Масова бійка в Дніпрі: чоловіки використовували битку і молоток - Korrespondent.net\nМасова бійка в Дніпрі: чоловіки використовували битку і молоток\nКорреспондент.net, 31 липня 2019, 19:15\nУ Дніпрі побилися дві компанії\nКомпанія зламала лавочку в місцевому закладі і відмовилася відшкодувати збитки. На місце приїхала "охорона", озброєна битком і молотком.\nНа вулиці Маршала Малиновського в Дніпрі між двома групами людей зав'язалася бійка. Чоловіки зчепилися на тротуарі біля будинку №60 і розійшлися лише тоді, коли декілька учасників конфлікту впали на землю і не змогли підвестися. Про це повідомляє портал Інформатор у середу, 31 липня.\nЗа попередньою інформацією, компанія осіб, які відпочивали в альтанці на пляжі біля ресторану Берег, зламала там лавочку. За однією з версій, господар місця попросив їх заплатити штраф за пошкодження, але грошей так і не дочекався, через що викликав на місце охорону. За іншою - друга сторона конфлікту приїхала "як сторонні" і до закладу відношення не має.\nКоли компанія відпочивальників перейшла дорогу, на них налетіли декілька людей. За словами очевидців, ці особи били чоловіків битком і дерев'яним молотком, після чого пролунав постріл. Один з компанії ексвідпочивальників упав на землю і практично не рухався в той час, як його товариші намагалися втекти від нападників. Коли бійка закінчилася, чоловіки сіли в автомобіль і подалися світ за очі. Люди ж кинулися надавати допомогу постраждалим. Двох чоловіків забрала швидка допомога, при цьому в одного з них, за неофіційною інформацією, було кілька вогнепальних поранень. Для того, щоб розібратися в ситуації і покарати винних, на місце викликали наряд поліції.\nНагадаємо, що раніше в Києві дві п'яні компанії влаштували різанину.\nТакож повідомлялося, що під Києвом поліція застосувала газ проти п'яних дівчат-підлітків.\nТЕГИ: Днепр, полиция, драка\nУ Дніпрі транспортний колапс через карантин3446\nУ Дніпрі гола дівчина розгулювала супермаркетом55\nНа Дніпропетровщині підліток вистрілив братові в голову з пістолета50\nУ Дніпрі з потраплянням у "червону" зону збираються черги на вакцинацію23\nУ Дніпрі ВАЗ на смерть збив підлітка і його собаку16\nУ Дніпрі чоловік взяв дітей у заручники, а на копів спустив собак15


Війна шостої коаліції — Вікіпедія\n6 змін у цій версії очікують на перевірку. Стабільну версію було перевірено 24 листопада 2021.\nВійна́ шо́стої коалі́ції — війна проти Наполеона коаліції європейських держав.\nНаполеонівські війни, Австрійсько-французькі війни\nБитва народів під Лейпцигом. В.І.Мошков, 1815\n3 березня 1813 — 30 травня 1814\nПруссія, Саксонія, провінція Шампань (Франція)\nПеремога коаліції (Паризький мир)\nта інші держави\nМ. І. Кутузов\nУ центральній Європі:\nпонад 500 тис. солдат,\nз яких 175 тис. росіян,\n170 тис. пруссаків,\n110 тис. австрійців,\n18 тис. шведів\n1380 гармат У центральній Європі:\n440 тис. солдат\n391 000 вбитими та пораненими, 135 000 полонених і зниклих безвісти 81 800 вбитих та померлих від поранень\nНа початку 1813 року війну проти Наполеона у центральній Європі вела лише Росія. До складу коаліції з Росією у березні 1813 увійшла Пруссія, потім, влітку 1813, вступили Англія, Австрія та Швеція, а після розгрому Наполеона в Битві народів під Лейпцигом в жовтні 1813 до коаліції долучились німецькі держави Вюртемберг та Баварія. Незалежно від коаліції з Наполеоном на Піренейському півострові воювали Іспанія, Португалія та Англія. Активні бойові дії тривали упродовж року з травня 1813 до квітня 1814 з 2-місячним перемир'ям влітку 1813.\n1813 року війна проти Наполеона велась зі змінним успіхом на території Німеччини, головним чином в Пруссії та Саксонії. У 1814 році бойові дії перемістились на територію Франції й завершились до квітня 1814 взяттям Парижа, Наполеон зрікся влади.\nНімецька історіографія відокремлює у самостійний епізод цієї війни Визвольну війну в Німеччині, що завдала вирішального впливу на створення за півстоліття Другого Рейху.\n1.1 Причини війни, підготовка і плани сторін.\n1.2 Загальний стан справ\n1.3 Північний фланг російського фронту\n1.4 Південний фланг російського фронту\n1.5 Дії Наполеона\n2 Кампанія 1813 року. Війна у Німеччині\n2.1 Звільнення Пруссії. Січень—квітень 1813\n2.2 Битви у Саксонії. Травень 1813\n2.3 Перемир'я. Червень—серпень 1813\n2.4 Сили супротивників у серпні 1813\n2.6 Визволення Німеччини. Серпень—грудень 1813\n2.6.1 Битва під Дрезденом. Серпень—вересень.\n2.6.2 Битва під Лейпцигом. Жовтень—грудень.\n2.7 Розпад Рейнського союзу восени 1813\n3.3 Загальна ситуація наприкінці лютого 1814\n3.5 Взяття Парижа й кінець кампанії. Березень 1814\n4 Допоміжні фронти шостої коаліції\n4.3 Бойові дії в Голландії та Данії\nМапа Європи у 1812—1814 роках\nПричини війни, підготовка і плани сторін.Редагувати\nЗагальний стан справРедагувати\nІмператор Франції Наполеон до 1811 року підкорив собі більшу частину Європи за винятком Англії та Росії, збройний опір продовжував чинити лише народ Іспанії за допомогою англійської десантної армії. Географічне положення й сильний флот робили Англію неуразливою для вторгнення, тому Наполеон в червні 1812 почав рух на Росію з метою послаблення й часткового розділу Російської імперії.\nНа 1 червня 1812 року Наполеон мав у підпорядкуванні збройні сили, що складались з понад мільйона солдат: 687 тисяч чоловік у Німеччині та Польщі (включаючи 322 тисячі солдат з васальних держав), до 300 тисяч зав'язло у війні в Іспанії, 150 тисяч стояло гарнізонами у Франції, 50 тисяч утримували покірною Італію.\nЗ них у 20-х числах червня 1812 року близько 440 тисяч перейшло кордон Росії, пізніше до 140 тисяч підійшли до Наполеона у складі резервів. З цих майже 610 тисяч чоловік, якщо рахувати й обозників, повернулись назад з Росії до початку 1813 року лише близько 60 тисяч солдат, причому половину тих, хто вцілів склали військові контингенти з Австрії та Пруссії, які незабаром спрямували зброї проти Франції. Окрім величезних людських втрат Наполеон втратив у Росії понад 1200 гармат й 167 тисяч коней. Йому вдалось за рахунок мобілізацій у Франції набрати до весни 1813 року велику армію, але спроби відновити сильну кавалерію та колишню артилерію не увінчались успіхом з причини відсутності часу й ресурсів.\nПівнічний фланг російського фронтуРедагувати\nГоловна російська армія під командуванням М. І. Кутузова зупинилась в грудні 1812 року на зимові квартири в районі Вільно (південь Литви), куди виїхав імператор Олександр I. Переслідування залишків наполеонівських військ велось в Литві загонами козаків (до 7 тис.) та корпусами генерала Вітгенштейна (до 30 тис.) й адмірала Чичагова (14 тис. солдат). Вітгенштейн направився до гирла Німану, щоб відрізати шлях відходу окремому французькому корпусу маршала Макдональда, у складі якого діяли війська під командуванням прусського генерал-лейтенанта Йорка.\nАвангардний загін під командуванням генерала Дібича з корпусу Вітгенштейна відрізав прусські частини Йорка від дивізії Макдональда, після чого Дибіч 18 (30) грудня 1812 зумів схилити Йорка до сепаратного перемир'я, що отримало відомість як Таурогенська конвенція. За цією угодою пруссаки без відома свого короля вирішили зайняти нейтральну позицію, в результаті чого у Вітгенштейна з'явилась можливість переслідувати Макдональда територією Східної Пруссії. Хоча формального рішення про перетин кордонів Російської імперії не було, фактично загони Вітгенштейна 23 грудня (4 січня) 1813 підійшли до Кенігсберга, який взяли наступного дня без бою (було захоплено до 10 тис. полонених і хворих французів).\nПівденний фланг російського фронтуРедагувати\nПравий (або південний) фланг Головної армії Наполеона прикривали австрійський корпус фельдмаршала Шварценберга і слабкий саксонський корпус генерала Реньє. Коли жалюгідні залишки наполеонівської Великої армії відходили за Німан, австро-саксонські війська (30—40 тис.) маневрували, намагаючись уникнути боїв з росіянами, в районі Білостока та Брест-Литовського на кордоні з Варшавським герцогством (польською буферною державою, яку було створено Наполеоном під егідою саксонського короля). Російські війська також мали інструкції не воювати з австрійцями та вирішувати справи перемовинами воєначальників.\n13 (25) грудня 1812 корпус Шварценберга відійшов у Польщі до Пултуска, за ним послідував російський авангард генерала Васильчикова. Супротивники зберігали нейтралітет.\n1 (13) січня 1813 Головна російська армія фельдмаршала Кутузова трьома колонами перетнула Німан (кордон Російської імперії) в районі Меречі у напрямку на польське місто Плоцьк (на північ від Варшави), відтісняючи саксоно-польсько-австрійські війська за Віслу. Так розпочався Закордонний похід російської армії, що завершився у квітні 1814 року поваленням Наполеона.\n27 січня (8 лютого) 1813 росіяни мирно зайняли Варшаву, яку обороняло 42-тисячне угрупування під проводом Шварценберга. Австрійські війська пішли на південь до Кракова, припинивши таким чином участь у бойових діях на боці Наполеона. З ними пішло до 15 тис. поляків з корпусу Понятовського. Саксонський корпус Реньє відступив на захід до Каліша. Герцогство Варшавське було вибито з числа союзних Наполеону держав, хоча поляки генерала Понятовського зберігали вірність французам в надії на відновлення незалежності польської держави.\nПершу лінію французької оборони по Віслі було доволі легко зламано російською армією за прихильного нейтралітету прусських військ та фактичної відмови Австрійської імперії від військового союзу з Францією.\nНаполеон повернувся з Російського походу до Парижа 18 грудня 1812 й одразу ж енергійно взявся за організацію нової армії замість знищеної у Росії. Достроково призвано 140 тис. юнаків, які підлягали призову 1813, ще 100 тис. переведено до регулярної армії з Національної гвардії. Призвано громадян старшого віку, для допоміжної служби призвано юнаків 1814 року призову. Декілька полків відкликано з Іспанії. Низку категорій було позбавлено відтермінувань, матросів перевели до піхоти. Чималу частину військ вдалось зібрати по гарнізонах.\nПоки Наполеон формував армію, його пасинок Євгеній Богарне стримував по лінії Ельби подальше просування союзних російсько-прусських військ, спираючись на низку фортець та 60-тисячну армію.\n15 квітня 1813 Наполеон виїхав з Парижа до знову сформованої армії (бл. 130 тис.) до Майнца на кордоні Франції. Наприкінці квітня він рушив у Саксонію до Лейпцига, звідки, з'єднавшись з військами Богарне, він мав намір відкинути російські війська та підкорити Пруссію, що повстала. Всього у розпорядженні Наполеона у Німеччині було до 180 тис. солдат проти 69 тис. росіян та 54 тис. прусських солдат, якщо не враховувати французькі гарнізони фортець на Одері та Віслі, а також сили, що тримали їх в осаді.\nКампанія 1813 року. Війна у НімеччиніРедагувати\nЗвільнення Пруссії. Січень—квітень 1813Редагувати\nХоча прусський король Фрідріх Вільгельм III формально зберігав вірність союзові з Наполеоном, вступ російських військ до Східної Пруссії створив передумови для розвороту прусської політики. Російські війська тримались дружньо на прусській території, не втручаючись до внутрішніх справ Пруссії. 25 січня 1813 прусський король перебрався з окупованого французами Берліна до нейтральної Силезії (прусські володіння на кордоні з Австрією). 9 лютого Пруссія ввела загальний військовий обов'язок, що дало можливість поряд з іншими заходами створити до початку березня 120-тисячну армію. Прусські регулярні частини стали діяти узгоджено разом з російськими проти французів, не завжди отримуючи на це санкцію прусського короля. Спроба французів організувати другу лінію оборони по Одеру не увінчалась успіхом через російсько-прусський союз.\nАрмія Кутузова після захоплення Варшави рушила на захід Польщі до Каліша.\n13 лютого передовий російський загін (16 тис.) під командуванням Вінцингероде перехопив під Калішем 10-тисячний саксонський корпус Реньє, що відступав, саксонці втратили в бою 3 тис. солдат. 24 лютого штаб Кутузова перебрався до Калішу. Звідти російські загони почали здійснювати вилазки до Німеччини.\n28 лютого в Каліші було укладено союзну російсько-прусську угоду, а 27 березня 1813 прусський король оголосив війну Франції. До того часу вся територія Пруссії (виключаючи декілька блокованих фортець на Віслі та Одері) аж до Ельби була звільнена від французьких військ. За Ельбою та на південь від неї починались землі німецьких князівств Рейнського союзу, що зберігали вірність Наполеону.\nГоловна російська армія (43 тис.), розташувавшись на західному кордоні Варшавського герцогства, зупинила на місяць своє просування. За думкою головнокомандувача Кутузова російським військам не слід було брати участь у війні за визволення Німеччини, оскільки битви з французами у Європі відповідали інтересам не стільки Росії, скільки інтересам самих німецьких держав та Англії. Однак Кутузов не міг відкрито чинити опір планам імператора Олександра I, тому об'єднана російсько-прусська армія (бл. 70 тис.) у декілька ешелонів рушила з польського Калиша до Саксонії, захопивши 27 березня Дрезден, столицю формально нейтрального королівства.\n3 квітня авангард союзників увійшов до Лейпцига.\nЧерез Саксонію проходив найкоротший шлях з Пруссії до Парижа. Із захопленням цієї держави Рейнський союз (вассальне утворення Наполеона з німецьких держав) очікував розпад, й саме там розгорнулись основні битви Наполеона у 1813 році з арміями шостої коаліції.\nБільш енергійно, ніж Головна російська армія, діяв північніше окремий корпус Вітгенштейна. Передовий загін з його корпусу під проводом генерал-ад'ютанта Чернишова увійшов 4 березня до Берліна, залишеного напередодні французьким гарнізоном. 11 березня до звільненої столиці Пруссії з тріумфом увійшли основні сили Вітгенштейна. 17 березня до військ останнього (20 тис.) у Берліні приєднався прусський корпус Йорка (30 тис.), щоб спільно діяти в рамках російсько-прусського союзу.\nПотім Вітгенштейн разом з прусськими частинами рушив до Магдебурга на Ельбі (опорна фортеця французів на західному кордоні Пруссії), де союзники відбили спробу французів здійснити вилазку на Берлін. Впевнившись у відсутності загрози для Берліна з цього напрямку, Вітгенштейн у 20-х числах квітня рушив на південь до Лейпцига для з'єднання з армією Кутузова.\nЗагін генерал-лейтенанта Левіза (12 тис.) Вітгенштейн залишив блокувати прусський Данциг у гирлі Вісли (Данциг капітулював 24 грудня 1813). Корпус Чичагова, що незабаром перейшов під керівництво Барклая-де-Толлі, тримав у осаді фортецю Торн на середній Віслі. Торн капітулював 16 квітня, що вивільнило російський корпус (12 тис.) до початку боїв з армією Наполеона у Саксонії.\nБитви у Саксонії. Травень 1813Редагувати\nМапа битви при Лютцені у 1813 році\n28 квітня 1813 після тривалої хвороби помер головнокомандувач російсько-прусською об'єднаною армією фельдмаршал М. І. Кутузов. На його місце було призначено генерала-від-кавалерії П. Х. Вітгенштейна, який завоював довіру Олександра I своїми перемогами у битвах Вітчизняної війни. До того часу диспозиція сторін була наступною:\nСоюзні війська (54 тис. росіян, 38 тис. пруссаків, 656 гармат) розташовувались на заході Саксонії між Альтенбургом та Лейпцигом. Передові загони було висунуто до річки Заале.\nНаполеон із знову створеною 120-тисячною армією рухався з Франції дорогою приблизно вздовж річки Заале за напрямком до Лейпцигу, поблизу якого на нього очікував з військами (45 тис.) його пасинок Євгеній Богарне. На нижній Ельбі стояв корпус (10тис.) маршала Даву, а в самій Саксонії формувався генералом Реньє саксонський корпус (до 5 тис. солдат). Артилерія Наполеона (350 гармат) значно поступалась російсько-прусській, також французи не володіли значною кавалерією.\nЗ причини відсутності достатньої кавалерії Наполеон мав нечіткі відомості про дислокацію супротивника, не підозрюючи про зосередження союзних сил на південь від Лейпцига. Його армія розтягнулась на 60 км від Єни до Лейпцига, чим вирішив скористатись новий головнокомандувач союзників російський генерал Вітгенштейн. За його планом війська союзників мали завдати флангового удару по французьких корпусах у той час, поки їх було розкидано на марші. 2 травня 1813 відбулась битва при Лютцені. Наполеон зумів відбити неочікуваний наступ союзників і, швидко стягнувши сили, перейшов до контрнаступу. У битві союзники втратили до 10 тисяч солдат, але французькі втрати виявились приблизно вдвічі більшими. Знічені невдалим розвитком подій союзники вирішили відступити.\n8 травня росіяни залишили Дрезден й переправились за Ельбу. Саксонія знову потрапила під владу Наполеона.\n12 травня союзники зайняли оборонну позицію на східній околиці Саксонії при Бауцені (40 км на схід від Дрездена), вдало укріплену самою природою. 20—21 травня там відбулась чергова битва, відома як битва при Бауцені. У розпорядженні Наполеона було 143 тис. солдат проти 93 тис. росіян та пруссаків. За два дні боїв росіяни втратили 6400 солдат, пруссаки — 5600, французькі втрати виявились у півтора рази більш тяжкими (18—20 тис.). Вичавлені з позицій союзники вирішили продовжити відступати на схід.\nЯкщо для російської армії відхід був вигідним тактичним маневром, то для пруссаків наслідки були важчими, оскільки бойові дії переносились на територію Пруссії. Після другої поспіль невдалої генеральної битви цар Олександр I замінив 25 травня головнокомандувача Вітгенштейна на більш досвідченого та старшого за вислугою років генерала-від-інфантерії Барклая-де-Толлі. Війська союзників, відступаючи до Силезії, дали низку вдалих арєргардних боїв, однак Барклай рішуче не бажав давати наступної генеральної битви, сподіваючись на знесилення французької армії.\nВ ході переслідування армія Наполеона цілковито розчарувалась, французи втомились від безперервних та безрезультатних битв, втрати від дезертирства та хвороб значно перевищували бойові втрати. Постачання французьких військ було незадовільним, харчування залежало від пограбувань місцевого населення.\nЩе 18 травня, до битви при Бауцені, Наполеон прохав прийняти до російсько-прусської квартири маркіза Луї Коленкура для перемовин з Олександром I, але не отримав відповіді. 25 травня перемовини відновились за ініціативою французької сторони. 4 червня 1813 року Наполеон уклав у Пойшвіці перемир'я із союзниками до 20 липня (продовжено до 10 серпня 1813), після чого повернувся до Дрездена. Обидві сторони сподівались використати перепочинок для мобілізації сил.\nПеремир'я. Червень—серпень 1813Редагувати\nПізніше історики і сам Наполеон назвуть перемир'я однією з найбільших помилок у його житті. В результаті перемир'я шоста коаліція значно розширилась й посилилась, перевага у силах перейшла на бік супротивників Наполеона.\nВ середині червня Англія зобов'язалась підтримати Росію і Пруссію значними субсидіями на продовження війни.\n22 червня Швеція вступила до анти французької коаліції, виторгувавши собі Норвегію (датське володіння).\nНаприкінці червня союзники і Наполеон прийняли пропозицію Австрії про посередництво, але якщо союзники також прийняли австрійські умови мирної угоди, то Наполеон не бажав жертвувати навіть частиною своїх захоплених володінь. На початку липня у містечку Трахенберг (на північ від Бреславля) відбулась нарада союзних монархів (Росії, Пруссії, Швеції) із складання загального плану воєнних дій проти Наполеона. Австрійський імператор схвалив Трахенберзький план як спостерігач. Одночасно велись повільні перемовини з французькими уповноваженими у Празі.\nНа початку серпня Наполеон здійснив останню спробу уточнити умови, на яких Австрія погодиться на мир. В останній день перемир'я, 10 серпня, він відправив депешу, у якій погодився прийняти частину австрійських умов, але час було втрачено. 12 серпня Австрія офіційно вступила до війни на боці коаліції.\n14 серпня Наполеон прийняв всі умови віденського кабінету, однак вимушена уступка вже не могла змінити рішення Австрії. Російсько-прусська армія вирушила з Силезії до Богемії, щоб приєднатись до нових союзників.\nСили супротивників у серпні 1813Редагувати\nСили союзних армій та Наполеона було підраховано російським військовим істориком М. І. Богдановичем.\nРосія: За час перемир'я російська армія у Європі значно посилилась за рахунок резервів, відправлених з Росії. Якщо на початку червня вона нараховувала близько 90 тис. солдат, то по закінченню перемир'я її сили в Силезії становили близько 175 тис. солдат (з них 107 тис. піхоти, 28 тис. кавалерії, 26 тис. козаків) при 648 гарматах. Крім того під Данцігом знаходилось 30 тис. російських солдат з 59 гарматами. У Польщі формувався генералом Беннігсеном найближчий резерв, так звана Польська армія, силою до 70 тис. при 200 гарматах.\nПруссія: Половину прусської армії складав ландвер, вид ополчення. Всього Пруссія виставила 235 тис. (включаючи гарнізони й допоміжні війська), з них чинна армія налічувала 170 тис. солдат (з них 135 тис. піхоти, 26 тис. кавалерії) при 376 гарматах.\nАвстрія: Під час відкриття кампанії Австрія виставила проти Наполеона армію у 110 тис. (з них 90 тис. піхоти, 15 тис. кавалерії) при 270 гарматах, яка швидко поповнювалась і збільшувалась в ході бойових дій.\nСоюзники: Також до складу союзних сил входили 28 тис. шведів, 13 тис. німців, 500 англійців. Разом списочний склад союзних військ у чинних арміях сягав 500 тис. чоловік з 1383 гарматами. До 300 тис. військ перебували на допоміжних театрах: тримали в облозі фортеці (Данціг та ін.), у гарнізонах, формувались (Польська армія), прикривали кордони (Австрія відправила війська до Італії).\nФранція: Французька армія поспіхом формувалась Наполеоном з призовників на маршах. За відомостями від 6 серпня вона нараховувала близько 420 тис. солдат: з них 312 тис. піхоти й 70 тис. кавалерії. З урахуванням окремих загонів у розпорядженні Наполеона у центральній Європі була армія у 440 тис. солдат при 1180 гарматах. Крім того у фортецях по Ельбі стояло гарнізонами 24 тис. французів, з них половина у Гамбурзі (пізніше гарнізон Гамбургу було посилено данським контингентом). Гарнізони фортець, що були в облозі, по Віслі та Одеру у розрахунок не приймались.\nОпераційні плани сторінРедагувати\n30 червня (12 липня) 1813 року союзники прийняли Трахенберзький план кампанії, якому потім цілковито слідували. За цим планом союзні сили розподілялись на 3 армії: Північну армію під командуванням спадкового шведського принца Бернадота (дислоковано у Пруссії між нижньою Ельбою та Берліном), Силезську та найпівденнішу Богемську армії. Силезська армія мала за обставинами приєднатись або до Північної, або до Богемської армії. У разі виступу Наполеона проти однієї з союзних армій, інша повинна була атакувати його операційну лінію. Всі 3 армії охоплювали розташування Наполеона в Саксонії з півночі, сходу та південного сходу. У кінцевому маневрі союзні армії мали оточити головні сили французів: «Всім союзним арміям діяти наступально; ворожий табір буде їхнім опорним пунктом.»\nНайсильніша Богемська армія під проводом австрійського фельдмаршала Шварценберга включала до свого складу: 110 тис. австрійців, 82 тис. росіян, 42 тис. пруссаків, 672 гармати. Північна армія Бернадота налічувала 156 тис. (з них 30 тис. росіян й 79 тис. пруссаків, решта — німці та шведи) при 369 гарматах. Силезська армія під командуванням прусського генерала Блюхера складалась із 61 тис. росіян й 38 тис. пруссаків при 340 гарматах.\nОборона Наполеона спиралась на низку фортець по середній Ельбі, головним чином у Саксонії: Магдебург, Віттенберг, Торгау, Дрезден, Пірна. Сам він так коротко дав характеристику диспозиції:\n«Дрезден є мій основний пункт для протидії нападам. Супротивника розтягнуто від Берліна до Праги дугою, центр якої займають мої війська… Зайняте мною розташування являє такі вигоди, що супротивник, здобувши перемогу у десяти битвах, навряд чи зможе відтіснити мене до Рейну, між тим як єдина виграна битва приведе нас до ворожої столиці, звільнить наші гарнізони фортець на Одері й Віслі та змусить союзників до укладення миру.»\nЗа даними історика О. І. Михайловського-Данилевського французькі сили розподілялись так:\nу Саксонії під особистим командуванням Наполеона 122 тис. солдат (гвардія, 1-й, 2-й, 8-й, 14-й піх. та 4-й кав. корпуси);\nу Силезії угрупування під командуванням маршала Макдональда у 105 тис. солдат (3-й, 5-й, 6-й, 11-й піх. та 1-й кав. корпуси);\nв Пруссії на берлінському напрямку угрупування маршала Удіно в 71 тис. солдат (4-й, 7-й, 12-й піх. й 2-й кав. корпуси).\nДо розрахунку не приймались ізольована французько-датське угрупування маршала Даву в Гамбурзі (13-й піх. корпус й датчани), тиловий 9-й піх. корпус маршала Ожеро у Баварії та гарнізони фортець. 10-й піх. корпус під командуванням Раппа перебував в облозі у Данцигу на Віслі.\nВизволення Німеччини. Серпень—грудень 1813Редагувати\nБитва під Дрезденом. Серпень—вересень.Редагувати\nБойові дії поновились відправкою Наполеоном свого маршала Удіно з 70-тисячною армією на Берлін. Підтримку Удіно мали надати французькі гарнізони з Магдебурга й Гамбурга. Одночасно найрішучіший з союзних полководців Блюхер виступив з Силезії. Наполеон, припускаючи бачити перд собою головні сили союзників, вирушив на Блюхера, який 21 серпня одразу ж відійшов відповідно до Трахенберзького плану.\n19 серпня Богемська армія союзників несподівано для Наполеона рушила до Дрездена через Рудні гори, загрожуючи зайти в тил головній французькій армії. Наполеон, довідавшись про небезпеку для Дрездена, прикритого лише корпусом маршала Сен-Сіра, прискореними маршами поспішив із Силезії назад до найважливішого опорного пункту. Проти Блюхера було залишено маршала Макдональда з 80-тисячною армією.\n23 серпня прусські корпуси з Північної армії союзників відкинули під Гросбереном (за 15 км південніше Берліна) маршала Удіно, розгромивши саксонський корпус. Перемога над французами, одержана пруссаками практично самостійно, викликала патріотичний підйом в Пруссії. Удіно відступив до Ельби під захист фортеці міста Віттенберг й незабаром був замінений Наполеоном на маршала Нея, перед яким стояла та сама задача — оволодіти Берліном.\n25 серпня Богемська армія підійшла до Дрездена, але командувач Шварценберг не ризикнув взяти місто з ходу, вирішив зачекати на війська, що відстали. Наступного дня, 26 серпня, він розпочав штурм, однак і Наполеон встиг повернутись цього дня з гвардією. 27 серпня відбулась генеральна битва, у якій союзники зазнали поразки та відступили назад до Богемії. Основних втрат зазнали австрійські війська. Наполеон намагався закрити гірський прохід, через який линули війська союзників, направивши в обхід сильний корпус Вандама. Однак Вандам сам опинився в оточенні завдяки стійкості російської армії у битві під Кульмом, 30 серпня його корпус було цілком розгромлено.\n26 серпня, у день початку Дрезденської битви, Блюхер перейшов у контрнаступ в Силезії на річці Кацбах, де у зустрічному бою переважними силами кавалерії розбив армію маршала Макдональда. Розбитий маршал відступив до Саксонії до основних сил.\nНаполеон після перемоги над Богемською армією союзників був змушений на початку вересня знову виступити проти Силезської армії Блюхера. Останній відійшов за річку Бобер, зруйнувавши мости. Тим часом Богемська армія провела демонстрацію в бік Дрездена, зайнявши Пірну. Наполеон поспішив повернутись назад до Дрездена. Дезорганізований війною на два фронти Наполеон пішов в оборону, його війська були виснажені безперервними, безплідними для французів маршами.\nВересень 1813 року пройшов без крупних боїв, за винятком чергового невдалого походу французької армії під керівництвом маршала Нея на Берлін. 6 вересня прусські корпуси Північної армії розбили Нея, відкинувши його війська до Ельби. Перемоги союзників не дозволили Наполеону розвити успіх Дрезденської битви й зберегли готову до розпаду коаліцію з Австрією. У бойових діях на 3 тижні настав перепочинок, супротивники збирались із силами та здійснювали вилазки один проти одного обмеженими силами.\nСтратегічне становище Наполеона погіршилось. У низці поразок та ще в більшій мірі від виснажливих маршів та поганого постачання він втратив значно більше солдат ніж союзники. За оцінкою німецького історика Ф.Мерінга за серпень і вересень Наполеон втратив 180 тис. солдат, головним чином від хвороб і дезертирства. Баварія, васал Наполеона й найбільша держава Рейнського союзу, вступила до сепаратних переговорів з Австрією.\nБитва під Лейпцигом. Жовтень—грудень.Редагувати\nДокладніше: Битва народів\nУ перших числах жовтня союзники, посилені свіжими підкріпленнями, перейшли в наступ на Наполеона, що засів на міцній позиції навколо Дрездена. Витіснити його звідти мали широким обхідним маневром одразу з двох боків. Силезська армія Блюхера обійшла Дрезден з півночі й перетнула Ельбу північніше Лейпцига. До неї приєдналась і Північна армія Бернадота, що вкрай повільно просував ввірену йому армію. Богемська армія Шварценберга вийшла з Богемії, обійшла Дрезден з півдня й також рушила в бік Лейпцига, в тил Наполеону. Театр воєнних дій перемістився на лівий берег Ельби.\nНаполеон, залишивши у Дрездені сильний гарнізон та виставивши заслін проти Богемської армії, кинувся під Лейпциг, де розраховував спочатку розбити Блюхера і Бернадота. Ті ухилились від битви, і Наполеону довелось мати справу з усіма союзними арміями одночасно. 16—19 жовтня 1813 відбулась одна з наймасштабніших битв XIX століття, відома як Битва народів або битва під Лейпцигом. З причини розкиданості армій, широкого фронту битви і тривалості за часом оцінка сил супротивників сильно відрізняється, але в середньому історики збігаються, що Наполеон мав під Лейпцигом 180—200 тис. солдат. Союзні сили до кінця битви у півтора рази перевищували чисельність французьких військ.\nВтрати союзників за дні битви склали до 54 тис. вбитими та пораненими, з них 22600 росіян, 16 тис. пруссаків, 15 тис. австрійців і лише 180 шведів. Проте Наполеон зазнав рішучого розгрому, втративши безпосередньо під Лейпцигом до 80 тис. солдат. Він відступав найкоротшим шляхом на Франкфурт у Францію, коли об'єднані австрійсько-баварські війська під командуванням баварського генерала Вреде (43 тис. солдат) направились на перехоплення лінії відступу Наполеона й перерізали шлях поблизу німецького міста Ханау. 31 жовтня Наполеон з боєм прорвався, 2 листопада перейшов Рейн, повернувшись до Франції з 40 тис. солдат під зброєю — рештками 400-тисячної армії.\nСоюзники зупинились на кордоні Франці по Рейну, наводили лад у військах. Окрім Гамбурга, де відчайдушно захищався маршал Даву, і Магдебурга всі решта французьких гарнізонів у Німеччині здались у листопаді—грудні 1813 або січні 1814 року. У листопаді 1813 оголосила про здачу угрупування маршала Сен-Сіра в Дрездені (35 тис. солдат), наприкінці грудня капітулював Данциг. Капітуляція фортець позбавила Наполеона понад 150 тисяч солдат, необхідних йому для захисту самої Франції. За підрахунками воєнного історика О. І. Михайловського-Данилевського впродовж одного місяця й 5 днів наприкінці 1813 союзники захопили 41 тис. полонених і 2247 гармат (половина артилерії з Данцигу) в результаті капітуляцій, багато солдат у фортецях в облозі померли від епідемій або дезертирували.\nКампанія 1813 року завершилась для Наполеона втратою Європи, але Франція все ще лишалась відданою йому.\nРозпад Рейнського союзу восени 1813Редагувати\nКороль Саксонії Фрідріх-Август після вагань навесні 1813 потім до останнього лишався відданим Наполеону, допоки його війська під Лейпцигом не перейшли на бік союзників, формально зрадивши королю. Фрідріх-Август став бранцем союзників. Саксонія стала державою для повоєнного розподілу між переможцями: її північна частина у 1815 році відійшла до Пруссії.\n26 жовтня 1813 козаки вигнали з Касселя Жерома Бонапарта, короля Вестфальського королівства. Пізніше там були відновлені попередні династії, повалені Наполеоном. Вестфальське королівство як держава зникла після зміни європейських кордонів 1815 року.\nКороль Баварії Максиміліан Баварський, оцінивши загальний хід війни, 10 вересня 1813 відмовився від союзу з Наполеоном, письмово повідомивши останнього про цей крок. 8 жовтня, ще до розгрому Наполеона під Лейпцигом, Баварія вступила до воєнного союзу з Австрією, зобов'язавшись приєднати до військ коаліції свою 36-тисячну армію й повернути Австрії частину території. 30 жовтня 1813 баварські війська невдало намагались перерізати Наполеону шлях відступу під Ханау.\nКороль Вюртембергу Фрідріх I наслідував приклад баварського короля, уклавши 2 листопада 1813 з Австрією угоду на умовах збереження свого суверенітету. До того часу союзні війська наблизились до кордонів його володінь, що межують з Францією по Рейну. Вюртемберг виставив до союзних сил 12-тисячний загін, який потім брав участь в активних бойових діях на території Франції.\nУпродовж листопада решта дрібних німецьких князів (великі герцоги Гессен-Дармштадтський, Баденський та ін.) долучились до коаліції.\nКампанія 1814 року. Війна у ФранціїРедагувати\nПерші битви у Франції. Січень 1814Редагувати\nБільша частина російсько-пруссько-австрійських військ стояла на кордонах Франції по Рейну впродовж листопада і грудня 1813 року. За словами очевидця й історика О. І. Михайловського-Данилевського цар Олександр I виступав за вторгнення до Франції без зволікання, однак союзники прийняли обережніший план дій: «Він не хотів навіть довго зупинятись на Рейні, а йти прямо до Парижа взимку, але союзники наші немов злякались при виді кордонів Франції, ймовірно, від невдалих замахів у попередніх війнах.»\nПівнічна армія під началом шведського кронпринца Бернадота була роздріблена. Сам Бернадот зі своїми шведами пішов до Данії, інші корпуси відправились чистити Голландію від французьких гарнізонів й пізніше приєднались до армій Блюхера та Шварценберга.\n1 (14) січня 1814 року російська гвардія на чолі з царем увійшла до Франції з боку Швейцарії, в районі Базеля, інші корпуси союзників перетнули Рейн раніше, у 20-х числах грудня 1813. До 26 січня союзні корпуси в обхід фортець зібрались у провінції Шампань між правими притоками Сени Марною та Обом, приблизно за 200 км на схід від Парижа. Проти понад 200-тисячної армії союзників Наполеон мав під рукою до 70 тисяч солдат, які, прикриваючи різні напрямки, намагались затримати просування сил союзників, наскільки могли це робити. З причини необхідності зупинятись на зимових квартирах, захищати комунікації й блокувати французькі фортеці союзники були змушені розпорошувати сили, тож їх перевага безпосередньо на полі бою не була настільки відчутною, що дало можливість Наполеону зосереджувати свої відносно невеликі сили проти окремих частин союзних армій та з успіхом воювати з ними.\n25 січня Наполеон, попрощавшись з 3-річним сином і дружиною, виїхав до військ у Вітрі. Більше він ніколи не побачить свою сім'ю.\nЗимове вторгнення захопило зненацька французького імператора. Поспіхом призвані 170 тисяч новобранців ще тільки навчались та не були належним чином озброєні. Наполеона рятували суперечності у стані союзників: Австрія не була зацікавлена у подальших битвах й через Шварценберга стримувала просування союзних військ. Але прусський фельдмаршал Блюхер за погодженням з Олександром I прагнув іти на Париж, й основні битви кампанії 1814 року розгорнулись між російсько-прусськими корпусами Блюхера та Наполеоном, у той час як Шварценберг з найсильнішою армією (колишня Богемська, тепер Головна армія) обмежився допоміжною роллю.\nНаполеон вирішив атакувати Силезську армію Блюхера, що висунулась вперед, найслабшу, але найнебезпечнішу з союзних. Він зосередив до 40 тис. солдат, а потім спробував несподіваним маневром зайти в тил Блюхеру, який мав під Брієнном (фр. Brienne-le-Château) менше 30 тис. солдат з російських корпусів. 29 січня відбулась битва під Брієнном, у якій успіх частково був на боці французів. Супротивники втратили по 3 тис. чоловік, Блюхер упорядковано відступив на декілька кілометрів на вигіднішу позицію на висотах Транна, де з'єднався з військами Шварценберга.\nСпіввідношення сил схилилось на бік шостої коаліції. Блюхер зібрав під своє командування до 110 тис. солдат і перейшов у контрнаступ. 1 лютого в районі селища Ла-Рот'єр французів було атаковано з лівого флангу силами, що переважали, витіснено з центральної позиції і вони були змушені відступити за Сену до Труа. Втрати сторін виявились рівними, приблизно по 6 тис. чоловік.\nНаступ Наполеона. Лютий 1814Редагувати\n2 лютого відбулась військова рада, на якій союзники, розвиваючи первинний успіх, вирішили рухатись на Париж окремо. Головна армія під командуванням Шварценберга мала наступати вздовж улоговини Сени, маючи перед собою головні сили Наполеона. Силезська армія Блюхера рушила на Париж північніше через долину річки Марни (впадає до Сени поблизу Парижа), маючи перед собою малочисельні корпуси французьких маршалів Макдональда та Мармона.\n«Шестиденна війна» Наполеона. День перший, 10 лютого 1814\nЗ причини повільності Шварценберга розбита французька армія спокійно відновлювала сили до 6 лютого, потім після стрімкого маршу 10 лютого завдала несподіваного удару у фланг армії Блюхера, розгромивши при Шампобері російський корпус Олсуф'єва. Так розпочалась серія перемог Наполеона над Сілезською армією Блюхера, що отримала серед істориків назву Шестиденної війни. В ході наступу армія Блюхера підійшла ближче 100 км до Парижа, але виявилась розкиданою частинами на великій відстані, причому через відсутність кавалерії Блюхер не мав відомостей про переміщення супротивника. Між Головною армією Шварценберга, що товклась на місці поблизу Труа, і Блюхером утворився розрив, що не дозволяв Блюхеру вчасно отримати підкріплення від Шварценберга.\nНаполеон послідовно атакував всією армією корпуси Блюхера окремо. В результаті 4 битв (Шампобер, Монміраль, Шато-Т'єррі, Вошан) з 10 по 14 лютого Блюхер втратив третину армії (16 тис. солдат, з них 9 тис. росіян). Від цілковитого знищення Блюхера врятував наступ Головної армії, який став загрожувати Парижу.\nШварценберг також у повільному наступі розкидав корпуси на великій відстані, що дозволило Наполеону, який швидко перекинув армію на загрозливий напрямок, завдати низки поразок окремим частинам Головної армії. 17 лютого було розбито російський авангард Палена, а потім баварська дивізія. 18 лютого в битві при Монтро Вюртемберзький корпус з двома австрійськими дивізіями опинився притиснутим до Сени французькою армією, що була вдвічі сильнішою, однак союзники зуміли з великими втратами (до 6 тис.) переправитись на інший берег.\nШварценберг відійшов до Труа, де з'єднався із Силезькою армією Блюхера, а потім до вихідної позиції наступу.\nПерший наступ союзників на Париж провалився.\nНаполеон не зважився атакувати об'єднані сили союзників, які більш ніж вдвічі переважали всі війська, що були у його розпорядженні. Однак і Шварценберг продовжив відступати. Невдоволений цим Блюхер звернувся до російського царя та прусського короля, отримавши від них дозвіл діяти самостійно.\nСоюзні армії обмінялись функціями: до того допоміжна армія Блюхера мала вести активні наступальні дії, а Головна армія Шварценберга — відволікати та розпорошувати французькі сили. На підсилення Блюхера було направлено з Голландії російський корпус Вінцингероде та прусський Бюлова з Північної армії Бернадота.\n24 лютого Блюхер рушив на північний захід, в бік Парижа й назустріч підкріпленням. Наполеон, довідавшись про відділення Блюхера, вирішив організувати його переслідування як найнебезпечнішого й найактивнішого супротивника. Упевнившись в пасивності Шварценберга, Наполеон залишив проти нього поблизу Бар-сюр-Об та Бар-сюр-Сен нечисленні війська маршалів Удіно, Макдональда та генерала Жерара, разом 30 тис. солдат, а сам 27 лютого з приблизно 40 тис. приховано рушив з Труа в тил до Блюхера.\nСоюзні монархи, побоюючись за долю армії Блюхера, змусили Шварценберга перейти хоча б до часткового натупу. Російський корпус під командуванням Вітгенштейна за підтримки австрійсько-баварського корпусу Вреде (разом 35 тис.) відкинули 27 лютого війська маршала Удіно (18 тис.) за річку Об (права притока Сени) в районі містечка Бар-сюр-Об. 5 березня союзники у черговий раз зайняли Труа, але тут Шварценберг зупинив своє просування, слідуючи інструкції австрійського кабінету не віддалятись далеко за Сену. Основні битви розгортались у північно-західному напрямку, за річкою Марною, між Наполеоном й армією Блюхера.\nЗагальна ситуація наприкінці лютого 1814Редагувати\nЗагальна обстановка наприкінці лютого 1814 року складалась для Наполеона тяжко, але не безнадійно. Він поставив собі задачу укласти мир із союзниками на умовах збереження кордонів Франції, що існували на початок епохи наполеонівських війн, тобто по Рейну й Альпам.\nЗагальне розташування супротивників на 26 лютого 1814 року було наступним.\nНаполеон між річками Сеною та Обом мав у розпорядженні близько 74 тис. солдат при 350 гарматах. З такими силами він успішно стримував союзні армії Блюхера і Шварценберга, чисельність яких за оцінками перевищувала 150 тисяч солдат. Блюхер (близько 45 тис. солдат) відділився від Головної армії Шварценберга й рушив у бік Парижа. На його шляху був лише слабкий заслін у вигляді французьких корпусів Мармона та Морт'є (до 16 тис. солдат).\nНа південному фланзі у Швейцарії наполеонівський маршал Ожеро із 28 тис. солдат відкинув австрійський корпус Бубни й готувався взяти Женеву, після чого його завданням було перерізати комунікаційну лінію Шварценберга.\nВ Італії французький генерал Богарне із 48 тис. солдат успішно протистояв 75-тисячній австрійській армії фельдмаршала Бельгарда, а також стримував колишнього наполеонівського маршала, а тепер неаполітанського короля Мюрата з його неаполітанцями від активних дій проти французів.\nВ Іспанії наполеонівський маршал Сюше мав до 40 тис. солдат. Відповідно до угоди він не вів бойових дій, очікуючи на можливість відвести війська до Франції. Піренеї закривав загін маршала Сульта, не даючи змоги англійсько-іспанській армії герцога Веллінгтона вторгнутись до Франції з півдня.\nНа півночі в районі Рейну і Голландії французи продовжували чинити опір у численних фортецях.\nУспіхи союзників. Березень 1814Редагувати\n27 лютого Блюхер підійшов до Лаферте-су-Жуар (75 км на схід від Парижа) на Марні, де відкинув слабкі заслони маршалів Мармона й Морт'є. Довідавшись про рух Наполеона, Блюхер почав відступати вздовж річки Урк на північ до Суассона на Ені назустріч підкріпленням (корпусам Вінцингероде та Бюлова). Погрожуючи штурмом, союзники умовили французький гарнізон залишити 3 березня фортецю Суассон зі зброєю, після чого 4 березня Блюхер перейшов на правий берег Ени, де його армія, об'єднана з корпусами Вінцингероде й Бюлова, вдвічі збільшилась і стала налічувати до 109 тис. солдат.\nЯк вважають історики, посилаючись на мемуари маршала Мармона, Наполеон був змушений малими силами (40—50 тис.) атакувати Блюхера, щоб прорватись на північ до Рейну та в Голландію, де розраховував деблокувати французькі гарнізони. Вони могли дати йому до 50 тисяч солдат, що дало б надію французькому імператору розтрощити союзні сили у Франції.\nНаполеон не знав про з'єднання союзників і мав намір перерізати центральну дорогу Суассон—Лан. 7 березня Наполеон атакував позиції Блюхера на Краонських височинах, на яких тримали оборону дві російські дивізії Воронцова й Строганова (16 тис. солдат) з корпусу Вінцингероде. Задум Блюхера полягав у тому, щоб дати застрягнути Наполеону у бою, а потім обхідним маневром завдати удару йому в тил. Однак сильний кавалерійський корпус не зміг здійснити цей маневр, і росіяни відступили з плато. Битва при Краоні розглядається як одна з найкривавіших за всю кампанію, якщо оцінювати питому кількість вбитих та поранених (відсоток від кількості учасників битви). Російські дивізії втратили майже третину особового складу.\nБлюхер стягнув усі сили, що були в наявності (104 тис., з них 22 тис. кавалерії, 260 гармат) до Лану, міцно укріпленого містечка — стародавньої столиці Франції. Наполеон також стягнув свої сили в кулак, довівши чисельність армії до 52 тис. солдат (включаючи 10 тис. кавалерії) при 180 гарматах. 9 березня при Лані війська союзників, головним чином прусські дивізії, відбили наступ Наполеона й потім в ніч на 10 березня цілком розгромили один з його корпусів під командуванням маршала Мармона. Менше з тим, Наполеон продовжив атаки 10 березня на вдвічі сильнішу армію Блюхера, після чого до кінця дня безперешкодно відступив за річку Ену.\nПісля того, як Наполеон відступив, стратегічна ініціатива могла б перейти до армії Блюхера, однак його війська лишались нерухомими впродовж тижня з причини хвороби прусського фельдмаршала й труднощів у постачанні. Наполеон рушив на схід і 13 березня несподіваною атакою розбив у Реймсі 14-тисячний російсько-прусський корпус графа Сен-Прі.\nЗайнявши Реймс, Наполеон перерізав комунікаційну лінію между Силезською армією Блюхера і Головною армією Шварценберга. Несподіваний успіх Наполеона вчинив моральний вплив на союзників, які приголомшено призупинили свої операції, віддавши ініціативу в бойових діях французькому імператору.\nУ цей час Головна армія союзників під проводом Шварценберга повільно просувалась до Парижа. Наполеону, послабленому великими втратами в боях з Блюхером, нічого не лишалось, як знову кинутись на Головну армію. Наполеон розраховував застосувати звичайну тактику: атакувати з флангу розсіяні в марші корпуси союзників окремо. Однак цього разу союзники встигли стягнути корпуси в кулак, тож Наполеон не міг сподіватись на перемогу в битві з набагато чисельнішим супротивником. Єдине, що міг вдіяти Наполеон, це зупинити просування Головної армії, погрожуючи їй з флангу або тилу. Однак в такому випадку шлях на Париж лишався відкритим для армії Блюхера.\nНаполеон обрав наступну стратегію: виставити заслони проти союзників, а самому пройти між арміями Блюхера і Шварценберга до північно-західних фортець, де він міг, деблокувавши та приєднавши гарнізони, значно посилити свою армію. Потім у нього з'явилася б можливість змусити союзників відступити, загрожуючи їх тиловим комунікаціям. Наполеон сподівався на повільність союзних армій та їхній страх перед армією французького імператора в тилу. Париж лишався на захист, головним чином, своїх жителів та Національної гвардії.\nДо 20 березня корпуси Головної армії зосередились між річками Сеною та Обом поблизу Труа. Наполеон обрав маршрут на північний схід вздовж долини річки Об через містечко Арсі-сюр-Об до Вітрі й далі на схід. 20 березня його 25-тисячна армія зіткнулась в Арсі з військами Шварценберга (до 90 тис. солдат). 21 березня після битви при Арсі-сюр-Об Наполеон був відкинутий за річку Об та відійшов до Сен-Діз'є, де мав намір тривожити союзні армії з тилу. Йому вдалось частково виконати поставлену задачу: наступ на Париж Шварценберга було призупинено.\nВзяття Парижа й кінець кампанії. Березень 1814Редагувати\nРосійська армія входить до Парижа 1814\nВ свою чергу союзники 24 березня узгодили план подальших дій у кампанії, вирішивши після суперечок відновити наступ на Париж. Проти Наполеона було вислано 10-тисячний кавалерійський корпус під командуванням російського генерала Вінцингероде з тим, щоб ввести Наполеона в оману відносно намірів союзників. Корпус Вінцингероде було розбито Наполеоном 26 березня, але це вже не мало впливу на хід подальших подій.\n25 березня армії Блюхера й Шварценберга вирушили на Париж. Того ж дня при Фер-Шампенуазі союзна кавалерія у двох окремих битвах розбила корпуси маршалів Мармона та Морт'є (16—17 тис. солдат) та майже цілком знищила великий загін Національної гвардії. Французькі корпуси поспішали на з'єднання с Наполеоном, після поразки вони відкотились до Парижа.\nКоли 27 березня Наполеон довідався про наступ на Париж, то високо оцінив рішення супротивника: «Це прекрасний шаховий хід. Ось ніколи б не повірив, що будь-який генерал у союзників здатен це зробити». Наступного дня він від Сен-Діз'є (приблизно 180 км на схід від Парижа) кинувся на порятунок столиці, однак прибув надто пізно.\n29 березня союзні армії (близько 100 тис. солдат, з них 63 тис. росіян) підійшли впритул до передової лінії оборони Парижа. За різними даними у французів було 22—26 тис. регулярних військ, 6—12 тис. ополчення Національної гвардії та близько 150 гармат. Нестача військ частково компенсувалась високим бойовим духом захисників столиці та їх надією на швидке прибуття Наполеона з армією.\n30 березня російські та прусські корпуси атакували й після запеклих боїв захопили передмістя Парижа. Бажаючи врятувати багатотисячне місто від бомбардування й вуличних боїв, командувач правим флангом французької оборони маршал Мармон до 5 години дня відправив парламентера до російського імператора. Олександр I дав таку відповідь: «Він накаже зупинити битву, якщо Париж буде здано: інакше до вечора не пізнають місце, де була столиця.» Битва за Париж стала в кампанії 1814 року однією з найкривавіших для союзників, які втратили за один день боїв понад 8 тисяч солдат (з них понад 6 тис. росіян).\n31 березня о 2 годині ранку було підписано капітуляцію Парижа. До 7 години ранку, за умовою угоди, французька регулярна армія мала залишити Париж. Опівдні 31 березня російська та прусська гвардія на чолі з імператором Олександром I тріумфально вступили до столиці Франції.\nУ перших числах квітня Сенат Франції видав декрет про повалення Наполеона й започаткував тимчасовий уряд. Тим не менше у більшій частині Франції народ визнавав імператорську владу, тобто, виникло двовладдя.\nНаполеон довідався про капітуляцію Парижа того ж дня на під'їзді до столиці. Він вирушив до свого палацу у Фонтебло, де очікував на підхід своєї армії, що відстала. Наполеон стягнув всі війська (до 60 тис.) для продовження війни. Однак, під тиском власних маршалів, що враховували настрої населення й тверезо оцінювали співвідношення сил, 4 квітня Наполеон написав заяву про умовне зрікання на користь свого сина Наполеона II під регентством дружини Марії-Луїзи. Поки тривали перемовини, частина французької армії перейшла на бік союзників, що дало привід цареві Олександру I зробити умови складання повноважень жорсткішими.\n6 квітня Наполеон написав акт зрікання за себе та своїх нащадків від престолу Франції. Того ж дня Сенат проголосив королем Людовіка XVIII. Сам Наполеон 20 квітня вирушив до почесного заслання на острів Ельбу у Середземному морі.\n30 травня 1814 року було укладено мир, що повернув Францію у кордони 1792 року й відновив там монархію.\nДопоміжні фронти шостої коаліціїРедагувати\nВійна шостої коаліції проти Наполеона та його союзників розгорнулась на більшій частині Європи, хоча вирішальні битви відбувались на основному театрі бойових дій у Пруссії, Саксонії й дальніх підступах до Парижа, де армії Шварценберга і Блюхера протистояли Наполеону.\nВ Іспанії англійсько-іспансько-португальська армія Веллінгтона відкинула французів маршала Сульта до Піренеїв, потім вторглась на південь Франції. Ця кампанія розглядається як самостійна війна на Піренейському півострові (Peninsular War 1807—1814) й охоплює більш тривалий період з 1807 року. На північному сході Італії проти австрійців та англійців бився пасинок Наполеона, віце-король Італії Євгеній Богарне. Колишній маршал Наполеона, шведський спадковий принц Бернадот восени 1813 відокремився від основних сил коаліції, що зосередились на Рейні для вторгнення на територію Франції. Його армія розділилась: російсько-прусські корпуси очищали від французьких гарнізонів Голландію та Бельгію (Сполучені провінції), шведська частина армії вирушила до кордонів Данії, щоб ізолювати угрупування маршала Даву в Гамбурзі й силою змусити Датське королівство поступитись Норвегією Швеції.\nВійна на Піренейському півостровіРедагувати\nВійна на Піренейському півострові розпочалась у жовтні 1807 року, коли французький генерал Жюно з метою забезпечення континентальної блокади захопив Лісабон. З серпня 1808 року англійський генерал Артур Велслі, майбутній герцог Веллінгтон, очолює бойові дії в Португалії та Іспанії. Його супротивниками були французький маршал Сульт і брат Наполеона Жозеф. Катастрофічний розгром Наполеона в Росії призвів до відклику французьких частин з Іспанії, завдяки чому було створено сприятливі умови для наступу англійсько-іспансько-португальської коаліції.\n21 червня 1813 Веллінгтон завдав поразки Жозефу Бонапарту при Вітторії: французи втратили близько 5 тис. солдат, що для 50-тисячної армії не становило надто важкого становища. Однак в результаті втрати обозу та майже усієї артилерії французька армія втратила боєздатність. Крім того, перемога Веллінгтона сталась у період перемир'я Наполеона з росіянами та пруссаками, що укріпило союзників у намірах продовжувати війну.\nВ липні 1813 відбулась битва за Піренеї, що відділяли Францію від Іспанії. Бої велись з перемінним успіхом, в результаті Веллінгтон зупинився на кордоні Франції, який перетнув у жовтні 1813, дізнавшись про відновлення союзниками активних бойових дій проти Наполеона. Маршал Сульт обмеженими силами (35 тис.) успішно стримував методичне просування англійсько-іспансько-португальських військ (до 100 тис.), тож коли армії Шварценберга та Блюхера штурмували Париж, Веллінгтон лишався на півдні Франції.\nВ Іспанії лишались французькі гарнізони під загальним командуванням маршала Сюше, які блокувались англійсько-іспанськими військами. Ці сили налічували до 65 тис. солдат у 1813, після втрат й відклику полків до Франції у Сюше лишалось 1814 року 15—20 тис. солдат у Каталонії (область Іспанії на Середземному узбережжі, що примикає до Піренеїв), які не брали участі як у вирішальних битвах у Франції, так і в обороні Піренеїв. Сульт пропонував Сюше вплинути на тили й комунікації армії Веллінгтона, однак той відмовився виводити нечисленні війська у поле, боючись за їх остаточне розсіювання та знищення. Спроба здати фортеці іспанцям за умови пропуску їх гарнізонів до Франції зазнали невдачі. Французький генерал Габерт 18 квітня 1814 здійснив невдалу спробу прорватись з Барселони, бій став останнім перед укладенням миру й повним визволенням Іспанії.\n10 квітня 1814, після остаточного зречення Наполеона від престолу, Веллінгтон намагався взяти штурмом Тулузу. Сульт відбив приступ, але наступного дня залишив місто, довідавшись про події у Парижі.\nБойові дії в ІталіїРедагувати\nПісля битви при Лютцені Наполеон, який носив титул короля Італії, відправив свого пасинка, віце-короля Євгенія Богарне до Італії, щоб мобілізувати сили королівства на боротьбу з союзниками.\nМайже всі регулярні війська королівства Італія загинули в Росії, Богарне довелось створювати армію заново. Він успішно скористався з тимчасового нейтралітету Австрії й до липня 1813 зібрав 45 тис. піхоти, 1500 кавалерії при 130 гарматах. Після вступу Австрії до війни в серпні 1813, її колишні провінції (Хорватія, Далмація, Іллірія), відібрані Наполеоном та долучені до його імперії, повстали проти французького правління.\nАвстрійська 50-тисячна армія під командуванням лейтенант-фельдмаршала Радивойвича двома колонами вступила на територію королівства Італії зі сходу між Альпами й узбережжям Адріатичного моря. Бойові дії звелись в основному до маневрів. Війська Богарне витіснялись з позицій шляхом обходу з флангів, поки в листопаді 1813 не зупинились по лінії ріки Адідже (протікає на східному боці основи Аппенінського півострова). Англійський флот висаджував десанти на острови й узбережжя Адріатики, австрійці блокували Венецію, але до кінця 1813 серйозніших подій не відбулося.\nНеаполітанська армія короля Мюрата в листопаді 1813 рушила на північ Італії, однак ніхто не мав чіткого уявлення, чий бік візьме колишній французький маршал, якого Наполеон нагородив Неаполітанським королівством. 21 січня 1814 Мюрат перейшов на сторону Австрії, націливши свою 30-тисячну армію проти колишнього соратника Богарне взамін гарантії збереження корони. Однак Мюрат уникав вступу до активних бойових дій проти франко-італійських військ, в результаті чого війська Богарне змогли успішно стримувати просування австрійців та англійського десанту до району річки По. Під сильним натиском нових союзників Мюрат проводить повільні атаки без особливих результатів.\nБогарне продовжував битись на півночі Італії до падіння Наполеона. Лише 16 квітня він підписав з австрійським генералом Беллегардом воєнну конвенцію, яка поклала край війні й лишила за Богарне більшу частину королівства. Потім Євгеній Богарне хотів коронуватись (проти чого союзники не заперечували), але проти цього виступив Сенат Італії. 20 квітня у Мілані спалахнуло повстання проти віце-короля. 24 квітня Богарне уклав у Мантуї конвенцію[en], за якою австрійці змогли зайняти всю північ Італії, а сам поїхав до Баварії під покровительство баварського короля, свого тестя.\nБойові дії в Голландії та ДаніїРедагувати\nПісля розгрому в битві під Лейпцигом у жовтні 1813 шведський кронпринц Бернадот не став переслідувати разом із союзниками французьку армію, а повернув Північну армію у протилежному напрямку.\nРосійський корпус Вінцингероде й прусський Бюлова було відправлено до Голландії, щоб звільнити її від французьких гарнізонів.\nБернадот зі своїми шведами й німецькими військами відправився у Данію, союзницю Наполеона. Мета походу полягала в тому, щоб змусити Данію відмовитись від Норвегії (з XIV століття датське володіння). Дане територіальне придбання було умовою приєднання Швеції до 6-ї коаліції. 28 листопада 1813 шведська армія (60 тис.) перетнула кордон Данії. 7 грудня у битві під Борнхеведом шведська кавалерія примусила слабкі датські війська (10 тис.) до відступання. На морі супротивником Данії виступав могутній англійський флот, тож Данія була змушена підписати 14 січня 1814 угоду із Швецією (Кільські мирні угоди 1814), за якими Норвегія перейшла під номінальну владу шведської корони (до 1905 року). Після поразки Данії Бернадот рушив армію на допомогу союзникам, але до капітуляції Парижа шведські війська перебували у Нідерландах.\n↑ Німецькі держави, що первинно були на боці Франції, а до кінця 1813 року перейшли на бік союзників\n↑ Bodart, G. (1916). Losses of Life in Modern Wars, Austria-Hungary; France. p.46\n↑ За підрахунками Bodart G. Losses of life in modern wars. Austria-Hungary; France. — London., 1916.\n↑ Е.Лавісс, А.Рамбо. Історія XIX століття. т.2, ч.2, гл. 9: Сили Наполеона.\n↑ Наполеон залишив Мюрата командувати військами у Європі, але той 16 січня 1813 самовільно передав командування генералу й віце-королю Італії Євгенію Богарне, а сам поїхав рятувати свій трон до Неаполітанського королівства\n↑ Ф.Мерінг. «Нариси з історії війн та воєнного мистецтва». Весняний похід.\n↑ Саксонія була одним з найвідданіших союзників Наполеона під час його вторгнення до Росії. Формальний нейтралитет було оголошено саксонським королем Фрідріхом-Августом як оборонний захист від російсько-прусського наступу, але з поверненням Наполеона саксонські війська знову бились на його боці до самої битви під Лейпцигом.\n↑ М. І. Богданович, «Історія війни 1813 року». Витяги з Трахенбергського плану. т. 1, с. 458\n↑ М. І. Богданович, «Історія війни 1813 року». т. 1, с. 464\n↑ О. І. Михайловський-Данилевський, «Опис війни 1813 року», пуб. 1850, т. 6, стор. 168\n↑ Ф.Мерінг, Нариси з історії війн та воєнного мистецтва. Осінній похід.\n↑ Основних втрат Наполеон зазнав під час відступання в результаті масового дезертирства деморалізованої армії. Також багато солдат полягло від хвороб.\n↑ О. І. Михайловський-Данилевський, «Зібрання творів. Опис війни 1813 року», пуб. 1850, т.6, стор. 387\n↑ О. І. Михайловський-Данилевський, «Журнал 1813 року»\n↑ Армія Блюхера налічувала до 52 тис. солдат проти 30 тис. під проводом Наполеона, але в кожній окремій битві Наполеон мав чисельну перевагу.\n↑ E.Cust, Annals of the wars of the nineteenth century, p. 224 (англ.)\n↑ Д. М. Бантиш-Каменський, 41-й генерал-фельдмаршал князь Михайло Богданович Барклай де-Толлі\n↑ E. Cust, «Annals of the wars of the nineteenth century», vol. IV, 1813—1815, pub. in 1863, p. 208 (англ.)\n↑ E. Cust, «Annals of the wars of the nineteenth century», vol. IV, 1813—1815, pub. in 1863, p. 265 (англ.)\n↑ Територію Італії в результаті наполеонівських війн до 1813 року було розділено на 3 основні частини: північно-західна частина Італії та Рим (Папська область) анексовано Францією, північна й центральна частини зведено у королівство Італія (король — Наполеон), у південній континентальній частині Італії утворено Неаполітанське королівство (король — наполеонівський маршал Мюрат)\n↑ E. Cust, «Annals of the wars of the nineteenth century», vol. IV, 1813—1815, pub. in 1863, p. 137 (англ.)\n↑ ВРЕ: Шведсько-датська війна 1813—1814[недоступне посилання з червня 2019]\nВ. В. Копійка. Антифранцузькі коаліції // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т./Редкол.:Л. В. Губерський (голова) та ін. — К: Знання України, 2004 — Т.1 — 760с. ISBN 966-316-039-X\nТ. Кулініч. Тепліцькі союзні договори 1813 // Українська дипломатична енциклопедія : у 2 т. / ред. кол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К. : Знання України, 2004. — Т. 2 : М — Я. — 812 с. — ISBN 966-316-045-4.\nВікісховище має мультимедійні дані за темою: Війна шостої коаліції\nЦифри й дати до вересня 1813 року взято з праці воєнного історика XIX століття М. І. Богдановича, «Історія війни 1813 року за достовірними джерелами», т. 1 (рос.)\nМихайловський-Данилевський, Опис походу до Франції 1814 року (у 2 частинах), СПб.:1845, на сайті «Руніверс» [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.] (рос.)\nБогданович М. І. Історія війни 1813 року за незалежність Німеччини (у 2 томах) [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.] (рос.)\nБогданович М. І. Історія війни 1814 року у Франції (у 2 томах). — СПб.: 1865. (рос.)\nЗаписки О. І. Михайловського-Данилевського: «Журнал 1813 року» [Архівовано 6 грудня 2011 у Wayback Machine.] (рос.)\nGeorge Cathcart, «Commentaries on the War in Russia and Germany in 1812 and 1813», pub. in 1850 [Архівовано 29 червня 2014 у Wayback Machine.] (англ.)\nEdward Cust, «Annals of the wars of the nineteenth century», vol. IV, 1813—1815, pub. in 1863 [Архівовано 29 червня 2014 у Wayback Machine.] (англ.)\nArchibald Alison, «Lives of Lord Castlereagh and Sir Charles Stewart», vol. II, pub. in 1861 [Архівовано 21 жовтня 2011 у Wayback Machine.] (англ.)\nF.Müffling, «Passages from My Life: Together with Memoirs of the Campaign of 1813 and 1814», pub. in 1853 [Архівовано 29 червня 2014 у Wayback Machine.] (нім.)\nЕ.Лавісс, А.Рамбо, «Історія XIX століття». т. 2. Частина 2. Час Наполеона I. 1800—1815. [Архівовано 15 червня 2011 у Wayback Machine.] (рос.)\nЄ. В. Тарле, «Наполеон», гл. XIV—XV [Архівовано 25 липня 2010 у Wayback Machine.] (рос.)\nФ.Мерінг, «Історія війн та воєнного мистецтва»: Від Калиша до Карлсбаду [Архівовано 23 листопада 2008 у Wayback Machine.] (рос.)\nBodart G. Losses of life in modern wars. Austria-Hungary; France. — London., 1916. (англ.)\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Війна_шостої_коаліції&oldid=36081620\nОстаннє редагування: 7 червня 2022, 08:37\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 08:37, 7 червня 2022.


Машинобудівний завод має заготівельний, механічний та складальний цехи. Два останніх забезпечують складальний цех основними складальними одиницями, однією з яких є двигун. Розроблений підприємством річний план випуску продукції передбачає щоквартальне виготовлення 440 машин. Крім цього, на поточний квартал надійшло замовлення від іноземного партнера на 35 двигунів. Завод має власну майстерню для ремонту автомобілів. До неї планується відвантажити 7 двигунів. Автомобілі випускаються постійно, тому незавершене виробництво періодично коригується, але підтримується на нормативному рівні. На початок планового періоду у механічному цеху обсяг незавершеного виробництва перевищував норматив на 5 двигунів, у складальному був на 3 шт. нижчий за нормативний.\nВизначити план виробництва двигунів для цих цехів із урахуванням необхідності коригування залишку незавершеного виробництва.\nШвейне підприємство «Ольга» займається виготовленням жіночого та дитячого одягу. В наступному році з 43 200 од. запланованого до випуску обсягу продукції 10 % будуть складати дитячі сукні з новим оздобленням, 20 % - жіночі сукні з різноманітними нашивками з бісеру, 50 % - жіночі брюки з плетеними поясами (80 %) та з плетеними поясами, що оздоблені декоративним камінням (20 %). Для виготовлення продукції підприємство використовує оздоблення власного виробництва, а саме невеликого цеху, робітники якого забезпечують необхідними деталями швейний цех «Ольга», а також виготовляють різні вироби на замовлення. Нову продукцію планується оздобити: дитяча сукня - 2 банта-квітки з декоративної стрічки; жіноча сукня - 20 нашивок з бісеру; жіночі брюки - 1 плетений пояс із льняної тасьми; жіночі брюки - 3 шовкових плетених пояси з декоративним камінням. Норма витрат матеріалу для виготовлення оздоблень: бант-квітка - 0,4 м декоративна стрічка, нашивка - 100 шт. бісеру, плетений пояс - 5 м льняної тасьми, плетений пояс - 5 м шовкової тесьми та 30 шт. декоративного каміння. На підприємстві раніше вже використовувалися ці матеріали, тому цех має деякі їх залишки на початок планового періоду.\nВизначити виробничу програму швейного цеху та цеху з виготовлення оздоблень щодо нової продукції. Визначити потребу цеху по виготовленню оздоблень у матеріалах для забезпечення виробничої програми та додаткові витрати підприємства, що пов'язані з їх закупівлею. Використайте дані, подані нижче.\nВихідні дані для розрахунків____________\nЗалишок на початок планового періоду\nПідприємство, що спеціалізується на виготовленні тканин відкриває цех для пошиву верхнього одягу: пальт та курток. У минулому році прибуток від його діяльності хоч і задовольнив керівництво підприємства, але основною продукцією як і раніше вважались тканини, тому ринок швейних виробів практично не вивчався. Планове завдання цех отримав на рівні попереднього року. Обсяг виготовленої у ньому продукції практично весь був реалізований, і це стало головним аргументом при плануванні діяльності цеху. На основі даних таблиць 1-7 визначити планові показники діяльності цеху:\n2. Необхідні виробничі потужності, їх достатність для виконання виробничої програми та ступінь завантаження обладнання.\n3. Чисельність працівників та фонд оплати праці для виконання планового завдання.\n4. Кошторис витрат на виробництво.\n5. Собівартість одиниці продукції.\nОцінити отримані результати, та можливо, внести пропозиції щодо поліпшення планування діяльності цеху. Обґрунтувати пропозиції відповідними розрахунками.\nВ якості допоміжного персоналу в цеху працюють наладчики та механіки. Для розрахунку їх чисельності використовуються відповідні норми обслуговування на одного працівника. Відрахування на соціальні потреби - 37 %.\nМатеріальні витрати на виготовлення пальто: основні - 150 грн., допоміжні - 20 грн. Матеріальні витрати на виготовлення куртки: основні - 30 грн., допоміжні - 7 грн.\nВиробнича програма цеху\nпрограма випуску, шт.\nзалишок незавершеного виробництва на початок періоду, шт.\nнорматив незавершеного виробництва, шт.\nтрудомісткість, н.- год.\nтрудо- місткість, н.-год.\nвиготовленої продукції 1\nзміна залишків незавершеного виробництва |\nвалової продукції |\nвиготовленої продукції |\nрахунок чисельності основних робітників\nрахунку потреби в виробничих потужностях\nДані для роз\nКоефіцієнт виконання норм\nТрудомісткість випуску обох виробів, н.-год.\nЕфективний фонд робочого часу, год.\nПлановий козфі- цієнт вико-нання норм\nПланова чисельність робі- тни-ків, чол.\nчисельність основних робітників, чол.\n1. Розкрій-но- підготовчі\nВихідні дані для розрахунку кількості _______ допоміжного персоналу\nКількість обладнання, шт.\nНорма обслу- гову-вання, шт.\nПланова кількість працівників, чол.\nФактична кількість працівників, чол.\nВихідні дані для розрахунку фонду заробітної плати\nосновного та допоміжного пе\nВихідні дані для розрахунку заробітної плати керівників, службовців, спеціалістів\nЗам. начальника цеху\nУтримання будівлі та виробничого інвертарю\nАмортизація основних фондів загальноцехового призначення\nМашинобудівний завод має заготівельний, механічний та складальний цехи. Два останніх забезпечують складальний цех основними складальними одиницями, однією з яких є двигун. Розроблений підприємством річний план випуску продукції передбачає щоквартальне виготовлення 440 машин. Крім цього, на поточний квартал надійшло замовлення від іноземного партнера на 35 двигунів. Завод має власну майстерню для ремонту автомобілів. До неї планується відвантажити 7 двигунів. Автомобілі випускаються постійно, тому незавершене виробництво періодично коригується, але підтримується на нормативному рівні. На початок планового періоду у механічному цеху обсяг незавершеного виробництва перевищував норматив на 5 двигунів, у складальному був на 3 шт. нижчий за нормативний. Визначити план виробництва двигунів для цих цехів із урахуванням необхідності коригування залишку незавершеного виробництва.


Постпред України буде віце-головою наступної сесії Генасамблеї ООН | Український інтерес\nПостпред України буде віце-головою наступної сесії Генасамблеї ООН\nЄльченко - постійний представник України у Радбезі ООН з 2016 року. Фото: twitter.com/UKRinUN\nПостійного представника України при Організації об’єднаних націй Володимира Єльченка обрали віце-головою 73-ї сесії Генасамблеї ООН, яка почнеться 18 вересня 2018 року.\nТаку інформацію оприлюднили у Twitter постійного представництва України при ООН.\nСам Єльченко зазначив, що “Україна готова активно сприяти у реалізації завдань Генасамблеї ООН по всьому спектру питань”.\nЗараз обов’язки голови 72-ї сесії Генасамблеї виконує віце-прем’єр-міністр, міністр закордонних справ Словаччини Мирослав Лайчак. Головувати на 73-ї сесії буде міністерка закордонних справ Еквадору Марія Фернанда Еспіноза.\nГенеральна Асамблея – один із шести головних органів Організації Об’єднаних Націй. Це єдиний орган, в якому всі держави-члени мають рівне представництво: одна країна, один голос. Відповідно до статуту ООН, на цьому форумі обговорюють спільну діяльність із найширшого кола міжнародних питань, таких як розвиток, мир і безпека, міжнародне право тощо.\nЩорічно у вересні представники всіх 193 держав-членів прибувають до Нью-Йорка для участі у сесії Генеральної Асамблеї.


27 червня 2016, 11:34 13 січня 2021, 18:04 Час читання: < 1 хв.\nВ день всіх святих 26 червня прихильники “Київського патріархату”, зірвавши богослужіння, захопили храм Різдва Пресвятої Богородиці села Дуліби Гощанського району Рівненської області. Про це повідомляє “Спілка православних журналістів” з посиланням на власного кореспондента.\nТак “філаретівці”, увірвавшись в храм під час богослужіння, виштовхали священика та віруючих УПЦ на двір. Після цього розкольники забарикадувались в храмі, де перебувають і понині. За повідомленням Інформаційно-просвітницького відділу УПЦ, настоятелю храму та кільком віруючим канонічної Церкви вдалось потрапити у храм, в якому вони лишаються заблоковані.\nЯк розповідають очевидці подій, – збоку УПЦ КП була присутня чимала група священиків цієї конфесії. Ініціатором цього дійства стала екс-голова Дулібської сільської Ради Леся Мирончук, яка взагалі не відносить себе до Православ’я за віросповіданням.\nВарто також зазначити, що спроба захоплення цього храму мала місце близько року тому. Однак тоді громада УПЦ отримала безперешкодне право користування храмом в судовому порядку. Як розгортатимуться події в Дулібах, буде повідомлено згодом.


05 жовтня 2021 в 10:58\nФото: Getty Images | Шеннен Догерті\nУперше рак грудей у Шеннен Догерті діагностували в 2015 році. Після успішного лікування вона увійшла в ремісію, але через два роки хвороба повернулася.\n50-річна американська акторка Шеннен Догерті, найбільш відома глядачам за серіалами "Беверлі-Гіллз 90210" та "Зачаровані", яка веде боротьбу з раком грудей IV стадії, в ефірі програми Good Morning America розповіла про свою війну.\nОскільки в перший тиждень жовтня починається Місяць обізнаності про рак грудей, акторка розповіла телеглядачам, чому онкологія — це не вирок навіть на найбільш пізніх стадіях, і підкреслила, що її не варто списувати з рахунків.\n"Так вдячна за кожен день. Я прокидаюся з відчуттям щастя, що я тут. Що я процвітаю. Що я оточена близькими, які продовжують наповнювати моє життя, і вдячна всім вам, які діляться зі мною своєю любов'ю та історіями".\nДогерті, яка все ще знімається, каже, що вона "бореться за те, щоб залишитися в живих", і відмовляється при цьому втрачати друзів, родину і роботу.\n"Я ніколи не хочу здаватися. Я просто хочу діяти, я буду продовжувати боротися, щоб залишитися в живих. Багатьох людей, яким ставлять діагноз "стадія IV", ніби списують з рахунків. Передбачається, що вони не можуть працювати на повну потужність, і це неправда. Я вважаю акторську гру рятівною. А ще хочу, щоб люди припинили припускати, що ми приречені, і дали нам шанс довести, що вони не мають рації", — підкреслила Шеннен.\nВ ефірі програми "Доброго ранку, Америка" Шеннон розповіла про свою боротьбу з раком\nЩе в березні Догерті говорила, що в неї попереду чимало часу.\n"Я почуваюся дуже, дуже здоровою людиною. Важко закінчити справи, коли відчуваєш, що проживеш ще 10 або 15 років".\nУ 2015 році у Догерті вперше діагностували рак грудей. Вона увійшла в ремісію в 2017-му, однак на початку 2019-го хвороба повернулася, і зараз акторка продовжує боротьбу з раком на останній стадії.\nНагадаємо, американські вчені з'ясували, як фізичні навантаження допоможуть запобігти раку грудей.


Новокаїн - інструкція, застосування, показання\nвід 27 руб.\nНовокаїн є місцевим знеболюючим засобом, включеним до списку найнеобхідніших ліків.\nФорми випуску Новокаїну\nРозчин Новокаїну 0,25% і 0,5% в ампулах по 2, 5 або 10 мл. В упаковках по 10 ампул;\nРозчин Новокаїну 1% в ампулах по 2 або 10 мл. В упаковках по 10 ампул;\nРозчин Новокаїну 2% в ампулах по 1, 2, 5 або 10 мл. В упаковках по 10 ампул;\nРозчин Новокаїну стерильний 0,25% або 0,5%, у флаконах по 100, 200 або 400 мл;\nМазь Новокаїну 5% або 10%;\nРектальні свічки з новокаїном з вмістом 0,1 г новокаїну в кожній. За 10 штук в упаковці;\nМасляний розчин підстави новокаїну 5%, 8% або 10%. В ампулах по 2 або 10 мл.\nФармакологічна дія Новокаїну\nЗгідно з інструкцією, Новокаїн має місцеву знеболюючу дію. Після всмоктування в кров також виявляє аналгетичну, протизапальну, десенсибілізуючу, антигістамінний, антитоксичну дію, знімає спазми гладкої мускулатури і збудливість серцевого м`яза.\nПри внутрішньовенному введенні Новокаїн виводить з шоку, виявляє антиаритмічну дію, знижує тиск.\nУ надмірних дозах застосування Новокаїну викликає судоми і порушує м`язову провідність.\nПоказання до застосування Новокаїну\nЗгідно з інструкцією, Новокаїн розчин призначений для анестезії:\nНовокаїнової вагосимпатичній і паранефральной блокади,\nСпинномозкової і епідуральної.\nСвічки Новокаїну по інструкції показані при геморої і тріщинах заднього проходу. Мазь Новокаїн 5 і 10% призначають при екземі, дерматози, нейродерміт.\nСпосіб застосування Новокаїну і режим дозування\nЗгідно з інструкцією, Новокаїн для інфільтраційного наркозу вводять у вигляді розчину 0,25-0,5% по 350-600 мг. Для проведення тугий повзучої інфільтрації за методом Вишневського вводять розчин Новокаїн 0,125-0,25%, для провідникового наркозу - 1-2% розчин в кількості до 25 мл.\nДля епідурального наркозу вводять 2% розчин Новокаїн в кількості 20-25 мл, а для проведення спинального наркозу дозування становить 2 або 3 мл розчину Новокаїну 5%.\nЗгідно з інструкцією, Новокаїн застосовують в отоларингології для проведення місцевої анестезії шляхом введення розчину 10-20%.\nЩоб знизити всмоктування новокаїну і посилити його дію, при проведенні місцевої анестезії його поєднують з розчином адреналіну гідрохлориду 0,1% (по 1 краплі на кожні 2-5-10 мл препарату).\n10% розчин препарату застосовують для електрофорезу.\n0,25-05% розчин препарату використовують для проведення блокади по Вишневському до околопочечную клітковину (100-150 мл 0,25% розчин або 50-80 мл 0,5% розчин).\n0,25% розчин в кількості 100 мл вводять для проведення вагосимпатичній блокади.\nНезважаючи на те, що новокаїн дітям не рекомендований, його використовують в якості знеболюючого препарату при введенні інших ліків. Дозування Новокаїну дітям становить 15 мг на кг маси тіла.\nРектальні супозиторії Новокаїн вводять в задній прохід, попередньо очистивши кишковим природним шляхом або за допомогою клізми.\nМазь Новокаїн 5% або 10% при хворобах шкіри наносять тонким шаром на уражені ділянки 1-2 рази на день.\nПобічні дії Новокаїну\nЗгідно з інструкцією, Новокаїн може викликати такі побічні дії: втрата свідомості, запаморочення, головний біль, судоми, тремор, параліч дихальних м`язів і ніг, ністагм, парестезії, колапс, підвищення або зниження тиску, мимовільне сечовипускання, імпотенція, гіпотермія, брадикардія, аритмія, респіраторний параліч, біль в грудині, шкірний висип, блювота.\nПередозування новокаїн може викликати збліднення шкірних покривів, запаморочення, нудоту, тахікардію, рухове збудження, галюцинації, апное, блювоту, прискорене дихання.\nЛікування передозування проводиться шляхом введення лікарських препаратів для загального наркозу з коротким дією. При необхідності може знадобитися підтримка нормальної вентиляції легенів за допомогою кисневої інгаляції. У разі тяжкої інтоксикації показана дезінтоксикаційна і симптоматична терапія.\nМазь Новокаїну для місцевого застосування може викликати розвиток алергічних реакцій.\nПротипоказання до застосування Новокаїну\nЗа інструкцією Новокаїн протипоказаний:\nфіброзні зміни в тканинах (при проведенні анестезії за методом повзучого інфільтрату);\nгіпотензія, кровотеча, септицемія, шок (при проведенні субарахноїдальної анестезії);\nгіперчутливість до новокаїну;\nНовокаїн з обережністю призначають при:\nстанах, що супроводжуються зниженням кровопостачання печінки;\nінфікуванні місць уколів.\nРетельного лікувального контролю вимагає застосування Новокаїну дітям (до 18 років), пацієнтам похилого віку (старше 65 років), а також тяжкохворим і ослабленим пацієнтам, жінкам під час пологів.\nЛікарська взаємодія Новокаїну\nПри одночасному застосуванні Новокаїну з:\nантикоагулянтами (Далтепарін, варфарином, данапароїдом, еноксапарином, ардепаріном) - збільшується ризик розвитку кровотеч;\nгуанадрел, гуанетидином, тріметафаном, мекаміламін - можливий розвиток брадикардії і зниження тиску;\nметоксамін, фенілефрину, адреналіном - посилюється місцевоанестезуючу дію Новокаїну;\nпрокарбазином, селегиліном, фуразолідоном - може знизитися тиск.\nЗ метою попередження алергічних реакцій рекомендується перед застосуванням Новокаїну провести тест на чутливість, вводячи його в мінімальному дозуванні.\nНовокаїн в рідкому вигляді несумісний з продуктами, що володіють лужною реакцією і окислювачами.\nНовокаїн в будь-якій лікарській формі слід зберігати в темному місці. Термін придатності розчину становить 3 роки, супозиторіїв і мазі Новокаїну - 2 роки.\nМедикаментозне та хірургічне лікування гострого панкреатиту\nлікування панкреатиту гострої форми залежить від ступеня захворювання і тяжкості уражень залози. Медикаментозне…\nUkrMedics.ru » Ліки і препарати » Новокаїн


Кудрявцева жестко ответила на вопрос о дочери » Новости России и мира 24 часа в сутки » Полтава сегодня, новости\nПолтава » Жизнь » Новости » Кудрявцева жестко ответила на вопрос о дочери » Новости России и мира 24 часа в сутки\nВідома телеведуча і актриса Лєра Кудрявцева намагається на регулярній основі ділитися з шанувальниками подробицями зі свого особистого життя. Робить вона це сучасним способом, а саме використовує соціальні мережі для прямого контакту з передплатниками.\nНапередодні Кудрявцева відповідала на запитання шанувальників, торкнувшись теми про свою маленьку дочку Марії. Виявилося, що реакція Лєри на питання про дочку виявилася жорсткою. Кілька днів тому зірка вирушила разом з матір'ю в Оман. Телеведуча постійно ділиться з шанувальниками фотографіями і відеозаписами з відпустки. Багато користувачів помітили, що Лера Кудряцева поїхала відпочивати в іншу країну без п'ятимісячної дочки, і стали цікавитися, де зараз знаходиться її дитина. "Нас хвилює, де ваша донька ?!", "Скажіть, де і з ким у вас дочка?", - запитували передплатники.\nЧерез деякий час телеведуча зовсім несподівано в жорсткій формі виступила з відповіддю. "Вас чому це хвилює?", - написала вона. Після цього знаменитість порадила всім незадоволеним "бути з нею акуратніше".\nЦікаво зауважити, що в переважній більшості шанувальники підтримали Кудрявцеву, вважаючи, що подібні розпитування є зайвими.\nЛера Кудрявцева зв'язала себе узами шлюбу з хокеїстом Ігорем Макаровим в 2013 році. Через п'ять років в їхній родині на світ з'явилася дочка Марія. Телеведуча в колишніх інтерв'ю зізнавалася, що сім'я для неї є головною цінністю в житті.\n«Зігнувся в три погибелі, дихати не можу»: Дану Борисову побила рідна одинадцятирічна донька\nКудрявцева відповіла фанатку, що стала гірше виглядати через вік


Торф'яні родовища - як об'єкт раціонального природокористування » Реферати українською\nРеферати українською » География » Торф'яні родовища - як об'єкт раціонального природокористування\nРеферат Торф'яні родовища - як об'єкт раціонального природокористування\nТолкачова Єлизавета Сергіївна 9 «Р» клас\nМОУ «>СОШ № 58»\nБагато інші країни мають розвинену економіку, завдяки потужної мінеральної базі. Головною рисою цих країн є також те, що вони використовують його всі види ресурсів, що є з їхньої території. У той самий короткий час вони ощадливо і раціонально використовують паливні ресурси: вугілля, нафту, газ; замінюючи найбільш дешевим виглядом палива – торфом.\nВидобуток торфу та її переробка грають у цих країнах важливу роль. Відомо, що у 90-ті роки Німеччина експортувала 1700 тис. т сільськогосподарського торфу, країни Балтії – 1150 тис. т, Росія – лише 40 тис. т, маючи запаси в 200, 7 млрд. т торфу, що становить 66% від світових запасів.\nБагато торфу імпортують розвинених країн, де зараз його не тільки як паливо й у потреб сільського господарства, але й отримання воску, медичних препаратів, продуктів парфумерної промисловості, технічної папери, кислот, спирту і багатьох інших напрямів продукції .\n>Огромно значення торфу сільському господарстві. Найбільші торф'яні запаси Росії зосереджені біля Західного Сибіру. При ретельному вивченні торфовищ біля Західного Сибіру можна легко створити багату мінеральну базу для добрив саме в районах, де якість торфу вище.\nГеологічні дослідження свідчать, що, крім торфу Західна Сибір багатасапропелем, болотниммергелем,торфовивианитом, що утворюють численні родовища з великими запасами. Такі родовища може бути залучені в дію у стислі терміни без великих капіталовкладень силами господарств або агрономічними об'єднаннями.\nЗавдяки роботі геологів, географів, інших дослідників, нині можна легко відродити торф'яну промисловість, що дозволить експортувати торф як ціннеоргано-минеральное сировину у ті райони країни, цього виду ресурсів недостатньо.\nСучасні мінеральних добрив, які використовуються у Росії під час сільського господарства, мають іноземне походження і стоять вони дуже дороге. Експорт торфу і торф'яний продукції деякій мірі дозволило б стабілізувати економіку як Західного Сибіру, а й країни загалом, а споживачеві забезпечив би гарантію швидкого й доброго врожаю.\nЗ іншого боку, розвиток торф'яний промисловості як у області (регіоні), і у країні, дозволить розв'язати низку багатьох гостро що стоять проблем:\n1. Проблему палива й економічну.\nСобівартістькускового торфу нижче на 2, 5 разу, причому за його спалюванні немає забруднення довкілля. За минуле століття Росія заощадила 400 млн. т кам'яного вугілля з допомогою спалювання торфу. Частка торфу в паливному балансі країни становило 1928 р. – 41, 4%. Створення паливної бази з урахуванням торфу сьогодні дозволило б розв'язати і питання енергетичного забезпечення країни, після революції Україна довгий час лежить у розрусі і план ГОЕЛРО, заснований на будівництві електростанцій, спалюють торф, саме його дав імпульс у розвиток економіки.\n2. Проблему безробіття.\nРозвитокторфоперерабативающей промисловості, у країні (області) дала б роботу як людям, у ній бере участь, а й втягнуло б ряд машинобудівних підприємств, які б даний вид промисловості необхідними машинами, устаткуванням; втягнуло б ряд хімічних підприємств, які проводили б комплексну переробку торфу, отримуючи з нього цінні хімічні продукти.\nОтже, аналізуючи торф як цінне природне сировину, можна дійти невтішного висновку у тому, відродження торф'яний промисловості веде до успішного розвитку і загальному зростання економіки країни.\nОб'єктом дослідження цього даної праці є:\n- торф'яні ресурси Росії;\n- торф'яні поклади півдня Західно-Сибірської рівнини.\n- географія торф'яних покладів;\n-можливості використання торфу як цінного природного сировини для галузей господарського сектора.\n- оцінка торф'яних запасів Росії, Західного Сибіру, Омської області.\n- розробка доповнення до уроків на тему «Природні ресурси Росії» за курсом 8 і 9-те класів.\n- визначити значення цього виду ресурсів;\n- дати характеристику фізичним і хімічним властивостями торфу;\n- виявити особливості розміщення торф'яних покладів біля Західного Сибіру;\n- оцінити запаси торфу Омської області;\n- визначити проблеми і перспективи розвитку торф'яний промисловості, у країні, регіоні, області.\nЧастина 1. Поняття торфу.Растения-торфообразователи\n>Торф, кам'яний і буре вугілля, як та інші корисні копалини, були відомі людині ще кам'яному віці\nЗазвичай античні автори позначали тверді горючі копалини (вугілля, асфальт, горючі сланці) збірним назвою «бітум».\nВперше під назвою «>антракос» (вугілля) копалини вугілля були описаніТеофрастом (III – IV в. До н.е.).\nПерша книга про торфі («Трактат про торфі») Мартіна Шоку вийшла латинській мові в 1658 р. У Німеччині. У практиці використання торфу книга мала велике значення, але у питаннях походження містила ряд неправильних висновків.\nРослинну походження торфу було незаперечно доведено в 1729 р.Дегнером,применившим щодо його вивчення мікроскоп. «>Торф, - писав Пауль, - є насправді скупчення незліченних, квітучих, зеленіючих і які у стоячій воді болотних рослин» [23, 49].\n>Торф – це пальне корисне копалину, яке утворилося умовахпереувлажнения і доступу повітря на результаті неповного розпаду болотних рослин. Щодо хімічного складу його дуже складний: 50-60% вуглецю, 30-40% кисню, 3-5% водню, 1-3% азоту NO та близько 1% сірки.\n>Торф утворюється завдяки механічному руйнації рослинних залишків й хімічному зміни входять до складу рослин органічних іоргано-минеральних сполук .\n>Оторфовивание рослинних залишків відбувається у самих поверхневих шарах покладів, куди вільно проникають кисень і йде енергійна робота мікроорганізмів. Цей верхній шар і має назваторфообразующего читорфогенного шару. Вона лежить безпосередньо під живої дерниною рослин, і товщина їх перевищує 30-50 див від поверхні болота. Що глибша ми проникаємо в поклад, що менше там повітря, тим менше мікроорганізмів і тих слабше протікають процеси розкладання рослинних залишків.\nОтже, торф утворюється лежить на поверхні болота й надалі, коли ним наростають нові верстви рослинності, він опускається, ущільнюється, однак усі тієї мірі розкладання.\nОсновний процес, яке у рослинних залишках, залежить від розкладанні входять до складу рослин сполук: клітковини і лігніну.Клетчатка розкладається швидко, перетворюючись на кінцеві продукти розпаду: вуглекислий на газ і воду.Лигнин більш багатий вуглецем, ніж клітковина.Разлагаясь, ці основні частини рослин утворюють вуглець і що сильніше їх розкладання, тим більше у торфі вуглецю, тобто. торф, найбільш трухлий, вона й вищими паливними якостями.\nКрім клітковини і лігніну у складі рослин входять смоли,воски і жири. Ці речовини вирізняються великою стійкістю та накопичуються в покладах у кількості. Нагромадження цих речовин підвищує цінність торфу.\nУ процесіоторфовивания рослинних залишків частина рослинної клітковини перетворюється на води і вуглекислий на газ і вибувають із складу торфу. Мінеральні солі залишаються у торфі повністю .\nПопри те що, що у болотах зустрічається дуже багато різноманітних рослин, числоторфообразователей досить невелика (>прил. рис. 1,с.15, 16).\nЗначне що у освіті торфу приймають: тростину, очерет, хвощ, осока, пухівка,шейхцерия, вільха чорна, береза пухнаста, сосна.\nТа особливо віра велике що у побудові торф'яний маси приймають мохи:сфагнуми ігипнуми [14, 68, 69].\nЗагальне географічне поширення торфовищ у районах Західної Сибіру\nПопри неповні даних про болотах і особливо торфовищах Західного Сибіру, давно відомо, щозаторфованность її вдвічі перевищуютьзаторфованность європейській частині Росії. (>прил. мал.2,с.17)\nНа території Західного Сибіру (Новосибірській, Омській, Томській, Тюменської і Кемеровської областях)заторфованию, за даними на 1964 р., підлягає 11, 5% загальної її площі. У європейській частини Росії торфовища загальної її площі становлять 5, 7% (Кац,Нейштадт, 1963) . Західна Сибір є торф'яний регіон, де зосереджено більш 60% світових запасів торфу .\nРозподіл торф'яних родовищ територією Західного Сибіру нерівномірно (>прил. табл.1,с.18). Перше місце посідає Тюменська область, як за кількістю боліт та його загальній площі, і за запасами торфу. Загалом в області переважають поклади торфу низинного типу (57, 5%).Развити вони у основному для півдні області. На території Тюменської області відомі родовищавивианитових торфів:Согра I,Павловское, _>исовое; дуже великеторфовивианитное родовище –Боровое. У багатьох районів області виявлено родовища й виявуфосфоросодержащих торфів:Крутое,Клюквенное родовища,ТобольскаяСогра, Миколаївське,Язевочное,Растес,Перейма.\nУ Томській області переважають верхові і перехідні торфовища. Сьогодні виявлено тут великі торф'яні родовища: понад 80% площі розвіданого торф'яного фонду становлять родовища з майданом понад десять 000 га.Торфяние поклади верхового типу становлять 61, 9% загальних запасів, решта запасів пов'язані знизинними покладами. Тут виявленоАркадьевское родовищеторфовивианита іПоздняковское родовищевивианитового торфу. Є дані наявності фосфору на торф'яних родовищах вКаргасокском іКалпашевском районах Томській області.\nУ Новосибірській області найпоширеніші низинні торфовища. До них належать 72, 7% всіх запасів торфу. Більшість родовищ зосереджена північної половині області. Виявлено родовищаторфовивианита:Осиновское, ВоскресенськаСогра, і навіть родовищавивианитового торфу:Топкое,Усть-Баксон. З іншого боку, відомі родовищафосфорсодержащих торфів:Аринцасское,Паганайское, Велике,Сельбинское,Киндинское,Ржавецкое,Кудряшевское,Тулинское,Чемское.\nУ у Кемерівській області відкритий ряд покладів високозольного торфів. На01.01.85г. розвідані родовища:Милютинское, Сергієвське,Журавлинское. На Новомиколаївському,Соколовском,Емельяновском родовищах, на на родовищах: Глобус іГорелое виявлено підвищений вміст фосфору.\nНа території Омської області торф'яний фонд розміщений нерівномірно (>прил. рис.3,с.19). Найбільшзаторфован північ області. У Омської області запаси торфу по 383 родовищам оцінюються 5 610 млн. т (209 тис. га), що становить 4, 7% торф'яних ресурсів Західного Сибіру. Вивчені запаси торфу досягають 1 534 млн. т (розвідано 143 родовища).\nНайбільші родовища перебувають уТарском (>Степановское – 38, 6 млн. т), Знам'янському (>Аркаш – 8, 8 млн. т) іБольшереченском (ВеликийАллап – 4, 0 млн. т) районах. Інші детально розвідані родовища немає значних запасів і може розроблятися силами дрібних сільськогосподарських підприємств.\nНа території Вінницької області виявлено родовищаторфовивианитов івивианитових торфів:Янгинское,Кумлинское,Аркаш I,Аркаш II, Ключі, Собаче болото,Калининское,Малаховское.Разведани родовищафосфорсодержащих торфів:Тайлегинское,Атакское [12; 18; 21, 25, 66].\n>Торфяное сировину області різниться більшою розмаїтістю фізичних і хімічних властивостей (>прил. рис.4, з. 20), що дозволяє застосовувати його за усіх відомих сьогодні напрямам. (>прил.рис.5, з. 29)\nА загалом регіон має достатньої базою у розвиток торф'яний промисловості. Необхідно вже у найближчим часом провести детальну розвідку родовищ і взятися до видобутку торфу з його переробкою. Адже можливості використання торфу як природного сировини –УНИКАЛЬНЫ.(прил.с.30)\nСама тема «>Торфяники» мене зацікавила випадково. Працюючи з «Інтернетом» я побачила в виносці новин інформацію про компанії «Російський торф». Я ознайомилася з діяльністю компанії та дізналася, що Група компаній "Російський торф" займається здобиччю і переробкою торфу, і навіть різних продуктів із торфу: виробляє і постачає торф паливний і сільськогосподарський, торф'яні брикети, рослинний грунт в асортименті. Уторфодобиче іторфопереработке зайняті висококваліфіковані робітники і фахівці. У виробництві задіяні: тракторна техніка,подготовительно-уборочние комплекси,погрузочно-разгрузочная і автомобільна техніка, тепловози, вагони. Однією з основні цілі холдингу «Російський торф» є відновлення й розвиток торф'яний промисловості, у Центральному регіоні Росії. Я переглянула прайс- листок і була приємно здивована вартістю сировини й готової продукції. Мені захотілося дізнатися звідси природному ресурсі докладніше, і це звернулася до молодого вчителя географії. Ольга Сергіївна запропонувала мені чимало книжок та часописів про торфовищах, де було представлено інформацію про торф'яних запасах як Росією, а й у Омської області.\nДосліджуючи літературні джерела я довідувалася дедалі більше, і я хотів поділитися знаннями з однокласниками, і тоді виникла ідея з приводу створення роботи з тему «>Торфяние родовища - як об'єкт раціонального природокористування» де було б виявлено особливості торф'яних покладів терені Росії загалом, територіїЗападно-Сибирского регіону та Омської області. (усе це викладено у частині роботи)\nОскільки вже багато знали про торфі, мені цікаво було, що знають інші? З викладачем географії ми провелитест-опрос учнів 8-9 класів «Що ви знаєте про торфі?», щоб отримати наскільки добре знають учні у сфері та з'ясували таке:\nУ учнів сформовані тільки дуже поверхневі знання про торфі, торф'яних ресурсах. Наприклад: перше запитання: «Що таке торф? як він утворюється?» багато відповідали:Торф – це….\nКорисне копалину, утворене при гнитті різних рослин i порід дерев;\nКорисне копалину,добиваемое при осушенні боліт;\nНе оброблена нафту, освічена на болотах\nКорисне копалину, утворене дно якої боліт, коли гинуть організми, вони осідають і накопичується щільна маса, що є торф.\nЛише поодинокі відзначили, що торф- це пальне корисне копалину,образующееся внаслідок неповного розпаду болотних рослин, за умов підвищеної вологості.\nВідповідаючи другого питання: «Яка географія торф'яних покладів?» хлопці писали таке:\n>Омская область (>Тюкалинский район)\nСкрізь, де є болота.\nНа третє питання: «Які «продукти» можна отримати роботу при переробці торфу?» школярі відзначили основні важливі якості:\nВідповісти на четвертий питання: «Що ви знаєте про торф'яних ресурсах Омської області?» багато ми змогли.\nНа останнє запитання: «З якого джерела у вас є інформацію про торфі» відповіді були такі: телебачення, вчитель географії, від дорослих, «інтернет».\nБільша частина анкет хлопці здали не заповненими.\nУ цьому, що хлопці ще не названо на ролі основне джерело інформації про торфі підручник - немає нічого надзвичайного, оскільки федеральний комплект підручників географії, не має належним обсягом інформації про торфовищах.\nЩоб трохи виправити сформовану несправедливу ситуацію з «торф'яними ресурсами», у роботі запропоновані доповнення до уроків географії в курсах 8 і 9-те класів. Доповнення до уроку 8 класу (>прил.с.38) пропонуються на тему «Природні ресурси Західного Сибіру». Це буде урок – презентація, де вчитель і заздалегідь підготовлені учні розкажуть у тому, що таке торф, як і утворюється, якими властивості має, як видобувається і використовується. Наприкінці уроку в них були сформуються основні уявлення звідси ресурсі, і докладний конспект.\nДля 9 класу пропонуються доповнення до уроку «>Топливная промисловість Росії» (>прил.с.45) , де розглядаються нафтова, газова і вугільна промисловість, водночас хотілося б запропонувати учням розглянути, і торф'яну промисловість, яка на початку 20 століття відігравала провідну роль балансі країни, потім була несправедливо забуто й вона зараз чекає на


Вченими з США проведений експеримент, учасникам якого вони змогли знизити біологічний вік на рівні ДНК за допомогою лікарських препаратів. Зокрема, кожен з добровольців помолодшав на 2,5 роки, інформує Ukr.Media.\nАвторами наукового проєкту стали вчені з Каліфорнійського університету. Його добровільними учасниками були дев'ять білих чоловіків віком від 51 до 65 років.\nЛюди, які брали участь у даному дослідженні, приймали два протидіабетичних препарати. Також їм робилися ін'єкції гормону росту (соматотропіну).\nПримітно, що спочатку вчені не ставили перед собою завдання домогтися омолодження. Фахівці проводили випробування, щоб перевірити вплив одночасного прийому трьох широко використовуваних в медицині препаратів на імунну систему. Тільки коли фахівці оцінили підсумки річного використання трьох засобів, вони зрозуміли, що зіштовхнулися з несподіваним ефектом цього "коктейлю" — омолодженням.\n"Через рік прийому лікарського комплексу біологічний вік добровольців знизився на 2,5 роки, а імунна система показала ознаки відновлення", — констатували автори роботи.\nПроцеси клітинного омолодження в учасників підтверджуються результатами аналізів. Зокрема, у всіх випробовуваних покращилися показники крові. У більшої частини піддослідних також відбулася регенерація тканин вилочкової залози. Коли люди знову здали аналізи, вже через пів року після закінчення прийому препаратів, у більш ніж половини з них, як і раніше, спостерігався антивіковий ефект отриманої терапії.\nЗа словами вчених, отримані ними дані дуже надихають. Але також результати експерименту потребують повторної перевірки в умовах більш масштабного дослідження.\nДНК Вчені Омолодження\nПопри нові звершення вчених, профілактика зубів, особливо зубної емалі, — це «найкращий підхід».\n2 Вересня 2019 22:04