ВИЙШЛА НОВА КНИГА ПРОТОІЄРЕЯ АНДРІЯ ТКАЧОВА!. Новини компанії «ПРАВОСЛАВНЫЕ КНИГИ — ПОЧТОЙ»\nВИЙШЛА НОВА КНИГА ПРОТОІЄРЕЯ АНДРІЯ ТКАЧОВА!\nВтікач від світу. Протоієрей Андрій Ткачов\nАвтор безстрашний у підході до обирається темами, часом, здавалося б, табуйованим. О. Андрій нікого не забороняє, але — вчить осмислити, зрозуміти, без брехливої правильності, без фарисейської оглядки на авторитети. Прочитавши його нариси про мислителів, письменників, художників, поетів, хочеться перечитати помянутых їм, а після знову вчитатися в його прекрасні тексти. Які хвилюють. Які вчать. Які наближають до Творця.\n«Ось, стою біля дверей і стукаю...»\nВтікач від світу\nСуддя минулих століть\nОбраза і здивування\nПеред обличчям вічності\nЧичиков: історичний тип\nРевізор і журналісти\nЗвідки ростуть вірші?\nЧестертон, Льюїс, Антоній\nНове чи старе? Розмова про фантастику\nПро одній цитаті з Достоєвського\nЧехов в супермаркеті\nТанцюрист над безоднею\nСталкер і його супутники\nЯк читаєш і читаєш взагалі?\nЗахват і заздрість\nСила і слабкість Григорія Сковороди\nУ цієї людини була смішна прізвище та дивна життя. Дійсно світ гнався за ним так, як йому здавалося, чи інші причини змушували його все життя бути в русі — Бог знає. Проживши довге навіть по нашим, а тим більше за мірками XVIII століття життя, любитель Біблії і син Сави Григорій, на прізвисько Сковорода, яскраво висвітлив небосхил південноросійського неба. Світло це було видно далеко і змусив багатьох з подивом подивитися вгору. А здивування, як відомо, — мати філософії.\nСправжня філософія не має нічого спільного з розхожими асоціаціями. Філософу не потрібен диплом, мантія, купа книг, окремий кабінет. Він не обов'язково повинен бути розсіяним і ходити в окулярах. Йому потрібна «філіа» (любов) до «софії» (мудрості). Решта, як кажуть, додасться.\nСправжніх філософів так само мало, як полководців, рівних Олександру Македонському. Сократ, може бути, кращий з них, не написав жодного рядка. Він ходив по ринках, слухав людську балаканину, іноді надовго застигав в роздумі. Він умів правильно ставити запитання і уважно слухати співрозмовника. Ще він умів без страху померти.\nГригорій теж довго нічого не писав. А якщо потім почав, так це — плід перебування в животворном лоні християнської культури. Вся вона зросла на поклонінні Книзі і на любові до книжкового знання. Але почав він писати тоді, коли багато закінчують — під сорок. Ця витриманість повідомляє думкам, як провину, запах і смак. У довгого мовчання Сковороди можна вчитися. Та й взагалі, вчитися у мовчання корисніше, ніж у тріскучою балакучості.\nСковорода — філософ практичної користі. Йому чужі абстрактні міркування про суб'єктах і об'єктах. Про предикатах, субстанціях та інших малозрозумілих речі, утворюють навколо помилкового знання щільну завісу, подібну тим кущів, в яких утік нагий і соромиться Адам. Сковорода дивиться на філософію як на шлях оволодіння істинним блаженством, воно ж — і мету життя. Філософія — це чудовий камінь алхіміка, здатний перетворювати не все підряд в золото, але всяку суєту — в притчу, всякий предмет — символ. Філософ повинен бути готовий, не засмічуючи мови латиною і не наводячи туману, відповісти мудро і просто на питання «як жити?»\nЕх, прошерстити б за цим критерієм всі наші кафедри філософії...\nВзагалі-то Сковорода догматично брудний. Чого варте одне тільки його твердження, що світ ділиться на натуру видиму і невидиму. Видима — це, мовляв, світ, а невидима — Бог. Якщо все невидиме назвати Богом, то виявляться «богами» і Ангели і демони, і думки, і совість. За все підряд я хвалити Сковороду не хочу і підкреслюю — він догматично брудний. А брудна — тому, що своеволен і впевнений у своїй правоті.\nОдин єпископ вигнав його із свого училища зі словами: «Так не живе посеред дому моего творяй гординю». Я з цим єпископом згоден.\nЗ усіх людських втрат — яка сама гірка? Що найголовніше з того, що кинув чоловік по дорозі з Єрусалиму в Єрихон? Себе самого втратив людина. Себе цього не знає і про себе сьогоденні не дбає. Григорій Савич не втомлювався кликати людей повернутися до себе «під шкіру». «Все зло і нещастя, — каже він, — народилося від преслушания цих Христових слів: «Шукайте перш Царства Божого...», «Повернення в твій дім...», «Царство Боже всередині вас...». Голос його з кожною епохою стає все актуальнішою. Смирення в людях скоро на гріш не залишиться. Всі впевнені, що повинні бути щасливі, а де щастя живе — не знають. Тому метушаться і вмирають захекавшись, з гіркою образою на весь світ і навіть на Господа Бога.\nЯкщо щастя не в чинах, то неможливо всім в одному чині народитися. Якщо — в Америці або на Канарських островах, або в Соломоновому столітті, то як все в одному місці і в одному часі поміститися?\nІ ось сидить наш мудрець під грушка, дме у сопілку і стежить за хмариною. А потім переводить на вас погляд крізь століття серйозним голосом вимовляє: «Не шукай щастя за морем, не проси його в людини, не мандруй по планетах, не волочись по палацах, не ползай по земній кулі, не броди по Иерусалимам... Щастя ні від небес, ні від землі не залежить... Потрібне тільки одне: єдине на потребу... Що ж є єдине? Бог. Вся тварь є мотлох, суміш, сволота, лом, дурниця, і плоть, і батоги... А те, що люб'язне і потрібне, є єдине скрізь і завжди».\nСковорода весь у Біблії. Вона йому — наречена, і сладкозвучная горлиця, і Давидового арфа. Але він плаває по цьому морю небезпечно, як зухвалий юнак у шторм, за буйками. Єврейські містики вірили, що слава Божа укладена в буковках Тори, як у в'язниці, і намагалися її звільнити. Сковорода теж геть біжить від буквального сенсу, шукає сокровенного, пірнає в текст, як ловець за перлами. Але немає нікого, хто пірнув би за ним, якщо він на глибині замешкает. Сковорода — одинак. Сковорода — не литургичен.\nВ церкву Григорій Савич ходив. Напевно молився щиро, і Апостол читав, і вгадував за завісою обрядів Небесний сенс і красу майбутнього століття. Але це не стрижень його, а так — доважок. Занадто довго Літургія називалася обедней і стояла в одній шерензі з вечірньої і ранкової. Про те, що вона — Таїнство таїнств, письменники і філософи, богослови і пастирі натхненно заговорять пізніше. Напише «Записки про Божественної літургії» Гоголь, воскреснуть у своєму дійсному розумінні святоотеческие тексти, чудотворно буде служити Іоанн Кронштадтський. Але це — пізніше. А поки «томимые духовно» намагаються цю спрагу втамувати втечею від світу на лоно природи або в тишу кабінету, роздумами, екстазом раптового осяяння, спробами проникнути в світ чистих сенсів. Це індивідуалістичний, західний шлях. Сковорода хоч і українець, але свій духовний шлях здійснював по європейських дорогах.\nПо частині втечі від світу у Сковороди можна вчитися. Можна слідом за ним весело співати: «Геть думи многотрудны, міста премноголюдны», — але поспішно радіти не варто.\nСвіт — не єдиний ворог людини. Є ще плоть і диявол. І є якась натяжка в писаннях Григорія Савича, коли він говорить про блаженство далеко від суєти. Це спрощення, і блаженство одним втечею не купується.\nЄ ще плоть, «страстьми бесящаяся і яростию палимая». Сковорода знав внутрішню муку, принесену смутком і тугою. Але навіть якщо далеко від світу упокорити плоть і зануритися в Слово Боже, третього ворога уникнути не вдасться.\nДиявол переслідує кожну душу, як яструб голуба. Переслідує особливо тих, хто злетів високо. Таких небагато, оскільки більшість людей не голуби, а курки: крила є, але літати не можуть.\nПодвижникам лукавий є як жорстокий і сильний борець. А з любителями поміркувати перешіптується як невидимий співрозмовник. Змішуючи свій шепіт з шелестом листя, лукавому легше перемагати розумників і нема чого ввергати їх у явні вади. Помилкових прозрінь і тонкого отрути, розлитого в думках, досить.\nНаведу як приклад виписку з однієї статті про Сковороду: «Вчення про таємничу спряженості добра зі злом переходить у Сковороди у вчення про те, що відмінність зла і добра за межами світу досвіду стирається. „Знаєш, — пише він, — що є змій, — знай, що він і Бог є“. Ця несподівана формула, що так нагадує вислови стародавнього гностицизму, розвивається у Сковороди в цілу теорію. „Змій тільки тоді шкідливий, коли по землі повзе. Ми повзаємо по землі, як немовлята, а за нами повзе змія“. Але якщо ми „вознесем його, тоді з'явиться рятівна сила його“».\nОсь і приїхали.\nСвіт думки — слизька доріжка. Раз послизнувшись і скрикнувши «а», не можна потім не прокричати і всю до кінця абетку. Можна почати з гри на сопілці і з невинних занурень в думки про вічне, а закінчити тим, що опинишся не в Царстві Божому, а в Королівстві кривих дзеркал.\nПро те, що грань добра і зла стирається, про те, що це — таємниця для посвячених, дійсно говорили гностики. І не даремно з ними боролася Церква. Один з єврейських лжемессій XVII століття — Саббатай Цві — залишив після себе такий «благословення»: «Хвала Тобі, Господи, Який дозволяє заборонене». А його послідовник Яків Франк через сто років учив, що грішити похвально, бо так сила зла долається зсередини.\nДивно, як люди різних традицій додумуються до схожих речей.\nПовернемося ще на хвилинку до Біблії. Вона для Сковороди — один з трьох світів. «Суть три світу. Перший є всезагальний і обитательный, де все народжене мешкає. Цей складений із незліченних світів і є великий світ. Інші два суть приватні і малі світи. Перший — мікрокосм, тобто маленький світ, або людина. Другий світ символічний, тобто Біблія...»\nЗазначимо, що макрокосм — великий світ — для Сковороди співвічний Богу (еллінська єресь або, що те ж, — догматическая бруд).\nСвіт Біблії для Григорія Савовича — це світ мерехтливий, коливний, світ добра і зла, істини і брехні одночасно. Сковорода говорить: «Благородний і забавний є обман і підроблення, де знаходимо під брехнею істину, мудрість під буйством, а в плоті — Бога». «Біблія є брехня і буйство Боже не в тому, щоб брехні нас повчала, але тільки у брехні напечатлела сліди й шляхи, що зводять повзучий розум до превысшей істини». «Вся тварь, — каже Сковорода, — є поле слідів Божих. У всіх цих брехливих термінах чи межах, таїться і є, лежить і встає пресветлая істина...»\nПри всій заглибленості Сковороди в світ релігійних ідей, його навіть комуністи любили. Як можна не любити людину, уникала розкоші і говорив, що «мій жребій з голяками». До того ж — чернецтво недолюблював, про ієрархію зневажливо відгукувався. Люблять його і націоналісти за те, що любив свободу в часи «московського гніту». Сковорода взагалі, як червінець, всім подобається. Але це не від великого розуму. Так просто люблять, як Шевченко, не читаючи.\nТа й не дивно. Вчитатися в Сковороду — нелегка праця. А вчитатися варто, тому що цей високий старий з прямою спиною і ясними очима не так вже нешкідлива.\nНі, в крапельних дозах він навіть може бути корисною, але без молитовної захисту і без повітря кафолического богослов'я про Сковороду можна порізатися. В ньому можна задихнутися. Можна обпектися, в кінці кінців.


Адвокат в Києві - хороші ціни!\nАдвокат в Києві!\nЗахист ваших прав та інтересів, юридичні консультації адвоката в офісі, по телефону або VIBER, підготовка документів, заяв і позовів, грамотне ведення справи в суді, представництво інтересів в усіх органах і організаціях! Адекватні ціни!\nТЕЛЕФОНУВАТИ Отримати Консультацію >\nВирішуємо складні проблеми!\nОфіс адвоката працює в місті Києві з 1994 року. Працюємо уважно і надійно, підходимо до кожної справи з розумом. Допомагаємо вирішити проблему клієнта - законно, швидко, точно.\nБеремо на себе ваші юридичні складності. Маємо величезний досвід законного вирішення правових проблем в Києві.\nГрамотно і надійно!\nГарантуємо грамотний правовий захист і професійні юридичні консультації з усіх напрямків справ: Розірвання шлюбу, Аліменти, Розділ майна, Батьківські права; Спадщина; Оформлення спадщини "під ключ", Спадкові спори; Нерухомість; Оскарження незаконних документів; Супровід купівлі-продажу; Супровід дарування нерухомості; Адвокат по ДТП; Адвокат по адміністративних справах; Адвокат у кримінальних справах ...\nДе б ви не знаходилися, в Києві, в іншому місті України або за кордоном, ви можете бути впевнені - ми завжди готові вирішити всі ваші юридичні проблеми, оформити необхідні документи, захистити ваші інтереси в будь-якому районі міста Києва.\nОфіс адвоката більше 20 років відкрито і працює в місті Києві на Борщагівці, за адресою: Симиренко 14/9. Адвокат завжди готовий допомогти і надатиь вам консультації та юридичну допомогу в нашому офісі, по телефону або через VIBER.


Микола Хвильовий - Культурний епігонізм\nПошук по розділу сайта Культурний епігонізм\nMotto те ж, що й до попе-\nТак в ересефесерівські простори сурмить і сурмить «Красная новь». Ми тут, на Україні, кричимо, хоч і на всі легені, але трохи інакше:\n– В минулому лежать надзвичайні шедеври мистецтва. «Третій стан» – дав епоху відродження, Байрона, Гете, Гюго і т. д. Ми, комунари, несемо на собі велику відповідальність: цілком від нас залежить, яке мистецтво дасть пролетаріят у добу своєї диктатури.\nАле ця відповідальність ускладняється, коли ми уясняемо собі, що це мистецтво мусить творити культурно відстала нація.\nДо цього часу ніхто ще не брав на себе труда з’ясувати ту заплутану ситуацію, з якою ми стикаємось в українській культурі.\nЗвичайно, не важко якомусь зміновіховцеві професорові Ключнікову, поділивши етичну сферу на мораль, право та політику, вивести основні світові програми, і тим перемогти історичну іраціональність. Бо все це зводиться до того, щоб підкреслити на якійсь 177 сторінці, що «Россия – первая освободительница мира». Не важко розв’язати цю проблему і якомусь тупоголовому петлюрівцеві. Але для нас, що не розглядають національний момент, як самоціль, питання, зв’язані з цим моментом, ще більше ускладняються.\nСтоїть така основна й нез’ясована дилема:\n– Чи будемо ми розглядати своє національне мистецтво, як служебне (в даному разі воно служить пролетаріятові) і як вічно – підсобне, вічно – резервне, до тих світових мистецтв, які досягли високого розквіту?\nЧи, навпаки, залишивши за ним ту ж саму служебну ролю, найдемо за потрібне підіймати його художній рівень на рівень світових шедеврів?\n– Оскільки українська нація кілька століть шукала свого визволення, остільки ми розцінюємо це як непереможне її бажання, виявити й вичерпати своє національне (не націоналістичне) офарблення.\nЦе ж національне офарблення виявляється в культурі й в умовах вільного розвитку, в умовах, подібних до сьогоднішньої ситуації, з таким же темпераментом і з такою ж волею навздогнати інші народи, як це ми спостерігали й у римлян, що за порівнюючи менший період значно наблизились до грецької культури. Ця ж національна суть мусить себе вичерпати й у мистецтві.\nКоли наші погляди в цьому випадку зійдуться з «чаяніями» нашої ж таки дрібної буржуазії і навіть фашистів, то це зовсім не значить, що ми помиляємось.\nБо і справді: національне офарблення – це не що інше, як звичайне офарблення культури того чи іншого народу. Його використовують усі кляси. Найкраще за всі його використав «третій стан». І коли дрібна буржуазія хапається за нашу ідею, то, по-перше, вона розуміє її, як націоналістичну суть, по-друге – коли справа йде до певної міри і про те, що ми говоримо – то й до певної міри тут беззаконного й антирадянського нема.\nСловом, коли «націонал-більшовик» Устрялов приймає програму компартії, то це зовсім не значить, що ця програма потребує корективів.\nНаша постановка – це послідовний висновок із політики нашої партії щодо національного питання. Такою постановкою ми остаточно – по лінії мистецтва – можемо розв’язати цю «прокляту проблему», яка затримує клясову диференціяцію на Україні, а відціля й похід людськости до комуністичного суспільства.\nАле тепер, коли ми перейдемо до дійсного стану речей, то треба сказати:\n– Наша постановка тільки в тому випадку буде мати реальні наслідки, коли нове суспільство стане розглядати наше мистецтво в фокусі світових мистецьких колізій. Іншими словами: ані на мить не спускаючи з ока відповідних досягнень інших країн, ми мусимо найти якнайближчі шляхи до повного розквіту, бо в противному разі нема рації робити нашої установки. Що ж до того, що ми маємо більше тенденцій на позадництво, за це говорить уся історія нашої нації.\nЦе ж клясична країна гаркун-задунайства, просвітянства, культурного епігонізму. Це – клясична країна рабської психології. Не дарма саме вона й породила антитезу до психологічної Европи: цю «ідеальну» просвіту. Коли тов. Сталін говорить, що розвиток національної культури залежить від самої нації, яка думає творити цю культуру, то наші епігони розуміють це так:\n– «Приїдітє і володєйтє нами».\nВід Котляревського, Гулака, Метлинського через «братчиків» до нашого часу включно, українська інтелігенція, за винятком кількох бунтарів, страждала і страждає на культурне позадництво. Без російського диригента наш культурник не мислить себе. Він здібний тільки повторювати зади, мавпувати. Він ніяк не може втямити, що нація тільки тоді зможе культурно виявити себе, коли найде їй одній властивий шлях розвитку. Він ніяк не може втямити, бо він боїться – дерзать!\nХіба наші сьогоднішні розмови про масове мистецтво не є ознакою позадництва? Хіба нам і досі не доводиться витягувати ганебну постать Гаркуна і ставити його поруч із Европою, хоч би і для контрасту? Може й це, скажете, лірика? Може й це «манівці personalia?»\nТов. Дорошкевич вагається, що краще: просвітянство чи естетичне міщанство. Ми не вагаємось і кажемо: пара п’ятак. Міщанство – завжди міщанство і завжди йому одна ціна.\nАле коли ми візьмемо конкретні постаті з нашого минулого, які захоплювались естетизмом, то й Євшан, і молодий Семенко, і Вороний є для нас не тільки представники певних соціяльних груп, але і трагічні моменти в історії нашої літератури. Коли взяти ті умови, в яких росла й розвивалась хохландія, коли взяти на увагу ту атмосферу жахливого позадництва, в якій жив той же поет Вороний, то нема нічого дивного, що наші естети впадали в крайність.\nХіба це знамените l’art pour l’art не проробило з часів Оріосто певної еволюції? Хіба античний пароль – «краса» з означенням клясових сил не шукав іншої гармонії, де б звучали громадські мотиви? Хіба той же Пушкін (знову звертаємось до «російської революційної літератури») не був тому яскравим прикладом? Хіба за «Русланом і Людмілою», цим «Orlando furioso», ми не бачимо ще Пушкіна-громадянина?\nАле Пушкін жив у нормальній атмосфері культурного будівництва, а Кобилянська, припустім, – за великою китайською стіною, серед дикунів та епігонів. Чи могла ж вона, можливо пересічний талант, поставивши перед собою велике завдання, вийти переможцем?\nУкраїнський естетизм, як каже тов. Дорошкевич, «становив найповерховішу з громадського боку, найменш впливову плівку нашої літератури». Але чи значить це, що він був антигромадським явищем?\nКоли формула: «мистецтво для мистецтва» є ознакою розкладу мистецтва, а також суспільства, то треба сказати, що в часи нашого українського естетизму наше національне мистецтво й наше національне суспільство тільки но становилось на ноги. Але, не припускаючи навіть цієї засади, ми, закликаючи до прийняття психологічного заходу в той же час надаємо представникам нашої модерністсько-етичної Европи велике громадське значіння. Бо ми виходимо не з сахаринно-народницьких засад, які затримують національний розвиток, а з глибокого розуміння національної проблеми.\nУкраїнське мистецтво мусить найти найвищі естетичні цінності. І на цьому шляху Вороні й Євшани були явищем громадського значіння. Для нас славетний «мужик» Франко, який вважає Фльобера за дурня, менш дорогий, ніж (да не буде це personalia!) естет Семенко, ця трагічна постать на тлі нашої позадницької дійсности.\nЩо ж до ідеального революціонера-громадянина, то більшого за Панька Куліша не знайти. Здається, тільки він один маячить світлою плямою з темного українського минулого. Тільки його можна вважати за справжнього європейця, за ту людину, яка наблизилась до типу західнього інтелігента. І ми зовсім не розуміємо, чому тов. Дорошкевич уважає його за представника «чорної Европи», на наш погляд, це саме й є Европа червона. Бож під «червоним» ми розуміємо не що інше, як символ боротьби.\nКуліш був по суті ідеологом сильного «третього стану», і коли б він не стикнувся з мертвою стіною культурного епігонізму тодішньої української інтелігенції, ми б, безперечно, в часи горожанської війни не мали б таких вождів, які завжди плентались у хвості маси. Як у свій час національні війни були революційним, червоним явищем в історії людськости, так і Куліш для нашої країни був прогресивною, червоною Европою.\nАле чи значить це, що ми радимо брати за ідеал Кобилянську чи то Куліша? Хто так подумає, буде наївною людиною. Ми тільки хочемо подивитись правді в очі.\nЦі люди стояли на правдивому шляху, але, стикнувшись із рідним позадництвом, залишились трагічними постатями, повними протиріч і помилок. Що ж до їхньої ідеології, то ясно – вона була буржуазна, цебто в даний момент відстала, контрреволюційна й нам не потрібна.\n– Але почекайте, – зупиняє нас Дорошкевич:\n«Ставити тепер нашому письменникові такі абстрактно-европейські вимоги – вибачте, але це значить не дооцінювати соціяльно-побутових можливостей і вимог нашої доби. Наш письменник, що виходить із бідняцького й середняцького села та інколи з міста, не кінчає клясичної гімназії, не знайомиться з курсом історико-філологічного факультету в університеті св. Володимира».\nХай пробачить нам наш шановний опонент, але в цій тираді ми відчуваємо, по-перше – барський тон інтелігента-народника, а по-друге – вбачаємо тут саме це «недооцінювання соціяльно-побутових можливостей нашої доби». Перш за все, які вимоги нашої доби? – Перед нами, як перед молодою клясою, і перед нами, як перед молодою нацією, ця доба ставить таке завдання: утворити за всяку ціну нове і справжнє мистецтво. По-друге, які ж її соціяльно-побутові можливості? Дійсно, соціяльно-побутові можливості того письменника, що про нього говорить тов. Дорошкевич, тотожні відповідним можливостям якогось дикуна.\nАле чи буде це письменник? От у чому сіль питання!\nНа наш погляд, звичайно, ні!.. Коли ми маємо на увазі не писаря, а таки ж письменника. Що ж до справжнього художника слова, то він може навіть і не сторожувати в університеті св. Володимира (Горький, припустім, теж не сторожував), але він повинен зрозуміти цю абстрактну Европу.\nМи вже спиралися на Маркса, який казав, що «певні періоди розквіту мистецтва ніяк не відповідають загальному розвиткові суспільства». Могли б ще раз цитувати його, але, гадаємо, досить! Де ж тут неясність, коли ми кажемо: кожна кляса, в тому числі і пролетаріят, творить своє мистецтво через свою більш-менш талановиту молодь і ніяк не всім загалом. Невже не ясно, що ця молодь може в культурі стояти вище від своєї кляси на сто, на тисячу і т. д. голів?\nНаші соціяльно-побутові можливості воістину низької марки. Але це зовсім не значить, що ми мусимо втішатись тим примітивним напівдикунським письменством, яке дає нам наш новий «різночинець». Провінціял Вергілій не вчився таки в клясичній гімназії св. Володимира, і все таки… і все таки він був Вергілієм. Златовратський і Успенський не тому не дали творів, рівних тургенєвським, що були «різночинцями», а головним чином, тому, що тоді російська буржуазно-поміщицька література пішла на спад… і тому (вертаємось до раніш сказаного), що та соціяльна група, яку вони представляли, цебто міщанство й селянство, ніколи не візьмуть на себе історичної місії, тому що, знову повторюємо, для цієї прослойки мистецтво носить вузькоутилітарне значіння. Це «різночинці» в масі, як правило.\nЩо ж до окремих постатей, які намагались репрезентувати «третій стан», то «неістовому Віссаріону», наприклад, типовому «різночинцеві», ніщо не пошкодило стати найбільшим російським критиком, на десять голів вищим за критиків дворян. Навіть із тим же «різночинцем» Достоєвським щось не ладно в нашого опонента: його, Достоєвського, «чернетки-оригінали» в світовій літературі займають більш поважне місце, ніж «француз» – Тургенев. Так ми думаємо, Дорошкевич – навпаки.\nВзагалі, треба сказати, що аналогія: «різночинець» – селянин-робітник «трохи й навіть більше, як трохи», невдала. Цим не можна доказати, певніш виправдати сучасних златовратських у мініятюрі.\nХай ще раз пробачить нам тов. Дорошкевич, але в таких спробах ми відчуваємо запах чарівного яблучка з «п’ятнишком» з кошика хоч і прекрасної, але далекої і неможливої «Лізи Калітиної». Конкретніш: все це аксесуари з народницької скриньки, і ведуть вони свою родословну від тієї ж культурної української інтелігенції, яка весь час стежить за диригентською паличкою російського «діда-шестидесятника».\nЖиття ускладняється. Треба шукати інших паралелів, порівнянь, аналогій. Справа в тому, що ми не підемо на альянс із грінченківщиною. Ми, як і пролетаріят, ведемо свою родословну від Куліша, від великого «третього стану». З потенціяльним буржуа ми нічого не маємо спільного. Вузькоутилітарний сахарин ми виробляти не будемо.\nТов. Дорошкевич не виправдав безграмотність нашого письменника, бо він грубо підійшов до системи надбудов. В мистецтві не завжди така послідовність: дворянин-різночинець – селянин-робіткик. Буває і так: дворянин, а потім селянин Шевченко. Де ж подівся Винниченко? Очевидно, в еміграції.\nТов. Дорошкевич, виправдовуючи безграмотність нашого письменника, який не здібний розібратися в психологічній Европі, тим самим і своїм великим авторитетом пропагує так званий масовізм. Оскільки ж ця «червона» халтура виходить під натиском ідеології зі столипінського отруба, ми зі спокійною совістю беремо цитату з Тугенгольда:\n«Декаданс – то є всезростаюча перепродукція мистців: колосальні виставки, ринки картин, де справжні твори мистецтва губляться в цілому морі бур’яну, незлічимий натовп наслідувачів, цих верескливих поросят, які з ненажерством накидаються на кожного більшого мистця, заялозюють і призводять до абсурду кожну велику ідею, нарешті, декаданс є повним розривом між народом і мистецькою культурою, між публікою і мистцями. Але всі ці симптоми свідчать не так про занепад мистецтва, як про смерки нашої культури».\nВсі ці ознаки ми бачимо й тепер у себе. Декаданс дійшов своєї кульмінації. Ми б’ємо тривогу й заявляємо:\n– Та кляса, що дала геніяльних теоретиків і практиків революції, не може не дати в скорому часі і своїх більш-менш талановитих мистців. Вергілій прийде… можливо й тепер із провінції, можливо й тепер не один. Він не був навіть за сторожа в університеті св. Володимира, але він (коли це вже буде дійсно він!) одкриє нову сторінку в історії світового мистецтва. З його приходом буде нанесено страшний, смертельний удар культурному епігонізмові.\nФу, чорт! Пробачте: і тут лірика. Так от останнє питання.\nПодається за виданням: Микола Хвильовий. Твори в п’ятьох томах. – Нью-Йорк: Слово, Смолоскип, 1983 р., т. 4, с. 175 – 183.\nМикола Хвильовий – Культурний епігонізм


Вінницьких діточок вчили плести кольчуги та робити свищики з глини\nВінницьких діточок вчили плести кольч...\nСаме так відзначили у закладі 100-літній ювілей майстрині Марії Примаченко. Дітлахів ознайомили із творчим надбанням пані Марії, а також – показали чим були з давніх давен гаразді наші вінничани. Гончар, керівник гуртка художньої кераміки Василь Рижий з Ладижину, Вінницької області, який приїхав провести майстер-клас спеціально для вінничан, розповідає: дітки ліплять прості фігурки – свищики та дзвіночки.\n- Я сам добуваю матеріал, знаходжу родовища глини і з цим працюю, - каже Василь Рижий. – Треба просто підібрати гарну гончарну глину. Вона має бути пластичною. Такої багато глини, вона на поверхні землі знаходиться. А от гончарну – треба викопувати з глибини. Є такі місця – яри, кар’єри, де її легко видобувати.\nПоряд із гончарами майстри навчають плести з бісеру, робити солом’яні іграшки, плести кольчуги та робити ладанки за старослов’янськими обрядами. Подібна бієнале у вінницькому Краєзнавчому музеї проводиться вперше.\n03 червня 2009 - 02:59


ФК «Нива» Тернопіль - Новини: «Нива» (Тернопіль) - «Волинь» (Луцьк) - 0:1\n«Нива» (Тернопіль) - «Волинь» (Луцьк) - 0:1\nСьогодні, 25 березня, тернопільська «Нива» проводить свій другий спаринг на четвертому навчально-тренувальному зборі в Криму. На сімферопольському стадіоні «Фіолент» наші земляки зустрічаються з командою Прем'єр-ліги — луцькою «Волинню».\nСтартові склади команди\n«Нива»: Мазур — Лазорик, Ільків, Яневич, Романюк — Басараб, Г. Баранець, Кікоть, Швець, Мельник — Товкацький.\n«Волинь»: Старцев, Сімінін, Масло, Ілієв, Задерецьий, Скоба, Ізворану, Пилипчук, Бабир, Бікфалві, Савич.\nУ Сімферополі чудова весняна погода — температура повітря +10°C.\nНа полі рівна гра. Здебільшого м’яч перебуває в центрі поля, і лише зрідка він доходить до воротарів команд. При цьому до небезпечних моментів справа не доходить.\nТернополянини Андрій Кікоть вискочив віч-на-віч з Максимом Старцевим. Кіпер "Волині" відбив м'яча перед собою. На добиванні першим був нападник "Ниви" Василь Товкацький, але його удар головою пройшов вище поперечини.\nМельник здійснив рейд правим краєм атаки та зробив гострий простріл на Ігоря Швеця. В останній момент з ноги тернопільського півзахисника оборонець «Волині» зняв м’яча, вибивши на аут.\nАндрій Кікоть завдав потужного удару по центру метрів з 25-ти. Воротар «Волині» Старцев виявився на місці, «мертво» зафіксувавши м'яча в руках.\nОборонець «Ниви» Романюк отримав жовту картку за гру рукою.\nРоманюк, вийшовши віч-на-віч з кіпером «Волині», завдавав удару, однак в останній момент під м’яч постелився оборонець лучан і шкіряний від його ноги пішов на кутовий.\nПісля подачі кутового Кікотем, мяч оборонці "Волині" винесли, але зробили це невпевнено. Той ліг на ногу Швецю, але його удар пройшов вище воріт.\nГ. Баранець розрізною передачею знайшов Романюка. Той вдруге вийшов один на побачення з кіпером лучан. Однак і цього разу став підлаштовувати мяча під праву ногу і час було втрачено. Оборонець вибив у підкаті на кутовий.\nГостру флангову атаку провели гравці "Волині". Передачу з правого флангу замикав ударом головою нападник лучан, однак пробив вище воріт...\nГравці «Волині» отримали право на подачу кутового. Навіс виявився невдалим. «Нива» провела швидку контратаку: три гравці викотилися на одного захисника. Товкацький віддав передачу Швецю, той — Кікотю. Останній не зміг як слід приборкати мяча і гольовий момент було втрачено...\nЗаміна голкіпера у «Волині»: замість Максима Старцева виходить Віталій Неділько.\nКікоть з Баранцем розіграли «спартаківську» стінку і вивели віч-на-вііч з воротарем Товкацького. На жаль, боковий суддя зафіксував положення поза грою.\nНебезпечний фланговий простріл організували гравці «Волині». Руслан Мазур вчасно покинув ворота і перехопив подачу.\nОборонці «Ниви» дали потужно пробити правому півзахиснику «Волині». М'яч просвистів над поперечиною.\nУ складі «Ниви» заміна: замість Яневича на полі з’являється Білий.\nКікоть навішує зі штрафного, Лазорик виграє повітря і пробиває головою — м’яч проходить в лічених сантиметрах над поперечкою.\nАндрій Кікоть вкотре зробив хорошу флангову передачу. Цього разу м`яч знайшов голову капітана Миколи Лазорика, однак на шляху мяча до воріт став оборонець.\n«Волинь» виконує небезпечний стандарт — перший на м’ячі Лазорик. Вибиває головою подалі від воріт.\nІгор Швець під гострим кутом сам викотився на кіпера гостей, але удар у лівого півзахисника відверто не вдався.\nВолиняни небезпечно пробили з місця правого крайнього. М’яч пройшов трішки вище поперечини.\nІльків завдав потужного пострілу зі штрафного метрів з 25-ти. М'яч рикошетом від стійки пішов на кутовий.\nІгор Швець завдав удару з 17 метрів - м'яч пройшов поруч зі стійкою воріт.\nІльків помиляється у центрі оборони. Нападник «Волині», вийшовши віч-на-віч, влучає у стійку. На добиванні лучанин ціляв у порожні ворота, однак, дивом, постелившись, капітан «Ниви» Микола Лазорик ліквідовує небезпеку.\nДуже небезпечний момент знову створили гравці «Волині». Оборонці дозволили пробити метрів з 16-ти по центру воріт. М'яч просвистів над поперечиною.\nВасиль Товкацький зряче намагався перекинути м'яча через кіпера «Волині», котрий вийшов далеко від воріт. На жаль, м'яч у рамку не потрапив, а пройшов повз ворота.\nГригорія Баранця заміняє Гребинський.\nВасиль Товкацький робив навісну передачу, але так сталося, що ледь не закинув м'яча за комірець кіперу «Волині». Той з надзусиллями перевів на кутовий...\nУ «Ниві» замість Василя Товкацького на поле виходить Олександр Лакуста.\nНебезпечний штрафний «Волині» — повз ворота.\nЩе один потужно виконаний штрафний лучан прийняв на себе Микола Лазорик.\nРуслан Мазур читає епізод, «намертво» фіксуючи м'яч в руках після небезпечного флангового прострілу гравців «Волині». У боротьбі з Лакустою, оборонець лучан розбиває гголову.\nПодвійна заміна у складі «Ниви»: Романюк — Лівіцький, Швець — Данищук.\nЗнову прочитав гру Руслан Мазур, зафіксувавши м'яча в руках після небезпечного прострілу з правого краю атаки.\n«Волинь» відзначилася ударом зі штрафного з місця правого краю (0:1)...\nДо основного часу матчу арбітр додає чотири хвилини.\nНасамкінець, Ільків з лівого краю виконує штрафний — вище воріт.\nIhor333\t25 March 2013, 17:57\nзагалом команда обнадіює))\nfalin 18\t25 March 2013, 17:58\nNyva Ternopil яка реалізованість)) може ти мав на увазі реалізація\nFCNT\t25 March 2013, 17:59\nграємо з одним форвардом. був би ще один повноцінний що буде в парі з товкацьким грати -мож і результативність інша була б.\nVitaha\t25 March 2013, 17:59\nCхоже, грає є, значить результат буде, а товарняк він і в Африці товарняк, тим більше, пропустили, коли вже почали виходити на поле резервісти.\nNyva Ternopil\t25 March 2013, 17:59\nfalin 18 мав на увазі шо моментів багато а голів немає, але як на такий спаринг із командою із премєр ліги то непоганий матч провели\nGori4\t25 March 2013, 18:00\nвсе добре! Команд наігрується! з 6 квітня все буде супер! Тіки Нива! Тіки Тернопіль!\nVitaha\t25 March 2013, 18:02\nFCNT, доречі, БАТЕ вже подало заявку і там ніякого українця, який був на перегляді і про якого говорив Ява, що він в нас на "олівці" там немає. Може, вдасться зачепити..\nNyva Ternopil\t25 March 2013, 18:03\nхто знає зким має бути останій третій спаринг?\nNyva Ternopil\t25 March 2013, 18:05\nVitaha- Бате виступає в лізі чемпіонів, також дивно шоб якийсь пацан із України невідомий за них грав\nFCNT\t25 March 2013, 18:05\nVitaha 25.03.2013 18:02\nукраїнець в Бате? трошка смішно виглядає. це ж не хокей. який є спортом номер1 в сябрів.\nтам грошей великих немає у футболі.\nвон семенюк сашка теж був на перегляді в бєлшині - зара вернувся в буковину.\nпобачимо, як і що буде при поверненні команди додому.\nнадіюсь, ще одного класного форварда ми все-таки підпишемо.


Лікування випадіння волосся в жінок: ефективні методи\nГоловна\tЗдоров'я\tЛікування випадіння волосся в жінок: ефективні методи\n06/02/2021 120 Переглядів\nПерш ніж лікар-трихолог визначить схему лікування, пацієнта повинна пройти ретельну діагностику з метою визначення причини облисіння.\nАлопецію можуть спровокувати десятки факторів. Тому, окрім консультації з трихологом, вам можуть бути запропоновані відвідування терапевта, гінеколога, ендокринолога. Останні допоможе скорегувати гормональні порушення, на фоні яких облисіння часто минає самостійно.\nЯкщо причини випадіння через хронічні захворювання шлунково-кишкового тракту і незбалансоване харчування, то потрібно лікування в гастроентеролога.\nВ процесі встановлення причини й подальшого лікування жінці потрібно пройти комп’ютерну діагностику волосся у трихолога. Лікар визначить ступінь алопеції, спрогнозує її прогресивний розвиток. Якщо вивчення шкіри голови покажу проблему з себореєю, то її лікування також дозволить вирішити проблему з випадінням волосся.\nЯкі аналізи потрібно здати:\nТести на паразитів.\nАналізи на жіночі статеві гормони.\nСпектральний аналіз волосся на токсини.\nМедичні способи лікування алопеції\nЛікування гніздової алопеції\nТерапія передбачає прийом вітамінних комплексів і спеціалізованих БАДів для волосся, шкіри. Вони переважно розроблені на основі цинку, біотину. Якщо аналізи показують дефіцит заліза, то приймаються залізовмісні капсули й сиропи. Також трихологи додаткового призначають прийом нікотинової та фолієвої кислот, застосування спеціальних лікувальних шампунів для стимуляції шкіри голови. Щоденно слід виконувати самостійно масаж апоневрозу.\nЕфективними будуть такі методи фізіотерапії:\nЛікування себорейного облисіння\nГоловне завдання – позбутися себореї, а саме паразитів, які її провокують. Лікування спрямоване на стимуляцію імунітету, обов’язково роблять аналіз на дисбактеріоз кишечнику. У 90% випадків при себорейному облисінні підтверджують дисбактеріоз. Для зовнішнього застосування трихолог підбирає комплекс засобів від себореї.\nЛікування андрогенної та вродженої алопеції\nЦі типи облисіння незворотні, повернути втрачене волосся вже не вдасться. Але можна зберегти решту. Перший етап лікування – повністю зупинити процес облисіння. Передбачається прийом гормональних препаратів, лазерна терапія, сироватки для зовнішнього застосування. Коли волосся перестане випадати, вирішити естетичну проблему можна лише пересадкою.\nЛікування симптоматичної алопеції\nОскільки облисіння є лише супутнім симптомом, то лікувати слід основний діагноз. Після повного одужання протягом 3-6 місяців відновлюється й первинна інтенсивність росту волосся. На місці втрачених відростають нові.\nЯкщо облисіння є супутником захворювання не внутрішніх органів, а шкіри (псоріаз), то пацієнтам виписують антигістамінні препарати, а також глюкокортикоїди.\nМеханічні пошкодження шкірних покривів від опіків, ударів, травм передбачають лікування самої шкіри. Аби зменшити рубці, застосовується лазерне шліфування. Проте на місці травмованої шкіри волосся рости вже не буде. Тому потрібно робити пересадку або салонне нарощування волосся.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Види алопеції у жінок\nНародна українська легенда про лілії\nЦікавий віршик про зайчика і котика для дітей


Фото Клюмба » Екоквартал в Стокгольмі\nЕкоквартал в Стокгольмі\nCategory: Мандрівки — admin @ 10:41\nІдея побудувати екоквартал на місці занедбаної промзони виникла завдяки заявці на проведення Олімпійських Ігор 2004 року. За результатами голосування Швеція поступилася Греції, але найсерйозніші наміри втілити проект в життя залишилися. Приземкуваті, футуристичні будинки із збільшеною площею скління, ширяють над очеретом пішохідні доріжки, водні канали і витончені мости, зелень, відсутність трафіку і сонячні батареї на дахах – автори екоквартала Hammarby Sjöstad створили справді видатний зразок гуманістичного хай- тека в архітектурі.\nФотографії і текст Станіслава Казнова\nБагато будинків на Hammarby Sjöstad примикають до води. З вікон відкривається приголомшливий вид на озеро:\nІдеологи проекту поставили собі завдання: жителі екоквартала Hammarby Sjöstad повинні споживати вдвічі менше водних і енергетичних ресурсів, ніж середній стокгольмец, який, втім, і так споживає менше нікуди – Швеція одна з найбільш « зелених» націй в Європі.\nВсі мешканці Hammarby Sjöstad є частиною екосистеми Hammarby model, назва якої стало прозивним. Дерев’яне покриття набережної просто шикарно, хоча і трохи ковзало по ранку:\nГоловна визначна пам’ятка району – химерна дерев’яна споруда Observatorium, проект шведської художниці Ганілли Бандолін (Gunilla Bandolin):\nЗайшовши всередину я побачив досить дивну обсерваторію… У «Обсерваторії» безліч призначень – це місце для побачень, зустрічей, пікніків, вечірок, яким сприяє заспокійливий вид на водну гладь.\nЯк же приємно прогулятися у вихідний день вздовж озера вийшовши прямо зі свого будинку… Комиші і трава не вирубують.\nЕкомодель Hammarby Sjöstad вимагає від жителів високої самоорганізації. У пральню треба записуватися заздалегідь, більшість домашнього начиння зберігається в спеціальних загальних приміщеннях, а на табличках біля кожного під’їзду відзначається, скільки чоловік у цьому місяці викинули сміття не в той приймач.\nКомунальна система Hammarby переробляє все сміття, яке мешканці скидають у спеціальні пневмоприймачі у своїх під’їздах. Залишки їжі викидають у спеціальних пакетах з кукурудзяного крохмалю. Потім все це перероблять на біопаливо: сміття спалюється для одержання електроенергії та опалення району. Вода очищається для повторного циклу. А на дахах будинків встановлені сонячні батареї.\nЗауважте, що на будинках нету кондиціонерів. У Стокгольмі, як з’ясувалося, діє система централізованого… охолодження. Вона вважається однією з найбільших у світі за розмірами, її протяжність сягає семи мільйонів квадратних метрів. Загалом, принцип аналогічний системи централізованого опалення. Тільки по трубах подається не тепло, а холод. Система кондиціонування працює за рахунок природного охолодження морськими водами. А коли температура морської води занадто висока, її охолоджують за допомогою теплових насосів ТЕЦ.\nТепер, головне не падати! Читаємо повільно і насолоджуємося… Модернізація по- шведськи: оливкова кісточка. Додавати в вугілля такий інгредієнт придумала директор станції Ева Катрін Линдеман ще в 80 -х роках ХХ століття. Подрібнені оливкові кісточки перемішуються з вапняком (він потрібен для уловлювання сірки) і вугіллям. Потім все це у вигляді пасти подається в котли. В результаті покращується горіння палива і знижуються викиди СО2. Усвідомили ?\nДворові простору незрівнянні…\nБудинки будують так, щоб усім вистачало сонця. Обмеження по поверховості: у води – не вище п’яти поверхів, на центральних вулицях – до семи. На дахах будинків розташовані сонячні панелі – завдяки одержуваної таким чином енергії підігрівають воду. Панелі на одній будівлі задовольняють його піврічну потребу в гарячій воді. Крім того, для виробництва енергії застосовуються продукти біогазу – станції розташовані навколо міста. А тепло, вироблене з відходів, в циклі теплопостачання використовується повторно. Енергоефективність в наявності: якщо 15 років тому район споживав 200 кВт/годин на рік на квадратний метр, то тепер – лише 50 (включаючи і тепло, і електроенергію).\nГарний канал в самому центрі району, за яким постійно плавають качки, акумулює дощову воду з довколишніх будинків і садів. Вода проходить через кілька водойм, де осідає можливий осад, а потім потрапляє в озеро:\nУ Hammarby Sjöstad зараз живе більше 25 тисяч чоловік. Тут є магазини, школи, церква, будинок культури з театром, бібліотека, будинок престарілих, спеціальні квартири для студентів, інвалідів. 60 відсотків житла продано, решта здаються в оренду. Площа квартири ( дві спальні, вітальня, кухня) варіюється від 40 до 120 кв. м, в середньому – 75. Тут селяться звичайні люди, яким подобається жити в комфортній і радує око середовищі.\nНа вулицях Hammarby Sjöstad НЕ зіткнешся з пробками, мінімум машин і біля будинків – автомобілі ставлять в підземні гаражі. Крім того, тут добре розвинений громадський транспорт – по трамваям і автобусам можна звіряти годинник, по каналах курсують безкоштовні пороми. Загалом, вийшов свого роду місто в місті. Середній вік жителів – 35 років.\nА ось і качки:\nДивлячись на таке благоустрій хочеться плакати сльозами щастя…\nТут впроваджена вакуумна система збору сміття. За вакуумних трубах сміття зі швидкістю 70 км/год. летить вниз і збирається в єдиному центральному підземному сховищі. Відходи складуються в контейнери під землею і вивозяться на спеціальних вантажівках. Так що побачити сміттєвози в Стокгольмі – велика рідкість, вони не об’їжджають двори і квартали, а найкоротшим шляхом прямують до місця утилізації.\nЯкщо відходи не піддаються переробці, їх спалюють на теплоелектростанціях. Тільки до ТЕЦ « Хогдален» щодня під’їжджають 200 вантажівок. У рік тут спалюється півмільйона тонн побутового сміття, за рахунок чого проводиться 1700 млн кВт/год. тепла і 450 млн кВт / год електрики.\nПоки чекав паром милувався навколишнього тишею і гладдю…\nПором як мені здалося безкоштовний. У всякому разі нічого натякають на квитки я не виявив.\nОдна проміжна зупинка – і я на іншій стороні…\nВідчуття фантасмагорії не покидає і тут…\nГодівниця для птахів:\nОсь така от модернізація та інновації по- шведськи. Своя власна стабільність.


Враження від подорожей: Улянівка. Залізнична станція у Васильківці\nУлянівка. Залізнична станція у Васильківці\nЗалізничні станції і розташовані біля них пристанційні селища мають свою залізничну історію з динамікою розвитку, датою будівництва, виникненням топоніма. Але добути історичні факти про відкриття сталевої колії, зведення двірців і депо, реконструкцію залізничних вузлів найчастіше неможливо. Ні працівники сталевої магістралі, ні працівники освіти місцевих шкіл або училищ майже нічого не можуть розповісти про рідне підприємство і поселення, яке засноване з появою залізниці. Сьогодні лише в столиці і великих містах є музеї залізничного транспорту й рухливого складу, в регіонах сховища залізничної історії не пережили лихоліття економічних змін і здебільшого закриті.\nУлянівка — проміжна залізнична станція Дніпровської дирекції Придніпровської залізниці.\nЗалізнична станція Улянівка. Дніпропетровська обл.\nСтанція розташована на лінії Синельникове II — Чаплине в селищі Васильківка Дніпропетровської області.\nДо станції Чаплине відстань 17 кілометрів, до станції Письменна — 20 кілометрів.\nСтанція Улянівка. Вигляд в сторону станції Чаплине на схід\nНа станції є 4 залізничні колії і 2 берегові платформи.\nСтанція Улянівка. Виглядв сторону станції Письменна на захід\nБерегова платформа. Приміський поїзд Дніпро-Чаплине\nДо хлібоприймального підприємства і тягової підстанції ведуть під’їзні колії.\nСтанція Улянівка. Водогінні вежі\nУ двоповерховій будівлі залізничного вокзалу розміщуються клас технічного навчання, зал очікування, товарно-квиткова каса, приміщення чергового станції. Нерентабельні магазин і буфет закриті.\nСтанція Улянівка. Пасажирська зала\nУ пасажирській залі художньо оформлені розклад поїздів, схема руху електричок Придніпровської залізниці, правила безпеки під час перевезення пасажирів. Не завадило б додати історичні станційні відомості. Іноді на вокзалах зустрічається історична довідка, і пасажири в очікуванні поїзда знайомляться з корисним матеріалом.\nБіля вокзалу є пасажирський павільйон з лавочками, дуже зручний для очікування поїзда в гарну погоду.\nУ розкладі станції значаться приміські поїзди Дніпро-Межова, Синельникове I-Чаплине, Дніпро-Чаплине. У день мого приїзду електрички йшли точно за розкладом.\nСтанція Улянівка. Приміський поїзд Чаплине-Дніпро\nСтанція Улянівка. Приміський поїзд Дніпро-Чаплине\nУ штатному режимі станція працює з 1884 року, коли була запущена в експлуатацію Катерининська залізниця. Збереглися спогади, що жителі Васильківки не хотіли будівництва станції на території селища, вважаючи «чавунку» бісівським проявом. Станцію відкрили в 3-х кілометрах від Васильківки, а селище задовольняється пасажирською платформою.\nЗа однією з версій, станція названа в честь Дмитра Ульянова, брата В. І. Леніна. Російський революціонер в 1905 році 16 днів разом з дружиною жив на станції Чаплине, про що свідчила пам’ятна дошка на будівлі вокзалу.\nСтанція Улянівка. Стара залізнична будівля\nВ кінці XIX століття виникло і пристанційне селище. У 1890-х роках в період залізничного буму були побудовані 2 двоповерхових житлових будинки з червоної цегли. Ризаліти, карниз і кути будівель оформлені кам’яним орнаментом.\nСтанція Улянівка. Житлові будинки для залізничників\nЗа 130 років будівля кардинально не змінилася, якщо не брати до уваги пластикові рами, супутникові антени і кондиціонери на стінах. Опалення в будинках пічне, всі вигоди — у дворі. Такі ж будинки для працівників Катерининської сталевої магістралі збереглися в Чаплине, Просяній, Демурине, Авдіївці.\nСтанція Улянівка. Вул. Гаркуші. Житлові будинки для залізничників\nУлянівська школа знаходиться поруч зі станцією, будівля зведена з природного каменю. Зі слів вчительки, навчальний заклад розміщується в одному з колишніх житлових будинків.\nСтанція Улянівка. Дніпропетровська обл. Улянівська школа\nСтенд на стіні біля самого входу в приміщення вітає фразою «Ласкаво просимо» і інформує про життя школи. Але в розділі «Історія школи» про дату побудови, первісне призначення будівлі нічого не повідомляється. Краєзнавчої кімнати в школі немає. Не виявилося ніяких даних і на сайті школи. Сумно, що історія навчального закладу, в якому навчалися майбутні транспортники і самої станції Улянівка, не досліджена і не освітлена.\nУлянівська школа, Дніпропетровська обл.\nНічого невідомо і про стародавню кам’яну статую на території станції, немає ніякої таблички — що це, звідки і для чого. Будемо вважати, що скіфська баба, що символізує непереможність і безсмертя, встановлена поруч з пасажирською платформою в якості оберега.\nСкіфська баба на території станції Улянівка\nКоординати станціії: 48°12'25"N 36°3'4"E\nАвтор: Trip Impressions на 13:28\nЯрлыки: Васильківка, вокзал, Дніпропетровська область, залізниця, Ульянівка, школа\nМісце: станция Ульяновка, Васильківка, Дніпропетровська область, Украина, 52603


– Що, зраднице? – зустрів Мілю на ганку Петро похитуючись. – Нормальні жінки хлопців мають, а ти мені дівчинку принесла. Аби вас не бачити й не чути, свої речі переніс до літньої кухні. – Він навіть і не глянув на малу, і ніколи на руки не взяв. Здавалось, Любоньки для нього просто не існувало – Intermarium-Новини Міжмор'я\nYou are here: Home / Історії з життя / – Що, зраднице? – зустрів Мілю на ганку Петро похитуючись. – Нормальні жінки хлопців мають, а ти мені дівчинку принесла. Аби вас не бачити й не чути, свої речі переніс до літньої кухні. – Він навіть і не глянув на малу, і ніколи на руки не взяв. Здавалось, Любоньки для нього просто не існувало\n– Що, зраднице? – зустрів Мілю на ганку Петро похитуючись. – Нормальні жінки хлопців мають, а ти мені дівчинку принесла. Аби вас не бачити й не чути, свої речі переніс до літньої кухні. – Він навіть і не глянув на малу, і ніколи на руки не взяв. Здавалось, Любоньки для нього просто не існувало За матеріалами Наш день\nНелюба донька – Перший має бути син, – сказав Петро, коли дружина Міля дізналась, що при надії.\n– Навіть не думай дівку мені привести!\nМіля таки мала дівчинку. Петро, дізнавшись новину, добряче напився. В селі думали – від щастя. Насправді ж Петро заливав злість. Ще маленької не бачив, а вже не любив її.\nІз лікарні Мілю забирали батьки. Вона плакала. Молоденька медсестра думала – від радості. Насправді ж – від чоловікової впертості.\n– Що, зраднице? – зустрів Мілю на ганку Петро похитуючись. – Нормальні жінки хлопців мають, а ти…\nЛюба недолюблювала батька. Навіть, коли він проходив повз неї, душею відчувала його холод і нелюбов.\nКоли Антон почав ходити, Люба мала пантрувати брата.\n– Якщо будеш в усьому потакати й годити Петрові, він тобі на голову сяде, – не вгавала матір. – Він уже грiх за Любу має. Хто таке видів, щоб батько рідну дитину так не любив? Ось Каленики вдочерили малу після того, як не стало сестри. Дбають про неї. Вона Каленичиху матір’ю називає, а Каленика – батьком. А твій…\nЗдавалося, від батька передалася Антонові нелюбов до сестри. Усі свої провини брат перекладав на Любу. Скаржився на неї заради того, аби батьки вчергове висваpили сестру.\nМикита, наречений, втішав обраницю. А їй було образливо. Й незручно перед Микитою та його батьками.\nДо села Люба з чоловіком навідувалась радше заради бабці. Коли ж старенької не стало, відчула: її тут ніхто не чекає. Мати з батьком переймалися тільки Антоном. Розпещений син одружуватися не поспішав. Та й дівчата від Антона швидко тікали: не витримували його характеру і зарозумілості. В Антонових друзях були лише непутящі. До роботи парубок не надавався. І потреби не було. Батьки щедро спонсорували його «кишенькові витрати».\n…Антон не хвилювався за материне здоров’я, коли та відчула себе зле. Лиш нарікав, що викидає багато грошей. Що матір тепер не може йому догоджати.\nЛюба навідувала Мілю в палаті. Якось запитала, чи приїжджав Антон.\nМіля мовчала. Бо що мала відповісти? Що все життя годила й потакала чоловікові, а потім – синові? Бoялася, аби її любов до доньки не відштoвхнула Петра? Хоча він, перемовлялися сільські молодиці, потай бігав до Зойки-зоотехнічки. Міля чоловіка на зраді не застукала. Але зауважила, яким нахабним поглядом дивилася на неї Зойка. І співчутливо – односельці. Що Антон, коли занeдужала й не мала дати грошей на чергову примху, мало руки на неї не пiдняв? Що розуміє: ні чоловікові, ні синові, вона, хвoра, не потрібна? Що не може попросити пробачення у неї, в Люби? Сама не знає, звідки така впертість. Що довгими безсоними ночами вимолює в Бога не прощення і здоров’я, а кінця цього життя?\nІз першими зазимками не стало Мілі. Після відправи до Люби підійшов брат:\n– Твоя сестра нічого не мусить, – мовив у відповідь Микита. – До цього часу ти її у гості не запрошував.\nПетро до доньки ні на відправи, ні після не підійшов. Наче Люби й не було.\n…Петро посковзнувся на сходах біля ганку під час першого заморозку. Повернувся з лікаpні в холодну порожню хату. Син жодного разу не провідав батька. Зате не забув прийти у «пенсійний» день.\n– Антоне, хіба ти не знав, де я був?\nЧитайте також: Обожнюю капусту в будь-якому вигляді: і смажену, і тушковану, і квашену. Але маринована капуста з гірчицею – фаворит. Вона виходить незвичайною, пікантною, солодкуватою, з гірчичним присмаком\nПетро кілька разів прошкутильгав туди-сюди біля будинку. Розбoлілася нога. В животі млоїло від голоду. Ступити на доньчине подвір’я не наважився…


Вже з початку 2021 року ціни на готову молочну продукцію можуть зрости на 2,5-5% залежно від продуктової категорії. Таку думку висловила Ганна Лавренюк, віцепрезидент Асоціації виробників молока. Про це повідомляє пресслужба асоціації, пише agronews.ua.\n«Незважаючи на хорошу ціну на молоко-сировину, прибутковість виробництва молока у жовтні 2020 року найнижча за останні 5 років. Факторів ціла низка. В тому числі цьогорічні аномальні погодні умови: безсніжна зима, суха холодна весна і посуха в серпні, коли наливалася кукурудза — основна кормова культура ВРХ», — розповідає експерт.\n«Отже й ціни на готову молочну продукцію можуть зрости на 2,5−5% залежно від продуктової категорії вже на 1 січня 2021 року. Більше того, в зв’язку з тим, що господарствам не вдалося заготовити достатню кількість грубих кормів, значна частина ферм буде змушена робити вибраковку по продуктивності та зменшувати поголів’я або взагалі виходити з бізнесу. Впродовж всього 2020 року ми вже щомісяця втрачаємо від тисячі до 1,5 тис. корів», — пояснює Лавренюк.\nЗа її словами, погіршує ситуацію недостатня державна підтримка тваринництва: обіцяного у 2017 року 1% аграрного ВВП (це 7−8 млрд грн в розвиток аграрного комплексу щороку) жодного разу не отримали.\n«Навпаки, уряд після першого читання проекту бюджету на 2021 рік скоротив фонд підтримки АПК із розрахованих Мінекономіки та погоджених Аграрним комітетом 8,2 млрд грн до 4,5 млрд грн», — наголошує віцепрезидент АВМ.


Якщо Instagram існував би під час Другої світової: проникливий проект про історію Голокосту - Lifestyle 24\n2 травня 2019, 17:24 Читать новость на русском\nКадр з Instagram-серіалу Eva.stories / Screenshot\nСеріал заснований на реальних подіях. Дівчинка у 1944 році загинула в Освенцимі. Сценарій писали, спираючись на її щоденник. У ньому Єва детально описала своє життя кількох воєнних місяців. Після війни щоденник знайшла мама. Згодом його видали книгою, передає Inspired.\nАби зацікавити молоде покоління історією і пояснити, чому про жахи Голокосту згадують досі, автори проекту – підприємець Маті Кохаві та його дочка Майя – наважились на формат Instagram-серіалу.\nКадри з Eva.stories\nInstagram-сторінку створили 1 травня. Хроніки Голокосту складаються із 70 Stories. Серіал починається із кадрів звичайного життя підлітка в Угорщині. Проте безтурботність обривається із вторгненням нацистів. Родину Єви поселяють у гетто, а потім перевозять у концтабір Аушвіц. Всі події дівчинка фіксує на камеру.\nСеріал три тижні знімали у Львові. До його створення задіяли 400 людей.\nВсього за два дні на акаунт підписались 900 тисяч людей.\nLifeStyleНовини LifeStyleКіноІсторіяНовини культуриInstagram


Toyota продала 10 мільйонів автомобілів Land Cruiser - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nЗа даними Toyota, на 31 серпня 2019 року сукупний обсяг проданих автомобілів серії Land Cruiser склав 10 мільйонів одиниць. Таким чином, автомобіль Land Cruiser став найбільш продаваним автомобілем компанії, історія якого розпочалася 1 серпня 1951 року.\nУ компанії дуже пишаються надійністю Land Cruiser і наводять як приклад екземпляри, які і сьогодні, незважаючи на солідний вік (понад 50 років), продовжують виконувати свої завдання – подивитися на такі машини можна на спеціальному промо-сайті, створеному на честь 10-мільйонного проданого Land Cruiser.\nLand Cruiser вніс величезний внесок в підвищення довіри до бренду Toyota в усьому світі. у майбутньому, щоб продовжувати відповідати і навіть перевершувати очікуванням клієнтів, розробка Land Cruiser буде здійснюватися за умови, що позашляховик буде використовуватися у всіх куточках світу. Для цього компанія Toyota встановить ще більш суворі стандарти якості, щоб створити дійсно унікальний і конкурентний автомобіль.


Оля Гнатюк: Не можна витісняти на поля навіть найжахливіші сторінки минулого | Українська правда _Життя\nОля Гнатюк на Форумі видавців 2015 року отримала гран-прі за свою книжку "Відвага і страх". Дослідження сфокусоване на подіях у Львові часів Другої світової війни та на житті спільнот львів'ян вільних професій українського, польського та єврейського походження.\nНаша бесіда починається зі small talk про перейменування вулиць у Києві — Оля Гнатюк тішиться, що нарешті перейменовано Червоноармійську та Воровського, але шкодує, що таблички подекуди на будинках лишилися зі старими назвами. Звідси випливає перша тема цієї розмови.\n— Контейнери пам'яті — речі, які містять пам'ять, через які ми пригадуємо, за допомогою яких пам'ятаємо, з яких витягаємо пам'ять. У чому для вас міститься пам'ять про, скажімо, українські події часів Другої світової?\n— Таким контейнером пам'яті може бути будь-яка деталь. Для мене особисто — і з цього я починаю книжку — таким контейнером пам'яті є старий Мамин внутрішній паспорт, де написане місце народження: Львів, СРСР, 18 вересня 1939 рік.\nЯ пам'ятаю себе дитиною і як я на це дивилася. Чому я дивлюся на той паспорт? Невже я не знаю Мами чи знимки її не маю, хіба я не пам'ятаю, коли вона народилася? Немає раціонального пояснення, чому я це робила періодично в дитинстві. Чому заглядала туди знову і знову і вдивлялася в першу сторінку як сорока в кістку?\nПаспорт — це дуже простий документ. У ньому все зрозуміло. Водночас, це для мене є початковим пунктом до розповіді про Мамину історію.\nУ цьому є символ: Мама народилася наступного дня після того, як Червона армія перетнула кордон охопленої війною Речі Посполитої. Народилася вона у Львові на Личакові неподалік Кайзервальду, в маленькому будиночку, який її батьки купили зовсім незадовго до того, напередодні війни. Далі з цього паспорта виринає розповідь.\nОля Гнатюк, усі фото Дмитра Ларіна\nЗвичайно, в моїй пам'яті щось відкривається. Те, що колись мені розповіла Мама, але чого вона так і не записала: ані історії бабусі, ані своєї історії. Мама записала свої спогади лише раз: коли я на прохання львів'ян попросила її розповісти про Ярославу Музику.\nТут виринає мій другий контейнер пам'яті: Мамина розповідь про Ярославу Музику, відому львівську художницю, голову Асоціації незалежних українських митців — до війни. Після війни її відштовхнули на маргінеси культурного життя.\nІсторія про Ярославу Музику і те, як вона малювала Мамин портрет — картину "Дівчинка з песиком", постійно виринала при тих чи інших нагодах. У певний момент Мама попросила мене розшукати картину. Це було в 1990-х. Я звернулася до друзів із кола львівських художників. Завдяки Петрові Гуменюку мені вдалося отримати кольорову фотографію цієї картини. Чорно-біла раніше в нас вдома вже була — її подарувала Мамі сама Ярослава Музика.\nІ це теж контейнер пам'яті. Я дивлюся на фотографію та намагаюся зрозуміти, що відбувалося з тією дівчинкою між 18 вересня 1939 року та моментом, коли був написаний той портрет — напередодні примусово-добровільного від'їзду зі Львова 1946 року.\n— Саме ці спогади дали поштовх до написання книжки "Страх і відвага"?\n— За кілька років після Маминої смерті я потрапила в архів Музики у Львівській картинній галереї і знайшла там старі Мамині листи. Це її особисте листування з Ярославою Музикою. Не можу сказати, що в той час я не думала про книжку — в мене вже був проект. Але саме те листування дозволило мені зрозуміти, що відбувалося з Мамою після війни.\nТам знайшла пояснення, чому вона, полька зі Львова, вийшла заміж за українця з Польщі. В момент їхнього шлюбу минуло трохи більше ніж 10 років від війни, і ці спільноти — українці та поляки — були у великому конфлікті, поміж ними лежала травматична пам'ять про війну.\nТакож дуже допоміг іще один контейнер пам'яті — щоденник Ірени Лілль. Він у нашій родині з'явився в середині 1980-х років, після того, як Мама вперше їде за "залізну завісу", аби відвідати Ірену Лілль — єврейку, котру разом з її свекрухою, сестрою та племінниками у Львові переховує моя бабця під час окупації.\nОбкладинка книги Олі Гнатюк "Відвага і страх" (видавництво "Дух і Літера")\nТак у мене з'явилося додаткове джерело. Все це вкладалося переважно в дуже особисту історію, але я розуміла, що хочу писати про інше — не просто особисту історію, а показати ціле середовище творчої інтелігенції, людей вільних професій, взаємини між ними.\nУ тих матеріалах я бачу щось неймовірне. Вони суперечать національним історичним наративам.\n— Це індивідуальна історія, сімейна історія, з якої можна утворити — чи додумати — більшу історію?\n— Я зараз закінчую читати "Мабуть Естер" Каті Петровської. Розумію, що, якби була письменницею, то пішла би цим шляхом, і з мого розділу про Мамині паспорт і портрет вийшла би ціла книжка. Але я не письменниця, а дослідниця.\n— "Канонічна" і "велика" історія та "дрібні" історії — які відношення між ними ви зауважили, працюючи над книжкою?\n— Національні наративи розповідають історію відокремлено, кожен по-своєму.\nНаприклад, єврейський національний наратив — і цьому не можна дивуватися, але потрібно зрозуміти — період від вересня 1939 року до 1941 року замовчує або трактує як маленький вступ до великої розповіді про загибель і жахні речі, що відбуваються у 1941-1942 роках.\nВже у 1943 році фактично немає кого рятувати, єврейської спільноти більше не існує. Тоді прийшла черга на знищення української та польської спільнот.\nСпосіб інтерпретації цілого періоду визначає травма від найгіршого, що могло статися. Є таке явище, як егоїзм власного болю — на рівні психологічному. На ширшому рівні це мартирологія — трактування історії власного народу як винятково стражденної, такої, яку, за висловом Винниченка, не можна читати без брому тощо.\nМені здавалося, що наша історія не є цілком винятковою. Вона жахлива та прекрасна — це залежить від погляду. У ній можна бачити і одне, і друге, і бачити або одне, або друге. Це залежить від того, як дивитися. Ми звикли дивитися винятково в мартирологічному ключі та вживати побільше брому. Тому й не відчуваємо чужого болю.\n— Пам'ятаю розмову з Мартіном Поллаком довкола його документального роману "Мрець у бункері". Думка, що звучить у розмові — про складність поділу на катів і жертв, про буття катом і жертвою водночас. Коли ви говорите про альтернативу мартирології, ідеться про щось таке? Наприклад, український наратив про Другу світову передбачає погляд поза рамками історій героїв і жертв?\n— У потенційному сенсі передбачає. Думаю, цього наразі недостатньо і в інших наративах. Саме відчуття нестачі та дискомфорту, яке я маю, читаючи історії, написані з позицій національних наративів, спонукало мене написати цю книжку.\nА щодо катів і жертв... Можна на них дивитися і як на катів, і як на жертв одночасно, але тоді ми знову не побачимо нічого, крім жахного. Не побачимо яскравих прекрасних сторінок. Не побачимо всіх можливих і неможливих зусиль, які люди докладали, аби ближній вижив — незалежно від його національної чи релігійної приналежності.\nЯкщо спробувати розповісти саме про тих людей, які намагаються чинити та міркувати по-іншому, то я не хочу дивитися на них винятково як на Праведників народів світу, котрі рятували лише євреїв. Мені цікаві також історії порятунку українців і поляків. Адже кожне врятоване життя — це цілий світ.\nЯкщо хтось буде мені доводити, що то винятки, бо насправді тоді вбивали один одного, то я відповідатиму, що, на мою думку, пам'ять саме про тих людей і їхні шляхетні вчинки поміж білим і чорним має бути розказана. Ми надто довго мовчали.\n"Мені здавалося, що наша історія не є цілком винятковою. Вона жахлива та прекрасна — це залежить від погляду"\nМої рідні про це дуже мало говорили. Якщо подивитися, як довго тривала мовчанка, наскільки жорстокими були переслідування проти тих, хто говорили і сміли згадати, то ми виходимо поза межі Львова та говоримо про те, що відбувалося з пам'яттю на території СРСР.\nНаприклад, згадаймо пам'ятники Голокосту, які називалися "імені загиблих радянських громадян". Але чому вони загиблі? Хто ці загиблі? В цьому контексті варто згадати тих, хто пам'ятав і носив квіти на місця масових страт. Їх переслідували.\nУявіть собі історію української письменниці Ольги Дучимінської. Вона сучасниця Станіслава Вінценза, дожила до 102 років, і ніхто з нею нічого не записав. Вона просто померла до початку 1990-х. Її життя — це дуже цікава історія.\nНаприклад, після закінчення Другої світової вона в журналі "Радянський Львів" публікує оповідання "Еті". Еті — це героїня, від імені якої ведеться оповідь. Вона з традиційної єврейської родини, котра збожеволіла: Еті вирішила, що має вижити, аби побачити дітей, але діти її давно загинули, і вона їх ніколи не зустріне. Ольга Дучимінська розповідає історію спасіння своєї героїні, простої єврейки.\nЗа це оповідання Дучимінску цькують і висувають їй звинувачення, внаслідок яких вона — у віці 65 років — на 25 років опиняється в совєтській тюрмі. Можете собі це уявити? Це і є дуже простою відповіддю на запитання про те, чому ми так мало знаємо про праведників.\n— Чому це відбувалося?\n— Пам'ять про праведників переслідувала совєтська комуністична влада, що не хотіла про це говорити. Панував державний антисемітизм сталінського штибу.\nМасові поховання євреїв, розстріляних нацистами під час Голокосту, так нагадують совєтські заховання після масових розстрілів 1930-х років. Обидві системи були страшним віддзеркаленням одна одної.\nЧим приховання Бабиного Яру відрізняється від того, що вчинили совєти з останками жертв Катині, в похованнях у П'ятихатках під Харковом, в Биківні під Києвом?\n— Якщо повернутися до теми національних наративів, то тут є сюжет взаємин поміж пам'яттю українською та польською. Здається, новообраний у Польщі уряд багато говорив про Волинську різанину. Чи готова Україна до розмови та діалогу? А до визнання історичних злочинів?\n— Немає спільної для України та Польщі пам'яті — з цього потрібно починати. Маємо дві розрізнені пам'яті, що беруть до уваги дуже різні події та величини. Етнічна чистка на Волині 1943 року є однією з найважливіших перепон для польсько-українського діалогу, але в Україні це потрапляє в порожнечу та нерозуміння.\nПорозуміння тут буде неможливим так довго, поки Польща не зрозуміє, що чистка на Волині є дуже маленькою частиною української пам'яті про війну — вона витіснена на поля.\nУкраїнська сторона має водночас зрозуміти, що не можна витісняти на поля навіть найжахливіші сторінки минулого. Польська сторона так само має багато що зрозуміти.\nЯ не вважаю релятивізацією намагання зрозуміти, як таке взагалі могло статися. Натомість я вважаю неприпустими міркування на кшталт "Вони вбивали, бо...". Як можна вбити дитину, беззахисну жінку - бо?..\nНемає пояснення — треба просто розуміти, що таке злочини проти цивільного населення. Як на мене, немає значення, чи це робить держава, чи частина якоїсь формації під чиїмось командуванням.\nМені не здається, що зараз добрий момент для такої розмови. Але ми мусимо почати. Питання в тому, за яких умов, і як вона буде вестися — з довірою чи без довіри?\nДіалог, який тривав понад 20 років, мав збудувати фундамент для довіри, але довіру було втрачено.\n— Чому втрачено?\n— Ніколи не буває так, що винна одна сторона.\nЗрозуміло, ми можемо назвати серед причин з українського боку — сумнозвісний наказ про присвоєння звання Героя України Бандері, яке відбулося під завісу президентства Ющенка.\nТакож діалог ускладнила публікація книжки Володимира В'ятровича. Це повернення до тез, які були властиві публікаціям еміграційних істориків 1950-60-х років, тобто істориків, пов'язаних із діяльністю ОУН або УПА.\n"Немає спільної для України та Польщі пам'яті — з цього потрібно починати. Маємо дві розрізнені пам'яті, що беруть до уваги дуже різні події та величини"\nЗ другого боку, в польських дослідженнях також можемо знайти чимало публікацій, які можемо визнати кроком назад. Різниця в тому, що жоден з авторів цих публікацій не був ані шефом архіву спецслужб, ані головою Інституту національної пам'яті. Тобто ідеться про інституціоналізацію цього погляду.\nА в польському випадку є велике розмаїття текстів — і дуже якісних, і дуже неякісних. Маємо і повну ідеологізацію та спробу нав'язати громадській думці ідею, що УПА — це винятково бандити.\nСпроби нав'язати такі погляди і в Україні трапилися в квітні 2010 року в Українському домі, де за підтримки Бориса Колесніченка було організовано відповідну виставку про "злочини ОУН-УПА". В тій виставці показали без розбору все — включно зі сталінськими злочинами та фотографіями спалених церков.\nНам ніде не подітися від третьої сторони, котра зацікавлена в тому, щоби темою Другої світової війни та темою злочинів на Волині унеможливити злагоджений польсько-український діалог.\n— Давайте поговоримо про життя "визволителів", які переїхали до Львова, замінивши собою тих, кого не стало під час Другої світової.\nВ цьому контексті хочу згадати про роман Жанни Слоньовської "Дім з вітражем", де бачимо в центрі оповіді саме родину "визволителів". Чотири покоління жінок цієї родини змінюють свої орієнтири та роблять осмислені рішення щодо власної національної та політичної ідентичності.\nЯкщо подивитися на життя цих новоприбулих мешканців Львова, то як вони змінили місто і як місто змінило їх?\n- У всьому можна бачити негатив і позитив. Очевидно, що ті, хто закріпляв радянську владу, уявляли це як позитив, бо цей край трактували як свою територію, яку потрібно очистити від бандерівців. Вони себе вважали визволителями — без лапок. Вони вважали своєю метою боротьбу з колабораціонізмом. І навіть гадки не мали, що може й вони самі колаборанти злочинної тоталітарної совєтської влади.\nВодночас, потрібно розрізняти працівників КГБ, НКВД, цивільну адміністрацію та простих вчителів, лікарів, службовців, де таки маємо цілий спектр того, як люди поводилися і що вони з собою до Львова привезли. Очевидно, не тільки погане.\nСеред друзів у мене є багато знайомих, які походять зі змішаних сімей. Ці приклади на рівні наступного покоління показують, що з цього виникає. Виникає галицький сепаратизм à la Влодко Костирко, виникає панукраїнська позиція Миколи Рябчука — це якщо подивитися на полюси.\nНа початку у Львові відбувається совєтизація та русифікація, знищення залишків української інтелігенції: населення, яке залишилося, тероризували, адже будь-кого можна було будь-коли звинуватити в колабораціонізмі, і від цього відмазатися було неможливо.\nОдин такий приклад — життя Соломії Крушельницької. Мені не вистачало матеріалу, тому я не описую її історію в книжці. Соломія Крушельницька, вже будучи вдовою, приїздить влітку до Львова провідати родину.\n"Нам ніде не подітися від третьої сторони, котра зацікавлена в тому, щоби темою Другої світової війни та темою злочинів на Волині унеможливити злагоджений польсько-український діалог"\nАле то було літо 1939 року, почалася війна, виїхати зі Львова не вдалося. Соломія Крушельницька була вже доволі літньою людиною, вона не наважилася на авантюру з перетином кордону. Зрештою, ніхто і не сподівався, що все відбудеться саме так і такими темпами.\nПісля війни Соломію Крушельницьку позбавили всього, навіть можливості працювати в консерваторії. 70-річна співачка вже не може виступати на сцені, але вона могла би бути вчителькою. Вона помирає в бідності.\nРадянська влада змусила її зректися на користь СРСР свого майна в Італії. Забезпечена людина стає останньою біднячкою, рятуючи своє життя. Її не заслали і не запроторили в тюрму, на відміну від тисячі українських жінок, на відміну від сотень львівських інтелігенток. Вона не опинилася в Сибіру, зберегла життя — певною ціною.\nТаким був внесок до Львова. У 1950-х роках Львів був містом, з якого вичистили все. Містом страху.\n— Чи в сюжетних лініях відваги та страху можна виокремити жіночі історії?\n— Я би не розповідала про це як окрему лінію. Але для мене було важливо, щоби це не було винятково чоловічою історією. Там дуже багато чоловіків, але немало й жінок.\nЧоловіки типово сприймають відвагу як боротьбу зі зброєю в руках. Але це занадто просто. Загинути зі зброєю в руках це одне, але не менше відваги вимагає вижити та врятувати чиєсь життя в тих умовах, які тоді панували.\n— Хто ці жінки?\n— Я розповідаю винятково про середовище інтелігентів.\n— В якій точці страх перетворюється на відвагу — якщо ці речі взагалі можуть взаємоперетворюватися?\n— Звісно. Не існує відваги без страху. Коли людина подолає страх — це відвага.\n— В уже згаданому романі "Мабуть Естер" є дуже важлива метафора — історія родини, що дарує мову німим, навчаючи їх говорити. Українці та українська пам'ять — наскільки ми німі? Чи маємо ми мову, аби говорити?\n— Ми завжди маємо мову, навіть якщо це мова німих. Просто ми маємо розуміти ці мови. Спілкування потребує доброї волі та розуміння поданих сигналів. Але сигнали можуть бути незрозумілими та неартикульованими, тому друга сторона може відмовитися від розмови, бо не зрозуміє їх.\nТреба вчитися розмовляти.


З чого почати і скільки на це треба грошей. Відповідаємо на основні запитання про просування в інтернеті\nЗгідно з даними дослідження Kantar Україна, 74% населення користується інтернетом (12–70 років). Тож саме час поговорити про те, як же просувати бізнес в інтернеті та з чого потрібно починати.\nЧи правда, що це дорого та складно?\nНі ‒ якщо коротко. Якщо розгорнуто ‒ вартість точно найнижча серед доступних каналів. Ви можете вибирати, які інструменти використовувати й скільки в них інвестувати.\nОсь прямо зараз у мене на пошті звіт для клієнта, який починав з бюджету 0 гривень на день. Потім майже рік інвестував $300/міс., а зараз їхній місячний оборот на всі digital-інструменти ‒ понад $40 тис.\nВони починали з того, що самостійно вели свої соціальні мережі, в їхньому випадку ‒ Instagram і Facebook. Через деякий час залучили нас, спочатку на консалтинг, потому ‒ на реалізацію робіт. Частково ми їм підібрали фахівців у штат, частково ‒ закриваємо на стороні агентства.\nВони витрачають стільки тому, що це окупається. Інструментів багато: деякі, наприклад, пошукові системи, дають швидкі результати в продажах (з них логічніше починати), деякі будують брендинг, збирають аудиторію і дають результати, але на тривалому періоді (до них можна буде приходити пізніше). Найважливіша особливість digital у цьому аспекті ‒ міняти час на гроші, й навпаки.\nЗ приводу складності ‒ так, потрібен не найпростіший набір умінь. Але, знову ж таки, повертаємося до парадигми обміну часу на гроші. Навчитися можна всьому, причому безоплатно, ‒ у відкритому доступі є всі необхідні матеріали. Можна заплатити й отримати їх концентровано на курсі, буде легше і швидше. А можна заплатити й найняти крутого підрядника. Інвестувати час або гроші ‒ це важливо.\nЯк визначити, що потрібно клієнту, і скласти стратегію просування продукту?\nУлюблена тема, тому буду намагатися якомога коротше. Найголовніше ‒ провести лінію від ваших бізнес-завдань до конкретної дії в digital. Тобто, як саме пост в Instagram допоможе продати ваш чудовий домашній шоколад/унікальний курс/прекрасну газовану воду/тощо.\nТому на початку збираємо відкриті дані (той-таки рекламний кабінет Facebook дасть їх багато й абсолютно безоплатно), далі копаємо глибше, в саму аудиторію.\nДля своїх клієнтів ми проводимо digital-дослідження ‒ великі опитування, в яких приводимо людей за допомогою таргетованої реклами з дуже жорстким таргетингом.\nЯкщо ви правильно потрапили в ЦА, люди без проблем дадуть відповідь на 15 запитань (це з нашого досвіду, декількох десятків таких досліджень). Цих відповідей вистачить, щоб зрозуміти свою аудиторію та її шлях до покупки.\nНаприклад, для клієнта Sweet.tv ми робили таке дослідження на початку 2020 року. Аудиторією були жителі великих міст, які люблять споживати медіаконтент. Ключові моменти такі:\nПереважна кількість користувачів раді підтримати український бізнес, особливо якщо він сфокусований саме на локальному ринку. Історії про українські компанії, успішні за кордоном або на глобальному ринку, надихають, але об’єктивно далеко не всі українці готові стати їхніми клієнтами – ціна, орієнтація продуктів та інтерфейсів, а ще – безліч параметрів їх зупиняють. Наприклад, коли ви вводите назву вулиці в інтерфейсі, то зручно одразу після цього ввести номер будинку, у глобальних конкурентів логіка інша – спочатку номер, а потім назва вулиці. У більшості країн світу заведено саме так, але нам – незручно.\nПереважна більшість аудиторії воліє українського дубляжу, і взагалі – української озвучки.\nСтандартні «фішки» стрімінгових сервісів, такі як висока якість або велика бібліотека, сприймаються як «само собою заведено» і не несуть якоїсь додаткової цінності.\nСпираючись на ці дані, ми створили для клієнта позиціювання: «Національний онлайн-кінотеатр». Знання бренду менше ніж за рік зросло з 7 до 27% (зараз вже більше, бо вимірювання робили в лютому).\nІнший, більш швидкий приклад. Бренд health-сегменту, гаджети (термометри, вимірники тиску), які просуваються на ринок США. Там опитували цільову аудиторію (люди 55+ з певних регіонів, з конкретним рівнем доходу).\nЗрозуміли, що їй неважлива «суперпрофесійна точність» вимірювань, або те, що цим же брендом користуються лікарі. Ключова вимога – простота використання, тобто простота інтерфейсу й одна зрозуміла цифра на екрані.\nМоже звучати дуже банально, але в категорії всі діяли зовсім інакше і, навпаки, ускладнювали, додавали більше функцій, купу різних цифр, хвалилися тим, що їх вибирають лікарі. А все вирішує великий екран і одна яскраво виділена кнопка на корпусі. Результат – все чудово, продажі та конверсія значно зросли. Тут уже, перепрошую, без цифр і назви бренду – дуже строгий NDA.\nЗ чого почати розробку digital-кампаній для продукту чи бренду? Які інструменти зараз найкраще працюють, а які тільки набирають популярності?\nЯк і описав вище ‒ зі збору даних, стратегії й аналітики. Продаєте онлайн ‒ починайте з інструментів, які прямо генерують продаж. Як правило, це платна пошукова реклама (SEO теж чудово, але займає мінімум 3‒4 місяці до перших результатів, а вам треба швидко тестувати гіпотези) і реклама в соціальних мережах напрямки на конверсію.\nТут важливий момент ‒ у соціальних мережах все сильно залежить від того, що ви ставите за мету в рекламі. Хочете продаж на сайті ‒ отримаєте його. Хочете охоплення і залучення ‒ будуть і вони. Якщо у вас FMCG продукт (Fast Moving Consumer Goods, товар широкого вжитку. – Прим. ред.), який продається в супермаркетах, то прямі продажі через digital не дуже й можливі.\nПотрібно розуміти це і йти більш класичним шляхом ‒ будувати знання і сприйняття продукту у свідомості покупця, так, щоб, проходячи повз ваш продукт, він взяв саме його з полиці.\nНаприклад, якщо ми працюємо з брендом, який може продавати онлайн (а це далеко не всі компанії, якщо ви можете – вам пощастило). Розповім на прикладі двох брендів у сфері моди (монобренд і магазин, де продаються різні бренди).\nМи починаємо з мінімально можливих ресурсів: сайт з мінімумом продуктів, але аналітикою і збором даних, самі конверсійні інструменти. На цьому етапі соцмережі та контент у них – мінімальні, тобто якісно і красиво, але ухил на продаж.\nУ якийсь момент конверсійні інструменти впираються в стелю – додається бюджет, а кількість продажів росте непропорційно, і бізнес-математика перестає працювати. Це вірна ознака, що пора переходити на етап брендингу.\nТоді включаться активно соцмережі, з’являється реклама (наприклад, ролики в YouTube), які швидше будують знання, ніж приносять продаж. І «магія» – конверсії знову ростуть (як з прямих кліків на сайт, так і з того ж пошуку). Далі масштабування, вирівнювання моделей.\nІ зовсім інша ситуація у брендів, які перш за все продаються офлайн, наприклад, снеки («Кабаноси»), консервація («Верес»), дезодоранти (Axe) або навіть самі офлайн-рітейлери («Фора»).\nУ таких випадку ми концентруємося на якості контенту (він повинен виділяти зі стрічки в соціальних мережах, рекомендацій YouTube тощо). Наприклад, подивіться на сторінки брендів в соціальних мережах, які я згадав вище, – у кожного своя сучасна візуальна мова, досить яскрава, щоб користувач помітив, але при цьому не холодні «студійні» фото. Крафти зроблені, так щоб користувач міг сказати: так це зроблено для мене.\nЗвичайно, дуже багато працюємо з медіачастиною: контролюємо частоту контакту, вибудовуємо серії з контактів (скажімо, 10 коротких рекламних роликів в YouTube, які користувач бачить тільки в певній послідовності: не додивився 1-й – не побачиш 2-й, і т.ін.). Так ми формуємо постійне сприйняття. Звичайно, тут дуже синхронно працюють всі канали (і діджитал, і ТБ, і зовнішка, і що там ще є), і постійно потрібно вимірювати сприйняття бренду та важливі для аудиторії параметри (знову повертаємося до досліджень).\nЩо легше просувати в соціальних мережах?\nЯ б не зводив це питання до одного інструменту, нехай навіть такого широкого за можливостями, як соціальні мережі. Перш за все потрібно розуміти, в який момент ваш бізнес робить продаж і як привести клієнта до цієї точки, і вже від цього будувати використання інструментів.\nСоціальні мережі дозволяють робити й перфоманс кампанії, і будувати знання, тобто йти більш класичним шляхом. І просувати можна практично будь-який товар або послугу.\nУ якого типу бізнесу буде виходити краще? Передусім у того, де є сильна візуальна складова ‒ крутий і цікавий на вигляд продукт, або цікава локація, або харизматичний СЕО. Загалом, якщо ваш бізнес не найсильніший з візуальної точки зору (наприклад, якийсь B2B-софт зі складним описом і структурою), то буде складніше, але результат, може, й буде, просто потрібно бути до цього готовим.\nАле це дуже «фізичний» бізнес, людина повинна дійти до магазину. Онлайн-замовлення зростають, але в цілому сегмент супермаркетів ще дуже залежить від офлайну. Тобто тут потрібно дуже чітко контролювати частоту контакту, період, коли покупець бачить рекламу.\nНабагато складніше візуально доносити сенс – їх продукт крутий, але він так собі виглядає в постах. І тут потрібно будувати цілу систему генерації контенту – сторінки топів, різні анімації й візуалізації складних процесів.\nЯким буде digital у майбутньому?\nОскільки Apple та інші гравці ринку починають затискати гайки в трекінгу і передачі даних, найближчим часом нас чекає певний відкат з точки зору якості таргетингу. iOS 14.5 вже досить серйозно позначився на точності й ціні таргетингу в Facebook. Поки що магія Apple перемагає магію Facebook. Тому закладення користувачів у підконтрольні вам канали зв’язку буде все ціннішим (я маю на увазі поштові розсилки, групи в месенджерах тощо). А виділення вашої реклами візуально і підбір найбільш релевантних повідомлень ‒ важливий як ніколи, таргетинг все ще працює, і добре, але треба розуміти, що якість підбору реклами знижується, і ваша аудиторія бачить все більше нерелевантних повідомлень, тому ваші цільові вона повинна помічати одразу.\nВсе буде ще більше прискорюватися. Алгоритми, якість техніки та її продуктивність, зростання активності й подорожей у постковідний період. Всім бізнесам потрібно буде швидко створювати стратегії, швидко їх тестувати та швидко оптимізувати. Це може звучати концептуально, але буде виявлятися в цілком конкретних речах ‒ швидке створення контенту, швидкий запуск реклами й тести й т.ін.\nІ відео, звичайно. Це вже не тренд, а реальність, але багато хто все ще недооцінює його важливість. Провал Instagram щодо приросту нових користувачів і монетизації в останній рік і відчайдушні спроби конкуренції з ТікТок. Зрозумійте правильно, Instagram все ще величезний, а ТікТок все ще значно менший, але вкрай швидко зростає. І це, як ніщо інше, доводить, який великий пріоритет буде у відеоформату найближчим часом.\nПросування в інтернеті буде тільки набирати обертів, тож треба визначитись, як саме ви можете використати цей канал.


Офіційний сайт Миколаївської обласної партійної організації "НАШ КРАЙ" - Влада намагається змусити людей вдруге заплатити за газові лічильники\nГазові монополії мають встановити споживачам лічильники на газ не коштом держбюджету, а за рахунок мільярдних премій керівників “Нафтогазу” та облгазів. До цього закликав владу народний депутат від партії “Наш край” Сергій Шахов.\nВін уточнив, що газові монополісти намагаються вдруге стягнути з громадян плату за встановлення “безкоштовних лічильників”.\n“На сьогодні близько трьох мільйонів українських домогосподарств не мають індивідуальних лічильників газу. Хоча плата за встановлення “безкоштовних лічильників” уже включена в тариф, на що є відповідне роз’яснення й рішення Верховного суду. Однак газові монополісти нахабніють і намагаються отримати фінансування від уряду з держбюджету. Тобто збираються вдруге зняти кошти, що належать людям”, – сказав Сергій Шахов.\nОбіцянками встановити споживачам лічильники влада та газові монополісти водять суспільство за носа, вважає народний депутат від “Нашого краю”.\n“Заробляють на газі всі причетні. Відповідати ж перед людьми нема кому. На рішення Верховного суду про обов’язок встановлення лічильників газові монополісти відмахнулися, що “не мають технічних можливостей”. Потім подумали й сказали: “Дайте гроші з бюджету”. Хоча, припускаю, лічильники не встановлять навіть за держфінансування. Зміниться керівництво “Нафтогазу”, облагазів, міністthcnd – питання замнуть. Монополіям вигідно мати необлікований газ, яким вони розпоряджаються на власний розсуд”, – пояснив Сергій Шахов.\nПредставник “Нашого краю” закликав владу змусити “Нафтогаз” та облгази сплатити за лічильники зі своїх астрономічних і необґрунтованих видатків.\n“Торішня премія керівництву “Нафтогазу” склала 1,2 мільярда гривень. За ці кошти можна встановити понад мільйон газових лічильників у домівках українців. Корпоративний календар обійшовся “Нафтогазу” в 1,2 мільйона гривень — це ще тисяча лічильників. Таких видатків багато. Вимагаємо у влади провести тотальний аудит “Нафтогазу”, змусити його виконувати свої прямі обов’язки або повернути частину сплачених грошей споживачам на самостійне придбання лічильників. За рахунок урізання астрономічних і необґрунтованих видатків газовиків можна закрити всі потреби населення в індивідуальних лічильниках”, – підсумував Сергій Шахов.\nТеги: газовий лічильник, нафтогаз, Наш Край, Сергій Шахов\nСвятий Миколай завітав у Веселинівський район


Сівалки точного висіву: різновиди та особливості – NizhynNEWS\nГоловна/Новини Чернігова/Сівалки точного висіву: різновиди та особливості\nСівалки точного висіву: різновиди та особливості\nСівалки точного висіву використовуються для професійного посіву насіння. Без такої техніки не обійтися в сільському господарстві, адже вона може гарантувати оптимальну відстань між зерном, а також точний контроль його заглиблення. Завдяки цьому застосування сучасних сівалок забезпечує економію часу та відмінний урожай. Крім того, при професійній експлуатації дані машини можуть прослужити понад десять років.\nБільшість виробників пропонують пневматичні та механічні моделі. Великий вибір функціональних сівалок точного висіву дозволяє знайти оптимальну модель залежно від площі оброблюваних угідь, культур, що вирощуються, та інших чинників. При цьому вартість таких пристосувань робить їх доступними для будь-яких фермерських господарств.\nРізновиди сівалок та особливості роботи\nТехніка призначена як для великих фермерських господарств, так і для приватних ділянок. У цілому цю техніку поділяють на:\nДля роботи в господарствах здебільшого вибирають моделі першого типу. Вони відрізняються функціональністю, проте й коштують значно дорожче механічних. Разом із пневматичними сівалками можна використовувати додаткове сільськогосподарське обладнання, наприклад, пристосування для обробки ґрунту, внесення добрив, культивації землі та ін.\nДля роботи на невеликих ділянках застосовують механічні моделі. Основна особливість такої техніки полягає в тому, що вона підходить для посівного матеріалу з певним діаметром зерна. Також механічні моделі можуть допускати похибки в роботі, але це не бентежить фермерів, особливо якщо техніку використовують у невеликому приватному господарстві.\nЦіна такої сільськогосподарської техніки залежить від багатьох факторів: ваги, габаритів, функцій, виробника агрегату.\nПринцип роботи полягає в декількох етапах:\nперший – утворення борозни для посіву;\nдругий – укладання посівного матеріалу;\nтретій – загортання насіння.\nМета сівалок точного висіву – це акуратний, ергономічний засів ділянок. Крім того, фермери часто використовують у комплекті з ними додаткове приладдя, наприклад. контейнери з добривами. Це дозволяє водночас засівати поле та удобрювати землю, що сприяє підвищенню врожайності.\nОкремим різновидом такої техніки є овочеві сівалки точного висіву. Вони відрізняються продуктивністю та технологічністю, можуть застосовуватися для посадки різних рослин, наприклад, гороху або бобів, огірків і буряка, а також технічних культур, які ростуть із насіння. При цьому варто зазначити, що для картоплі існують окремі сівалки.


Декоративна штукатурка своїми руками 2022\n5 натуральних засобів від псоріазу нігтів\nБрови не ростуть: з'ясовуємо причину\nЦе найпоширеніша і перша причина повільного зростання брів. Через деякий час цибулини слабшають, або зовсім видаляються.\nБрови - не виняток. Інгредієнти рекомендується змішати в пропорції 4: 1. Залишити на 60 хвилин. Акуратно змити. Процедуру рекомендується повторювати до 4 тижнів.\nХімічне фарбування волосків\nНа структуру волосся також впливає часте фарбування брів, волоски поступово слабшають і рідшають.\nВ цьому випадку виправити ситуацію трохи складніше, особливо якщо від батьків були успадковані тоненькі брови.\nТак само, як і касторове кошти на маслянистої основі будуть вбирати корисні речовини від заснування до кінчиків. 3. Суміш меду і червоного перцю. Загальновідомо, що червоний перець стимулює ріст волосся.\nЗалишити засіб на 10 хвилин. Повторювати щодня протягом 3-4 тижнів.\nЯк нанести декоративну штукатурку для стін своїми руками - способи і інструкція по обробці\nДекоративна акрилова штукатурка при обробці стін в квартирі допоможе домогтися безлічі різних ефектів. Їх кількість залежить тільки від вашої фантазії і площі стін, відведеної під ремонт.\nТепер для внутрішнього оздоблення стін з різних будівельних матеріалів акрилові декоративні штукатурки (маси) - лише один з них. Вони продаються в пластикових відрах. На стіни вони наносяться так само, як і звичайна штукатурка (подробиці про штукатурку см. Тут), тобто звичайним шпателем або також в якості фарби - тобто валиком або пензлем.\nЩоб додати поверхні, на яку ви завдали декоративну штукатурку ось цю чи іншу фактуру, можна використовувати будь-який з наступних матеріалів.\nЦе може бути терка, папір, різні трафарети з паперу, які нескладно зробити своїми руками, а також найрізноманітніші штампи, тканину, пензля або кисті.\nЗазвичай у продажу можна зустріти акрилову декоративну штукатурку білого або сірого кольору, при продажу і безбарвних (прозорих) різновидів в них можна додати барвний пігмент, який при змішуванні створить гарний ефект, заснований на взаємному проникненні фарб.\nДекоративна акрилова штукатурка підходить для роботи практично з будь-якими поверхнями і мінеральними основами. Єдине, що потрібно враховувати при нанесенні його своїми руками, це те, що він дуже швидко сохне, буквально на очах (в залежності від консистенції - 8-10 хвилин) і тому з нанесенням фактур і візерунків НЕ потягнеш.\nДекоративні акрилові штукатурки: достоїнства і переваги: \nШтукатурка з перламутровим блиском\nЗавдяки цій декоративної масі стіна набуває шорстку фактуру як н. Перлинно-прозора блакить з додаванням глянсового пігменту пом'якшує цю шорсткість і надає. стіни мають особливий ефект\nПсоріаз нігтів - хронічне захворювання з регулярними спалахами, яке, на щастя, можна лікувати за допомогою натуральних засобів, що полегшують симптоми і дискомфорт.\nНаша шкіра постійно оновлюється. Але якщо це відбувається швидше, ніж потрібно, з'являються негативні наслідки. Псоріаз - яскравий тому приклад. Хоча це не особливо небезпечна або заразна проблема, воно може бути дуже болючою і важко піддаватися лікуванню.\nЗ цієї причини ми розповімо про п'ять натуральних засобах, які допоможуть в боротьбі з псоріазом нігтів.\nЕтимологічно слово «псоріаз» походить від грецького «псора», що означає «сверблячка».\nНаші мертві клітини шкіри в епідермісі, верхньому шарі шкіри, замінюються новими клітинами. Цей процес відбувається приблизно кожні 30 днів. Однак, коли це відбувається швидше, ніж потрібно, розвивається псоріаз. З'являється почервоніння шкіри або лущення, що зазвичай викликає біль і свербіж, а також часто може впливати на стан нігтів.\nСеред найбільш частих ознак псориатических нігтів можна виділити наступні:\nОскільки нігті ростуть дуже повільно, хворі часто розчаровуються завчасно і кидають лікування передчасно, не дочекавшись результатів. Так що налаштуйте себе заздалегідь на те, що лікування псоріазу нігтів має бути безперервним і послідовним.\nнатуральних засобів від псоріазу нігтів\nКрем з вітаміном D\nВітамін D має протизапальні властивості і прискорює загоєння пошкоджених нігтів. Ось чому лосьйони і креми, що містять вітамін D, найкраще підходять для лікування псоріатичних нігтів.\nНаносьте крем або мазь на нігті на 5 хвилин.\nРобіть цю процедуру 2-3 рази на день.\nТакож рекомендується вживати їжу, що містить вітамін D, щоб допомогти процесу загоєння зсередини, а не тільки зовні.\nФразеологизм «Дати по руках» має своє походження і значення. Читайте про це в статті.\nфразеологізми легко розпізнати. У цих словосполучень два і більше слова, вони мають історичне коріння, є єдиним членом речення, мають стійкий склад. У таких фраз є й інші відмінні риси.\nПрочитайте в інших статтях на нашому сайті про походження таких фразеологізмів, як: «Клювати носом» і «Вішати ніс». Також ви дізнаєтеся, яке пряме і переносне значення цих слів.\nВ цій статті ви дізнаєтеся про походження фразеологізму «Дати по руках», а також навчитеся складати пропозиції і підбирати синоніми. Читайте далі.\nБез буквального сенсу іменника, звичайно, нікуди не дінешся.\nПерш за все це частина тіла, точніше кінцівку, людини або примату від плеча до кінчиків пальців.\nЧастина предмета або об'єкта, яка чимось нагадує людську руку.\nМанера письма, стиль роботи, відмінний від інших.\nВпливовий, сильний, багатий покровитель.\n«Дати по руках»: походження фразеологізму\n«Дати по руках»: походження фразеологізму Як і багато фразеологізми російської мови, вираз «дати по руках» відбувається, бере свій початок з історії. Удар по людським кінцівкам мав на увазі покарання і «отважіванія» від чогось поганого. Наприклад, якщо рука тягнулася в чужу кишеню. Згодом фраза знайшла і безліч переносних значень, в результаті чого стала вживатися і в таких значеннях, як «припиняти», «відучувати», «впливати на кого-небудь».\nУ фразеологізму існує також безліч синонімів, серед яких «відірвати руки», «вліпити наганяй», «стримати запал», «спустити з небес на землю» і т.. Нерідко цей вислів підкреслює як пряме тілесне покарання, так і докір, різного роду словесні «отважіванія» від чого-небудь, спроби осадити або стримати людини, практикуючого щось неналежне.\nТОП фразеологізмів зі словом «рука»\nПротягом дня, самі того не помічаючи, ми використовуємо сотні стійких виразів. Фразеологізми зі словом «рука» займають серед них не останнє місце.\nРеакція преси на матч «Арсенал» - «Манчестер Сіті»\n«Арсенал» страждає через дорогих покупок\n«Коли" Арсенал "повернувся в гру з" Манчестер Сіті ", Артета було через що підбадьоритися. Проте, не дивлячись на всю їх стійкість і впевненість, ймовірність того, що господарі дійсно викрадуть будь-які очки у нехарактерно недбалої боку "Городян", залишалася малою. За винятком яскравого дуету Тірні і Сака, чия активність припинилася після першого тайму, занадто мало футболісти "Канонірів" змогли надати їхній грі хоч якийсь стабільний характер », - пише на сторінках The Guardian Алекс Хесс.\n«Можливо, ця ситуація виправиться з поверненням Габріела Мартінеллі, але, в будь-якому випадку, це не говорить добре ні про Ніколя Пепе, купленому за 72 млн фунтів, який пішов з поля через 73 нічим не примітного виступу, ні про який отримує помірне оклад Вілліана, який весь поєдинок просидів в запасі. Клуб, який недавно звільнив десятки співробітників, повинен навчитися краще витрачати свої гроші - і не тільки заради піару ».\nАтака «Сіті» була скромною, але конкурентам не легше\n«У цьому сезоні" Сіті "повернувся до своїх кращої результативності та забив 18 голів в шести минулих матчах АПЛ. Здавалося, що буде ще одна результативна гра, коли гості дуже швидко вийшли вперед завдяки Стерлінгу, а Гвардіола і його екс-помічник тренер Артета ледь встигли обмінятися люб'язностями на бічній лінії, коли м'яч був витягли з воріт "Арсеналу".\nАле більше голів манкуніанці не забили, так як "Сіті", що нехарактерно, був не в кращій формі в атаці: Жезус після швидкої контратаки запізнився з ривком, в той час як Гюндоган і Де Брейне, можливо, могли б краще реалізувати свої можливості », - зазначає Гарі Роуз в звіті BBC.\n«Хоча в підсумку це була мінімальна перемога, по ходу матчу вона не викликала сумнівів, оскільки Едерсон зробив тільки один сейв. Це був 23-й "сухий" матч "Городян" в сезоні - більше, ніж будь-яка інша команди з топ-5 європейських ліг або чотирьох вищих дивізіонів Англії, при цьому вони не програвали по ходу гри ні в одному з останніх 17 матчів АПЛ .\nПеремога також стала рекордною для клубу - 11 поспіль на виїзді в усіх змаганнях - вражаюча статистика для "Сіті", і тривожна для будь-якої команди, яка сподівається якимось чином позбавити їх третього чемпіонського титулу за чотири сезони ».\n«Сіті» близький до рекорду по матчах поспіль