-Заходу до Середньої Азії епохи неоліту.\nБільшість фахівців, мабуть, мають рацію в тому, що розглядаються ними території були заселені індоєвропейцями в III-II тис. До н.е. Але чи означає це лише те, що час складання самої індоєвропейської спільності потрібно поглибити на кілька десятків тисяч років.\nКонсервативний період у формуванні тієї чи іншої мови найтіснішим чином пов'язаний з існуванням родової (і відповідно племінної) або територіальною організацією суспільства (остання виникає раніше за все в областях осілого землеробства). При всіх розбіжностях, наявних у визначенні часу виникнення громадських структур, верхній палеоліт в більшості випадків вже демонструє наявність такого роду організацій. Племінне пристрій австралійських аборигенів (відсутність вождів, культ племінних родоводів) показує, що плем'я саме по собі проходить надзвичайно тривалий шлях розвитку, який в умовах первісного суспільства повинен вимірюватися десятками тисяч років. Стагнація ж побуту, соціальної організації і матеріальної культури неминуче викликає застій мови.\nНа історичну арену індоєвропейські мови виходять вже зі значними відмінностями один від одного.Від початку II тис. До н.е. є писемні пам'ятки малоазіатських хетів. У сиву давнину йдуть деякі топонімічні пласти, також істотно відрізняються один від одного. Всі ці відмінності в умовах кам'яного віку повинні були складатися протягом багатьох тисячоліть. В результаті формування індоєвропейської спільності виявляється на такій хронологічній глибині, що багато спірних питань відпадають або як невірно поставлені, або як нерозв'язні при теперішньому рівні знання.\nВ даний час у багатьох індоєвропейських народів відшукуються традиції, принаймні, з епохи мезоліту. З раннього мезоліту заселяли південь Балканського півострова ахейці. У IV-III тис. До н.е. тут відбувається процес асиміляції протогрекамі (праіонянамі) також індоєвропейців - пелазгів. З аналогічною картиною фахівці стикаються в Бретані (північ Франції), де можна говорити про накладення неиндоевропейских груп (які йшли сюди і з півдня, і з півночі) на індоєвропейські. Що стосується Північного Причорномор'я, то воно незмінно у всій світовій літературі виступає в якості "головного претендента" на роль індоєвропейської прабатьківщини. Саме Причорномор'я є прабатьківщиною аріїв (однієї з гілок індоєвропейців). На лінгвістичному матеріалі це переконливо доводить академік О.Н. Трубачов, а на археологічному - також переконливі висновки Ю.А. Шилова.\nІндоєвропейська проблема часто змішується з арійської, а "істинними арійцями" себе вважають не тільки послідовники німецьких расистів, а й народи явно далекі від індоєвропейських аріїв: чеченці ( "кавказькі брати"), чуваші, останнім часом українські націоналісти; але арії, звичайно, лише одна з гілок індоєвропейців.\nДля етнічної історії Європи вельми цікавий факт близькості антропологічного вигляду населення Дніпровського Надпорожжя і Приазов'я епохи мезоліту і неоліту з одночасним населенням Північної Африки, Бретані і Данії.\n"Думка про їх безпосередньому і близьку спорідненість, - зауважує в цьому зв'язку відомий антрополог Т.С. Кондукторова, - виглядало б з антропологічної точки зору переконливо, але воно призвело б до настільки несподіваним і таким відповідальним висновків, що на ньому важко наполягати ". Але, очевидно, ще важче припустити випадковий збіг в результаті незалежного один від одного розвитку різних вихідних типів, особливо якщо врахувати, що на всіх названих територіях були і інші антропологічні типи. А стосуються ці збіги саме кроманьонского варіанту, який в Бретані відомий вже з верхнього палеоліту, а в Причорномор'ї губиться десь в мезоліті через відсутність репрезентативного палеолітичного матеріалу.\nГеографія збігів відображає два традиційні шляхи, по яких протягом ряду тисячоліть проходили етнічні пересування: Середземномор'я - морем, і Причорномор'я-Прибалтика по суші. Напрямки цих пересувань змінювалися в залежності від зміни клімату. Зі сходу йшли від вигорілій в посушливі роки і перетвореної на пустелю степу, а з узбереж Балтійського і Північного морів в ранні епохи йшли через кардинально мінявся клімату (від заледеніння до субтропіків), пізніше - через опускається, іноді стрімко, прибережній суші . Рівень самого океану з епохи верхнього палеоліту змінювався в межах понад 100 метрів, а Балтика була то затокою океану, то озером. Все це зумовлювало в одні періоди тяжіння до Прибалтиці, в інші - втеча від неї.\nЦікаво, що вимушена міграції народів часто зберігалися в їхній пам'яті у вигляді переказів і легенд. При всій удаваній казковості і надуманості цих переказів, в них є раціональне зерно: вони вказують саме на реальний напрям етнічних пересувань, хоча і не дають хронологічних вказівок. Залежно від того, які умови викликали відплив частини населення з одного району в інший, наступні покоління або зберігали пам'ять про свою давню прабатьківщину, або розривали з нею безповоротно. Для алан, що пройшли на початку нашої ери до північного заходу Європи, Скандинавії, Іспанії та Північної Африки пам'ятної залишалася річка Дон. Угорці, що прийшли на середній Дунай в IX столітті, не просто пам'ятали про "Великої Мадяр", розташованої десь на сході, а й направляли на пошуки її спеціальні місії, і за часів Івана Грозного місія виявила невелику групу родичів десь у Поволжі .\nВимушене переселення часто залишало бажання повернутися до покинутим місцях, і це бажання могло зберігатися (як своєрідний культ) протягом століть. Плем'я могло тривалий час зберігати самобутність навіть в оточенні інших етносів. Кельтіческіе галати, занесені в III столітті до н.е. в Малу Азію, зберігали самобутність до V століття, а можливо і пізніше. Саме переселенці часто виявляються хранителями традицій, що існували на батьківщині, тоді як на основній території розвиток може привести до корінної зміни не тільки культури, а й самого етносу (що і сталося зі значною частиною кельтів, які залишилися в областях колишнього розселення).\nВ епоху мезоліту і неоліту, і тим більше в епоху бронзи індоєвропейське населення виразно було представлено трохи розрізняються антропологічними групами, і різним типам відповідали специфічні археологічні культури або швидше комплекси культур. Для подальшої етнічної історії Європи найбільше значення мали культурні області шнурової кераміки і бойових сокир, лінійно-стрічкової кераміки, мегалітичних споруд, пріальпійськіє культури.\nКультуру шнурової кераміки часто розглядають як вихідну індоєвропейську. У світлі вище викладеного надійніше розглядати її як одну з індоєвропейських. Але безумовно, що саме пов'язаний з нею антропологічний тип найближче стоїть до "класичного" кроманьйонця. В епоху пізнього неоліту і бронзи (кін. III-II тис. До н.е.) культури шнурової кераміки локалізуються по великих просторів північного заходу європейського узбережжя і Прибалтики, в Надпорожжі і Приазов'ї, а також у деяких районах Центральної Європи, де вона входить в зіткнення з культурою стрічкової кераміки. Саме основний антропологічний тип населення, пов'язаного з культурою шнурової кераміки, спантеличив антропологів надзвичайно широкою географією свого поширення. До того ж до названих областях треба додати Кавказ (кавказької група населення) і Балкани (Динарських тип в районі Албанії та Чорногорії).\nЄ різні пояснення очевидного подібності. Один зі стовпів німецької націоналістичної археології Г. Коссіна писав про "німецької" експансії з півночі аж до Кавказу. У нашій літературі вказували на ненаукову підоснову концепції Г. Коссінію, але проблема залишається, і думка про міграцію населення з північного заходу Європи на Кавказ підтримали деякі вітчизняні вчені. Відносно Кавказу цю думку заперечив один з провідних антропологів останнього часу В.П. Алексєєв. Визнаючи, що "подібність кавказької типу з антропологічним типом населення Східної Європи і Скандинавії ... безсумнівно", він пояснив його нерівномірністю еволюції одного і того ж палеолітичного предка, т. Е. Відсунув спільне джерело вглиб. Заодно він допускає безпосереднє спорідненість кавказької і Динарського типів.\nКроманьонскій тип неолітичної епохи на Україні пов'язаний головним чином з дніпро-донецької культурою (IV-III тис. До н.е.). Основна маса могильників цієї культури локалізується в Надпорожжі, але вплив її досягає Дону і Приазов'я, лісостепової України та Білорусії. Антропологічний вигляд цього населення знаходить паралелі і в Прибалтиці (зокрема, в похованнях датських "кухонних куп"), а також в одній групі похованих в Оленеостровский могильнику на Онезьке озеро. Чи не є дивною тому альтернатива: поширення з північного заходу на південний схід або навпаки. На користь південного сходу говорить поширення саме тут конярства, верхової їзди, винахід колеса і самого шнурової орнаменту, але це відноситься до періоду IV-III тис. До н.е. Від епохи мезоліту антропологічні та деякі археологічні паралелі знаходяться в Південній Білорусії, тобто в області суміжній з дніпро-донецької культурою.\nОформлення культур шнурової кераміки припадає на III тис. До н.е. У старій літературі зазвичай говорили про "експансію" племен шнурової кераміки на захід. Тепер переважає більш складний погляд на її поширення. Мабуть, на багато областей поширюється лише культурний вплив (причому воно є взаємним для контактуючих груп). У Центральній Європі, наприклад, куди проникає ця культура, зберігається в основному місцевий антропологічний тип і місцеві елементи культури, хоча часткова інфільтрація населення більш східних областей мала місце. Фатьянівська культура, що виникає в II тис. До н.е. в області Верхньої Волги і Клязьми, привнесена, по переважному думці, в результаті міграції племен шнурової кераміки десь з Прибалтики.\nУ II тис. До н.е. культури шнурової кераміки перетворюються в інші. Доля що представляли її племен виявилася різною. Фатьянівська культура загинула, мабуть, під натиском зі сходу угро-фінських племен, проте залишки фатьяновцев (або, у всякому разі, елементи цієї культури) доживають тут до періоду колонізації області її поширення слов'янами і варягами в VIII-X століттях.\nМова фатьяновцев цікавий саме тим, що на територію Верхнього і Середнього Поволжя він явно привнесений, причому безперечні родичі їх знаходилися на заході і на південно-заході. Д.А. Крайнов, докладно вивчав цю культуру, слідом за багатьма авторами, відзначає "подібність і часто тотожність" фатьянівської московсько-Клязьминского групи зі СЕРЕДНЬОДНІПРОВСЬКЕ, і особливо дніпро-деснінскімі пам'ятниками. Саме в цьому районі фіксується лінгвістами Балтська топоніміка. У більш південних районах такий топоніміки немає, може бути тому, що вони "промиті" пізнішими рухами кочівників зі сходу, зате в Західній Прибалтиці і південній частині Скандинавії споріднене населення складало значну питому вагу. На території Швеції і Норвегії характерний для основних зон шнурової кераміки антропологічний тип зберігається до наших днів. В.П. Алексєєв відзначав тут "спадкоємність протягом мінімум чотирьох тисяч років", а на острові Готланд це населення переважало.\nУ німецькій націоналістичної (і расистською) літературі Скандинавія зазвичай розглядалася як "прабатьківщина" германських племен. В.П. Алексєєв показує, що "основна маса предків сучасного населення півночі Європи відбувається з півдня". І він знаходив "абсолютно очевидним", що "в епоху неоліту і тим більше мезоліту, може бути, навіть в епоху бронзи вони не говорили на германських мовах. У той же час антропологічно встановлюється спадкоємність між неолітичним і сучасним населенням. Цим ставиться питання про значну роль субстрату в складання європейських народів, які розмовляють германських мовах, і, зокрема, народів Скандинавії ".\nНове населення приходить і в Прибалтику. Антропологічно воно проглядається з останньої чверті II тис. До н.е., і це збігається з легендами про переселення венетів після падіння Трої до Європи, на північний захід Адріатики і південний схід Прибалтики. Факт такого роду переселення затверджується цілою низкою даних. По-перше, антропологічний тип цього населення різко відрізняється від населення культур шнурової кераміки своєю схожістю з причорноморських і середземноморським (більш грацильний, вузьколиций населення, нащадки якого в приморській південно-східній Прибалтиці зберігаються досі). А по-друге, в лінгвістичній літературі, перш за все в роботах німецького лінгвіста Г. Крае, відзначено широке збіг топоніміки північного заходу Малої Азії, північного заходу Адріатики, і південно-східної Прибалтики. Саме зв'язок Адріатики і Прибалтики спонукала говорити про особливу гілки індоєвропейських племен - "північних іллірійців". Венети і іллірійці контактували в зоні Адріатики, і якась частина іллірійців також могла піти на північ. Але мови тих і інших все-таки різні, а венетская основа всіх трьох областей проявляється в переказах. Згідно Іліаді, венетів вивів з Малої Азії їх вождь Пілемен. У Адріатичних венетов цей переказ жило, і існував культ легендарного вождя Палемона, досягає він і Прибалтики (а від племінника імператора Августа Палемона в XV столітті вели свій рід литовські князі).\nКультури шнурової кераміки часто розглядають як вихідну області балтських, слов'янських і германських мов.Проблеми існування такої спільності торкнемося нижче у зв'язку з проблемою походження слов'ян. Тут можна відзначити, що область поширення культур шнурової кераміки ширше, ніж мова основною складовою її групи племен, що ж стосується мови основної групи, то, можливо, є деякі шляхи його визначення. Значною мірою вони вказані лінгвістом Б.А. Серебряковим, які звернули увагу на давній індоєвропейський шар в зоні пізнього розселення угро-фінських племен. І топоніміка, і відображення в самих угро-фінських мовах ведуть до балтським - в широкому сенсі цього поняття, а не до якогось конкретного.\nЧерез Середземномор'ї на далекий Північний Захід і північ Європи поширювалося в пізньонеолітичної епоху і інше населення - воно пов'язувалося з культурою мегалітів.\nМегалітичних культура все ще досліджена досить слабо. Розкидані на широкій території культові споруди з величезних каменів (до 12 м. В висоту), дольмени (кам'яні столи) і кромлехи (викладені каменем кільця) незмінно розпалювали уяву любителів. Але сама широта їх розповсюдження від Іспанії, Франції (перш за все Бретані), Британських островів і півночі, аж до Білого моря (де і понині морські відливи оголюють мегалітичні лабіринти, про природу яких краєзнавці нічого не знають), Північної Африки, Причорномор'я, півдня Індії і навіть Японії суттєво ускладнювала аналіз. І саме широта поширення мегалітів змушувала багатьох дослідників приймати версію про стадіальної розвитку, а не про розселення споріднених племен і мов, до того ж культ каменю природний для неоліту, і він дійсно брав відрізняються один від одного форми.\nПевна втрата серйозного дослідження питання завдала нацистська і расистська німецька історіографія, відповідно до якої змішання культур шнурової кераміки і мегалітів призвело до появи "індогерманцев", "істинних арійців" і т.п. Ця тенденція в науці викликала іншу позицію: прагнення довести, що населення мегалітичної культури взагалі було неіндоевропейскім, та до того ж з'ясувалося, що поширювалася культура з півдня на північ, а не навпаки.\nТакож як і в культурах шнурової кераміки, в більшості районів поширення культури мегалітів відзначається один і той же антропологічний тип населення: це т.зв. середземноморсько-атлантичний европеід, що характеризується високим зростом, довгоголові, але, на відміну від культур шнурової кераміки, надзвичайно вузьким обличчям. У Скандинавії і до сих пір змішуються в основному два названих типу (причому вони не дають проміжних варіантів). Але мегалітичний тип не має відношення до німців.\nДеякі вчені прагнули винести мегалітичну культуру взагалі за межі індоєвропейської мовної групи. Однак є велика кількість аргументів на користь їх саме індоєвропейської приналежності. В літературі обговорювалося, наприклад, походження суфікса "itani", що пов'язується в областях мегалітичної культури з назвами різних племен і народів ( "Мавританія", "Британія" та ін.). У Європі культура мегалітів існувала з III тис. До н.е. до початку залізного віку (близько 700 м до н.е.). На території Франції, наприклад, під шаром кельтської топоніміки ясно просвічується давніший індоєвропейський шар.\nПроблему витоків мегалітичний культури на археологічному матеріалі найбільш грунтовно поставив А.І. Марковін, він обґрунтував гіпотезу деяких французьких і німецьких вчених про піренейській, "іберійської" прабатьківщині цієї культури.\nВитоки піренейській культури мегалітів сходять до культури гротів - поховань в штучних печерах (які в свою чергу сходять до культури верхнього палеоліту цих областей). Найдавніші поховання такого типу датуються приблизно кінцем V тис. До н.е. Поширюється ця культура по прибережній смузі в областях, багатих пісковиком чи іншим видом каменю. У III тис. До н.е. починається поширення культури на північ Європи, а також на схід, Середземним морем. Сліди цієї культури виявляють по узбережжю Північної Африки, на островах Корсика і Сардинія, деяких прибережних районах півдня Італії і далі на схід Середземномор'я. Є певні докази зв'язку її з крито-мікенської культурою початку II тис. До н.е.\nДо Чорного моря населення мегалітичної культури вийшло в той час, коли проток Босфору і Дарданелли ще не було, а Чорне море поєднувалося з Середземним річкою, що протікала на північний захід від по Фракії - саме вздовж цієї колишньої ріки і відклалися перші причорноморські дольмени. Далі культура поширюється на території Болгарії, півдня України, Криму, Таманського півострова і вузькою приморській смугою до Абхазії.\nЗахідний Кавказ прийняв мігрантів із Середземномор'я вже на рубежі III-II тис. До н.е., в епоху енеоліту. Тут прийшле населення, природно, вступає в контакти з місцевим. За розрахунками В.І. Марковіна, "приблизно до 1400-1300 рр. до н.е. їх (дольмени - А. К.) перестали будувати, причому будівництво дольменів раніше припиняється на території Абхазії, а потім в Прикубання ".\nПрипинення споруди мегалітів в Абхазії може бути пов'язано з відпливом населення в Індію, а дві гілки, які проявляються біля цього часу - іранська та индоарийская - відображають неоднорідність самого причорноморського населення. І це могло бути не перше переселення індоєвропейців на території Ірану та Індії. І, звичайно, істотно, що європеоїдну тип населення Індії сходить головним чином до мегалітичний культурі.\nПереплетення нащадків культур шнурової кераміки і мегалітів проглядається і в Західній Європі: культура "лійчастого посуду", висхідна до мегалітичний, наприкінці III тис. До н.е. насувається від Північного моря і Прибалтики до Придніпров'я. І на північному узбережжі Чорного моря мігранти мегалітичний культури стикалися і змішувалися з місцевими - пізньої ямної і катакомбної, і таке змішання проходило досить легко завдяки родинним мовам.\nЯк вже говорилося, культура мегалітів не має відношення до німецького етногенезу. Зате кельтський етногенез пов'язаний з нею досить тісно. Культура мегалітів є найпотужнішим подслоем сучасних кельтських народів: бретонців, ірландців, Уельсу, шотландців. Саме на цих територіях, так само як на деяких недавно асимільованих зонах колишнього кельтського розселення (о. Мен і ін.) Зберігається найбільша кількість мегалітичних споруд, вони носять тут найбільш різноманітний характер і до недавнього часу сприймалися як священні культові споруди. Однак антропологічно кельти в основному відносяться до інших індоєвропейських типам, зокрема, до населення культури дзвоноподібних кубків, яка поширювалася на початку II тис. До н.е. з тієї ж Іберії однією гілкою по узбережжю океану на північ, інший - в Центральну Європу, де вона стане елементом слов'янського етногенезу.\nПриблизно з V тис. До н.е. декількома хвилями через Балкани (культура Вінча на півночі Балкан) на значній території долини Дунаю і Рейну поширюється неолітична культура лінійно-стрічкової кераміки, названа так по характерному орнаменту на судинах. Як і в багатьох інших випадках, витоки її не цілком ясні, і про направлення розселення висловлювалися різні припущення. Але більшість фахівців в даний час схильне пояснювати походження її міграцією досить численного населення з області Східного Середземномор'я, цілком ймовірно з Малої Азії або через Малу Азію. Самі ці виселення, принаймні з IV тис. До н.е. могли бути викликані виникненням Шумеро-Аккадского держави і експансією його в напрямку північних і північно-західних сусідів. Саме на півночі Месопотамії існувало індоєвропейське (або індоарійської) держава Мітанні (у назві чується специфічний суфікс мови племен мегалітичний культури). На користь Середземномор'я і Передньої Азії говорить поширення в рамках цих культур осілого землеробства. До середземноморського типу відноситься і антропологічний вигляд їх населення, різнився узколіцестью в поєднанні з помірною доліхокранією і мезокранією.\nДо кола культур стрічкової кераміки відноситься балканська культура Боян, а також середньодніпровська трипільська культура. В нашій літературі, природно, приділяється особлива увага трипільської культури. Культура привертала особливу увагу високим рівнем розвитку сільського господарства, гармонійним поєднанням рослинництва і тваринництва, застосуванням органічних добрив, високим рівнем ремесла, особливо гончарного, великими розмірами що розташовувалися круговими кільцями поселень. Остання обставина передбачало і високий рівень соціальної організації. На останній стадії існування культури з'являються і оборонні споруди, які свідчать про появу зовнішньої загрози: на ранньому етапі таких не було і це служило аргументом на користь спадкоємності культури від попередніх місцевих культур.\nТрипільці, як, очевидно, і інші гілки культури стрічкової кераміки приходили, звичайно, не на порожнє місце. Тут жили слабо організовані мисливці і збирачі. А міграції землеробського населення (на відміну від степових кочівників), як правило, проходили шляхом поступового мирного поширення на нові території. Слідів будь-якої боротьби, дійсно, не видно, але місцевий антропологічний тип і деякі елементи культури на ранньому етапі існування культур стрічкової кераміки будуть проглядатися. Інша справа, що асиміляція місцевого населення проходить досить швидко під впливом безумовно більш високої культури стороннього населення.\nБільш високий рівень прийшлої культури проглядається в самих різних аспектах, зокрема, в формах релігійних уявлень, які потребують на певному етапі знакового вираження. Культові знаки, особливо культ родючості, представлений в добре виконаних жіночих статуетках, а також малюнки на каменях та кераміці, є як би першим кроком до запису культових переказів. У Румунії в 1961 році в рамках культури Боян були виявлені і три керамічні таблички місцевого виробництва зі знаками дошумерійского рисуночного листи, відомого в Месопотамії близько 3000 року до н.е. Певні зв'язку з Шумером відзначаються і в релігійних обрядах трипільців. Три таблички в культурі Боян вказують безпосередньо на зв'язку з Малою Азією, де деякі лінгвісти шукають найдавніші витоки мови індоєвропейців.\nТой факт, що племена культури стрічкової кераміки брали участь в процесі становлення індоєвропейських племен, визнається більшістю вчених: ці племена складуть певний компонент у багатьох народів Центральної Європи та Балкан, і в кінцевому рахунку з ними погоджується і південнонімецька версія індоєвропейської прабатьківщини. На захід від Вісли до цього ж типу відноситься лендьельская культура, яку розглядають в якості одного з можливих вихідних компонентів слов'янського етногенезу. Але спроби зв'язати, наприклад, трипільську культуру одночасно і з аріями, і з протославяне (що останнім часом особливо пропагується на Україні) не можна вважати обгрунтованими. Трипільська культура як би розрізає культури, висхідні до дніпро-донецької та до спадщини культур шнурової кераміки і бойових сокир. Спеціально займалася слов'янським етногенезом за антропологічними даними Т.І. Алексєєва не знаходить в складі пізнішого слов'янства навіть і компонента, який походить від трипільців - культура була зруйнована Нижньодніпровський племенами ще до появи слов'ян у Східній Європі. Можна звернути увагу і ще на одну обставину: поселення і вдома трипільської культури однотипні і не припускають соціальної нерівності.\nУ II тис. З Малої Азії через Балкани було ще кілька переселень в Центральну і Північну Європу. Почасти тому, почасти завдяки поліпшенню кліматичних умов на півночі (і погіршення на півдні), розвиток Європи вирівнюється в порівнянні з районами Середземномор'я і Передньої Азії. Уже в будівництві мегалітичних споруд, особливо таких, як кромлехи Бретані, проявляється висока організованість великих мас населення. Багатотонні (до 40 тонн) кам'яні брили доводилося пересувати на десятки кілометрів. Різна ступінь складності і пишності споруд свідчить про диференціацію всередині племен і між племенами. Володарі найбільш яскравих кромлехів і "рядів каменів", що примикали до них, очевидно, мали і моральне, і матеріальне перевагу перед іншими спорідненими племенами. Побічно ці споруди свідчать про інтенсивність соціального розшарування.\nУ період бронзи процес класоутворення захоплює більшість племен індоєвропейської групи.Ця обставина добре засвідчено як археологічними, так і лінгвістичними даними (наявність слів, що означають вільних і невільних, вождів і т.п.). Досить імовірно, що до цього часу належить складання великих союзів племен, може бути народностей і ранніх державних утворень. Соціальна диференціація простежується на оздобленні та інвентарі, які супроводжують поховання. Поряд з родовими могильниками виділяються окремі кургани, іноді досить значних розмірів. В курганах Унетицька культури, яка виникла в центрі Європи на базі культури стрічкової кераміки на початку II тис. До н.е., зустрічаються золоті вироби, а померлого пана нерідко супроводжує насильно умертвіння слуга або рабиня.\nУнетицька культура існувала приблизно чотири століття, протягом яких вона частково поширювалася на нові території, а почасти поглиналася іншими культурами. Близько 1450 до н. е. північно-східні райони цієї культури перекриваються тшинецкой, яка існувала приблизно до 1100 р. до н.е. е. і займала простір від Варти до Дніпра, т. е. ту територію, на якій найчастіше шукають сліди стародавнього слов'янства.\nВ середині II тис. До н. е. чергова хвиля мігрантів з Малої Азії приносить в Центральну Європу новий для неї обряд поховання: трупоспалення. Обряд цей захоплює багато областей Європи, зокрема, майбутніх германців і слов'ян. У слов'ян обряд трупоспалення збережеться аж до християнізації, протягом майже двох з половиною тисяч років. Близько XIII століття до н.е. в Центральній Європі виникає лужицька культура. Вона проіснує до IV століття до н. е., і в ній будуть шукати і германців, і слов'ян. Більше, однак, прихильників версії, що це - культура, яка поєднала майбутніх кельтів, іллірійців і венетов. Саме звідси, на думку відомого ризького антрополога Р.Я. Денисової, прийшло на узбережжі Балтики ( "Венедського затоки" античної географії) нове населення в останній чверті II тис. До н. е. Але, як було сказано вище, це населення прийшло знову-таки з Малої Азії, і це були саме венети.\nВ етногенетичних переказах європейських народів часто фігурує Троя, а початок народів пов'язується з Троянської війною і викликаних нею пересуваннями племен. Троя впала близько 1260 р. До н.е. е., через півстоліття попадало й Хетське держава. Біля цього ж часу загадкові дорійці спустошують культурні центри Середземномор'я. І біля цього ж часу в Центральній Європі і Південно-Східній Прибалтиці з'являється нове населення і нові культури.\nТроянська війна і справді була фактором світового значення. Протягом майже двох тисяч років могутня Троя контролювала шлях з Причорномор'я до Середземномор'я. Примітно, що один з героїв Троянської війни, Ахілл, і в грецькій літературі, і у населення Північного Причорномор'я зв'язувався з чорноморським узбережжям. Так, в сучасних Гомеру "кіпрських переказах" є сюжет про перенесення богинею Артемідою нареченої Ахілла Іфігенії до таврів. У цих же творах йдеться про поховання Ахілла Фетідою на острові Білому у гирла Дунаю. Сама Артеміда, на думку деяких вчених, була імпортована древніми греками з Причорномор'я. Культ її зберігся у таврів - народу, за поданням греків класичного періоду, вкрай варварського, який вбиває іноземців. Двосторонній культурний обмін в даному випадку міг відбуватися лише за багато століть до класичного періоду. Є й деякі дані про те, що союзником греків у Троянській війні виступали панували тоді в Причорномор'ї кіммерійці.\nПерекази про Троянській війні у різних народів просякнуті симпатією до переможених. Сам Юлій Цезар вважав себе нащадком легендарного троянця Енея. Наступник Трої Іліон отримав привілеї: звільнявся від данини. Адріатичні венети, які вели себе від союзника Енея Палемона, теж отримували певні пільги. З пошаною в 1 в. зустріли римську делегацію і венеди східного узбережжя Балтики: подарованого ними бурштину вистачило на оформлення римського театру гладіаторів.\nГенеалогічні перекази додержавної пори, як правило, достовірні. Жерці, судді і песнотворци повинні були знати своїх предків, щоб відрізняти "своїх" від "чужих". Навіть в генеалогії "Молодшій Едди", що виводить норманів з Трої і Фракії, є щось від достовірності: сорок поколінь від результату до перших століть н.е., коли германці вперше з'являються на південному березі Скандинавії, збігаються з часом падіння Трої і масової міграцією союзників троянців в Центральну Європу. І примітно ототожнення в сазі "Європи" або "Енеї" (таке ототожнення також було досить поширеним). А фальсифікувати генеалогії почали лише тоді, коли стали складатися ієрархії пологів і племен.\nПоряд з майже постійними переселеннями значних мас населення з неспокійною Малої Азії, аналогічні вторгнення в Центральну Європу і Прибалтику йшли і зі сходу. Пересування племен особливо посилюються з кінця епохи бронзи, причому напрямок їх в цей час дуже нестійкий. Однією з причин міграцій було зростання населення, який походив найбільш інтенсивно в сприятливих природних і соціальних умовах. Інша причина, як зазначено вище, пов'язувалася з кліматичними змінами.\nПересування зазвичай зв'язувалися з серйозними змінами в соціальній сфері та у величезній мірі сприяли руйнації сформованих зв'язків або в бік поглиблення соціального розшарування, або, навпаки, в бік "оздоровлення" обстановки за рахунок нівелювання прірви, що розділяє багатство і бідність. Чеський вчений Я. Філіп показує, як розвивався процес соціальної диференціації у кельтів раннього залізного віку: "Яка Народжується придворній середовищі жила на шкоду широким масам в неймовірною розкоші, іноді - так буде нам дозволено скористатися цим виразом - майже ганебної". Але "в певний час настав перелом, який був неминучий", відбувається процес "емансипації", може бути в результаті потужного повстання. Аналогічні "перепади" відбувалися неодноразово і в більш ранні епохи, причому найбільш доцільні економічно відносини зазвичай сприяли зростанню продуктивних сил, а невиправдане соціальне розмежування могло вести до руйнування досягнутого за цілий ряд століть.\nПроцес утворення народностей зазвичай пов'язаний з розривом кровноспоріднених відносин, з відтискуванням їх на задній план у порівнянні з чисто соціальними і територіальними. Але цей процес також був вельми суперечливим і не прямолінійним. Протягом багатьох тисячоліть йшла боротьба і своєрідне змагання цих двох принципів, в результаті чого вони могли химерно поєднуватися. В цілому, чим давніший епоха, і чим більш консервативним соціально-виробничий уклад етносу, тим сильніше в ньому проявляються принципи кровноспоріднених відносин. Соціальна диференціація в таких суспільствах зазвичай передбачає диференціацію племен і пологів, а рабами і залежними стають перш за все бранці з чужого племені або ж (що більш гідне осуду) спорідненого, але потрапив в розряд "нижчих".\nЯк правило, територіальна громада раніше складається у осілого землеробського населення. Кровно-родинна громада довше тримається у кочівників, але у них вона є і каталізатором нерівності: і всередині сім'ї, і всередині роду і племені. Кочовий побут формує також готовність у будь-який час вступити в сутичку за нові території або за вже вироблену кимось продукцію. У землеробських суспільствах відбувається досить швидка асиміляція громадами прийшлого або сусіднього (особливо невлаштованого) населення. Кочівники ж зазвичай прагнули поставити в ту чи іншу залежність переможених або куплених на невільничих ринках.\nАлексєєв В.П. Палеоантропологія земної кулі і формування людських рас. М., 1978.\nАлексєєв В.П. Походження народів Кавказу. М., 1974.\nБібіков С.М. Ранньотрипільське поселення Лука-Врублівецька на Дністрі. // МІА, М.-Л., 1953, №38.\nБорисковский П.І. Найдавніше минуле людства. Л., 1979.\nВеликанова М.С. Палеоантропологія Прут-Дністровського межиріччя. М., 1975.\nГенинг В.С. Етнічний процес в первісності. Свердловськ, 1970.\nГеоргієв В.І. Дослідження з порівняльно-історичного мовознавства. М., 1958.\nГеоргієв В.І. Індоєвропейське мовознавство сьогодні. // Питання мовознавства, 1975, №5.\nГерасимов М.М. Люди кам'яного століття. М., 1964.\nГорнунг Б.В. До питання про утворення індоєвропейської мовної спільності (протоіндоевропейского компоненти або іншомовні субстрати?). // Проблеми порівняльної граматики індоєвропейських мов. М, 1964.\nГохман И.И. Населення України в епоху мезоліту і неоліту. М., 1966.\nІванов В.В. Хетський мову. М., 1963.\nКларк Дж. Г.Д. Доісторична Європа. Пер. з англ. М., 1953.\nКондукторова Т.С. Антропологія населення України мезоліту, неоліту і епохи бронзи. М., 1973.\nКрайнов Д.А. Найдавніша історія Волго-Окського межиріччя. М., 1972.\nКрупнов Є.І. Давня історія Північного Кавказу. М., 1960.\nМарков Г.Є. Історія господарства та матеріальної культури в первісному і раннеклассовом суспільстві. М., 1979.\nМарковін В.І. Дольмени Західного Кавказу. М., 1978.\nМассон В.М. Економіка і соціальний лад древніх товариств (за даними археології). Л., 1976.\nМонгайт А.Л. Археологія Західної Європи. Кам'яний вік. М., 1973.\nМонгайт А.Л. Археологія Західної Європи. Бронзовий і залізний століття. М., 1974.\nПервісне суспільство. Основні проблеми розвитку. М., 1975.\nПершиц А.І., Монгайт А.Л., Алексеев В.П. Історія первісного суспільства. М., 1982.\nРавдонікаса В.І. Історія первісного суспільства. Л., 1974.\nРибаков Б.А. Язичництво древніх слов'ян. М., 1981.\nРибаков Б.А. Язичництво Давньої Русі. М., 1987.\nСафронов В.А. Індоєвропейські прабатьківщини. Горький, 1989.\nСмирнов К.Ф., Кузьміна О.Є. Походження індо-іранців в світлі новітніх археологічних відкриттів. М., 1977.\nТелегін Д.Я. Про основні позиції похованих первісної епохи Європейської частини СРСР. // Енеоліт і бронзовий вік України. Київ, 1976.\nТереножкін А.І. Кіммерійці. Київ, 1976.\nТолстов С.П. "Нарці" і "волохи" на Дунаї. // Радянська етнографія, 1948, №2.\nТомсон Дж. Дослідження з історії давньогрецького суспільства. М., 1958.\nТопоров В.Н. Про архаїчному шарі в образі Ахілла (Проблеми реконструкції елементів прототекста). // Образ - сенс в античній культурі. М., 1990..\nТрубачов О.Н. До витоків Русі (Спостереження лінгвіста). М., 1993\nФіліп Ян. Кельтська цивілізація і її спадщина. Прага, 1961.\nФормозов А.А. Пам'ятники первісного мистецтва на території СРСР. М., 1980.\nЧмихов М.О. Витоки язичництва Русі. Київ, 1990..\nШилов Ю.О. Прабатьківщина аріїв. Історія, обряди і міфи. Київ, 1995.