Автоматичний диспенсери освіжувача повітря - Оптова торгівля з низькою ціною від виробників та постачальників - Oryth Industrial\nЗастосування Ви можете вибрати освіжувачі повітря, інсектициди, фунгіциди та інші аерозолі відповідно до ваших різних вимог. Це сучасний і необхідний побутовий предмет, придатний для використання в будинках, готелях, офісах та інших громадських місцях з чистим повітрям, бактерицидними та дезодоруючими ефектами для ...\nВи можете вибрати освіжувачі повітря, інсектициди, фунгіциди та інші аерозолі відповідно до ваших різних вимог. Це сучасний і необхідний предмет для дому, придатний для використання в будинках, готелях, офісах та інших громадських місцях з чистим повітрям, бактерицидними та дезодоруючими ефектами для аерозолів.\nКорпус Нержавіюча сталь 304 (товщина кришки від 0,8 до 1,0 мм) Матеріал Нержавіюча сталь 304\nОдна крапля Від 1 до 1,5 КК Напруга 4,5 В постійного струму (батарея)\nРозміри 110x275x106 мм Потужність 800CC\nПристрій являє собою автоматичний аерозольний розпилювач, який незалежно контролюється цифровою схемою інтеграції. З його прекрасним виглядом, зручним використанням, високою якістю та низьким енергоспоживанням, він керується вимикачем під передньою панеллю, щоб відповідати естетичній концепції людей. Це усуває неприємний запах площі 6000 квадратних метрів. Якщо розпилюється кожні 15 хвилин, аромат триває 30 днів.\nВін також має попередньо встановлений пристрій, який встановлює 15-хвилинний інтервал обприскування. Немає необхідності в перемикачі клавіш, це зручно і швидко, натискайте кнопку "Натисніть і відпустіть", щоб полегшити заправку. Інтер'єр - це хімічно стійка пластикова структура, яка є чистою та довговічною.\nНержавіюча сталь 304 Промислове мийне дозатор для ва...\nНастінний промислові автоматичні мило піна Диспенсер


Виводимо фанатиків із гри - Тверезий погляд\nНайкращий метод викрити брехливість, неправдивість і неадекватність хибного та деструктивного вірування – це довести таке вірування до повного абсурду.\nСтартові умови – наявність в суспільстві в досить широкої аудиторії виборців стійких вірувань про те, що:\nнаявність в країні величезних проблем, які теперішня влада та чинний Президент ніяк не рішають, не хочуть їх рішати і, в принципі, не будуть їх рішати в силу того, що владі це не вигідно;\nщо в крісло Президента України треба посадити нову людину, яка ніколи не була в політиці, не має власного бізнесу, чесну в помислах і чисту в душі. А всі інші якості не мають значення;\nщо треба голосувати за будь-кого, тільки щоб не за Пороха;\nвибирати того, хто більше всього наобіцяє, і тому голосувати тільки за популістів;\nголосувати за того, хто пообіцяє, як найскоріше закінчити війну, і принесе мир шляхом перемовин з ворогом і поступок.\nМожна довго та нудно старатись роз’яснювати, що такі уявлення повністю хибні і не тільки не рішають проблем (тим більше, що більшість з них існує тільки в уяві “вірян-фанатиків”), а створять нові, більш масштабніші та глибші, але це справа практично марна. Тому що ті, хто має такі догматичні вірування, – як правило, люди вже практично зі знищенною свідомістю та мислять на рівні примітивних реакцій – емоціями, а не логічно та фактами.\nВідповідно, щоб віруючі в такі ідеї самі побачили хибність своїх догматів, потрібно впливати через емоції, а не через розум. Потрібно довести до крайньої межі екзальтації переживання своїх вірувань, а далі, на вершині емоційної екзальтації, ці переживання різко знецінити, перевести в абсурд, сарказм, висміяти.\nНа мові НЛП це називається – на кожне таке вірування накласти негативний і больовий якір.\nЗвідси й випливає метод вирішення такої задачі – дати людям ідола з бажаними характеристиками, загорнутий у білі й чисті простирадла. І дати можливість вільно на цей ідол молитись кожному бажаючому, доводячи себе до повного екстазу.\nА потім – перед заплаканими від щастя очима фанатиків почати повільно стягувати простирадла та показувати, що ідол зліпленний з лайна.\nА далі – повільно засунути порцію цього лайна в рот, щоб кожен повіривший в святість ідола запам’ятав це лайно на смак і запах. Щоб в його обмеженому мозку появилась стійка асоціація: “мої святі вірування – це вонюче лайно”.\nІ таким чином вивести такого фанатика з гри та відбити бажання молитись кожному стрічному лайну, або заставити думати та приймати більш відповідальні рішення.\nПанове порохоботи, шоу, яке ми зараз маємо можливість бачити в реалі, не для нас.\n← Про підтверджений позитивний досвід\nГірше стало, кажете? →


Офіційно: Кернес оголосив війну Фельдману | Справжня Варта\nОфіційно: Кернес оголосив війну Фельдману\nСереда, 21 серпня 2019, 14:23\nХарківський міський голова заявив. що місто наведе лад із землею в районі «Барабашово».\nНа сесії міської ради 21 вересня було ухвалено рішення про перейменування комунального підприємства «Харків-Паливо» на комунальне підприємство «Міський торговий ринок».\nЗа словами Кернеса, підприємство створене для того, щоб вирішити земельний конфлікт на ринку «Барабашово», і щоб підприємці могли укладати прозорі договори безпосередньо з КП, повідомляє прес-служба міськради.\n«Ми це робимо, щоб комунальна земля була не в руках «Барабашово», а у власності міста. Ми будуватимемо дорогу від вул. Шевченка в районі супермаркету «Рост», і вона має йти через метроміст, який був запроектований раніше. Там на червоних лініях вже незаконно побудували торгові павільйони, а підприємці і не здогадуються про це, але платять», - сказав Геннадій Кернес.\nМіський голова зазначив, що КП «Міський торговий ринок» працюватиме разом із КП «Сучасне місто».\n«Ми зробимо так, що ті земельні ділянки, які використовуються «Барабашово» не за призначенням, будуть передані до комунальної власності, і підприємці укладатимуть договори з нашими підприємствами», - зазначив Геннадій Кернес.\nНагадаємо, 7 червня на ринку відбулася бійка, у якій постраждав оператор знімальної групи харківських «Вістей» Вадим Макарюк.\nТЕГИ: новини харків, фельдман, барабашово, кернес, хакрів


Ролети тканинні (рулонні штори) Лист відкритий короб по самым выгодным ценам от производителя.\nРолети тканинні (рулонні штори) Лист відкритий короб\nТканинні ролети або як їх ще називають рулонні штори відмінна альтернатива горизонтальним жалюзі. В процесі експлуатації ролети дуже зручні. У них немає дрібних частин, які постійно ламаються. Вони не такі "пилозбірники" як горизонтальні жалюзі і будуть радувати Вас набагато довше.\nЗавмер рулонної штори системи відкритого типу на стулку\nШирина рулонної штори ― зовнішній край штапика (включаючи штапик)\nВаріанти фіксації: струна, напрямні;\nМожливий колір комплектуючих: білий, коричневий, золотий дуб.\nЗавмер рулонної штори системи відкритого типу в проріз\nШирина рулонної штори ― ширина від укосу до укосу мінус 6 см\nВисота рулонної штори ― висота від укосу до підвіконня.\nЗавмер рулонної штори системи відкритого типу на отвір


Офіційний сайт історичного факультету Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини — ДЕНЬ ВЗЯТТЯ БАСТІЛІЇ\nДЕНЬ ВЗЯТТЯ БАСТІЛІЇ\nОпубліковано: П'ятниця, 14 липня 2017, 09:42 | Друк\t| | Перегляди: 245\nДень взяття Бастилії — французьке національне свято, що відзначається щороку 14 липня. У Франції воно має статус Національного свята, яке знаменує щорічні роковини з нагоди взяття Бастилії 14-го липня 1789 р. Роковини штурму фортеці-в'язниці Бастилії є символом єдності сьогоденної нації та примирення усіх французів всередині конституційної монархії, що передувала Першій республіці під час французької революції. Святкування та офіційні церемонії проводяться по всій території Франції. Найстаріший та найбільший парад Європи проводиться вранці 14-го липня на Єлисейських полях у Парижі у присутності Президента республіки, високопосадовців та зарубіжних гостей.\nПарад відкривають кадети (молодь), за ними крокують інші підрозділи піхоти та моторизовані одиниці у супроводі авіації. Останнім часом на парад традиційно запрошують підрозділи з країн-союзниць Франції. Раніше Президент традиційно давав інтерв'ю засобам масової інформації та обговорював ситуацію в країні, але Ніколя Саркозі, обраний у 2007 р., скасував цю традицію. У Єлисейському палаці Президентом проводиться прийом гостей. 17 стаття Конституції Франції дає президенту право амністувати ув'язнених (переважно винуватців ДТП). У 2007 р. президент Саркозі скасував цю традицію. Одним з найулюбленіших свят французів є 14 липня – День взяття Бастилії. Офіційні святкування у цей день можуть і не особливо вразити мандрівника, але от веселощі, з яким народ святкує цей день, залишає враження надовго – всюди відбуваються вечірки (часто навіть просто на вулицях), бали, наприклад, бал пожежників або Великий Бал, який влаштовують вже 13 липня у саду Тюїльрі. За Єлисейськими Полями проходить урочистий парад, який приймає президент Франції, а приблизно у 10:00 вечора над містами Франції переливаються салюти і феєрверки.\n17 травня 1789 р. Людовік XVI скликав майно власників для того щоб вислухати їхні скарги. Депутати третьої верстви, що представляли простолюд (двома іншими станами були представники Католицької церкви та дворянства) вирішили відокремитися у Національну Асамблею. 20-го червня депутати третьої верстви захопили залу для гри у теніс та склали Присягу не відокремлюватись до ухвалення конституції. До них поступово приєднувалися депутати з інших верств; 27-го червня Людовік XVI визнав їх легітимність. 9-го липня асамблею було перейменовано на Народні Установчі збори, розпочинається їх законне функціонування та написання проекту Конституції.\nОдразу після звільнення Жака Некера, що відбулося 11-го липня, населення Парижа, побоюючись, що вони та їх представники зазнають нападу королівських військ, розпочало штурм Бастилії (в'язниці-фортеці, де людей було ув'язнено переважно за політичними мотивами) аби захопити велику кількість зброї і набоїв та озброїти народні маси. Крім того, Бастилія символізувала абсолютизм королівської влади та репресії проти усіх незгодних з монаршою владою. Так сталося, що в день липневої облоги 1789 р. у в'язниці перебувало лише 7 осіб, ув'язнених не за політичними мотивами.\nКоли зрештою натовп, підкріплений бунтівниками з французької гвардії, продемонстрував захисникам фортеці усю серйозність своїх намірів, губернатор де Лоне, командуючий Бастилією, капітулював та відчинив ворота аби запобігти масовій різанині. Хоча спочатку, Лоне, розуміючи, що гарнізону довго не встояти проти облоги, зважився підірвати Бастилію. Але в той час, коли він з запаленими смолоскипом в руках хотів спуститися в пороховий льох, два унтер-офіцера Беккар та Ферран кинулися на нього та примусили скликати військову раду. Майже одноголосно було вирішено здатися. Було піднято білий прапор та через кілька хвилин повстанці захопили Бастилію.\nОднак, ймовірно, через непорозуміння, бій спалахнув знову. У результаті бою загинуло 98 атакуючих, крім того було вбито де Лоне та сім захисників.\n4-го серпня, невдовзі після штурму Бастилії, феодалізм було скасовано, а 26-го серпня було проголошено ДЕКЛАРАЦІЮ ПРАВ ЛЮДИНИ ТА ГРОМАДЯНИНА.\nЦІКАВІ ФАКТИ ПРО ПОДІЇ 1789 р.:\n4) Умови утримання арештантів у Бастилії були досить комфортними, камери були з меблями, а в'язням були виділені години відвідування.\n5) Ув'язнені отримували зарплату, а також алкоголь і тютюн. Також їм дозволялося утримувати домашніх тварин. Один із в'язнів Бастилії, писав: «Вино було, звичайно, не чудове, але цілком терпиме. Десерт не давали: треба ж було нас чогось позбавити. В цілому, я зрозумів, що в тюрмі дуже непогано годують».\n6) Вольтер був найзнаменитішим в'язнем Бастилії. Його посадили в тюрму на 11 місяців за написання сатиричних віршів на адресу регента і його дочки. До нього приходили по п'ять – шість відвідувачів на день. Він навіть відсидів на добу довше, ніж передбачалося, щоб врегулювати якісь особисті справи.


Уряд продовжить карантин в Україні до кінця року - Шмигаль - Парламент.UA\nГоловнаНовиниСуспільствоУряд продовжить карантин в Україні до кінця року - Шмигаль\nЦе найбільш дієвий механізм для запобігання поширення коронавірусу.\n13 Жовтня 2020, 17:25\nПрем'єр-міністр України Денис Шмигаль заявив, що уряд продовжить карантин в Україні до кінця року. Також в постанову про карантинні обмеження внесуть зміни.\nПро це він повідомив на засіданні уряду.\nШмигаль зазначив, що це найбільш дієвий механізм для запобігання поширення коронавірусу.\nУряд сьогодні продовжить дію адаптивного карантину до кінця року. Це потрібний крок, щоб гарантувати більш безпечне середовище для українців, - заявив він.\nНагадаємо, що головний санітарний лікар України Віктор Ляшко заявив, що епідситуація в Україні неспокійна, спостерігається зростання кількості випадків захворювання на коронавірус, і це є загрозливою ситуацією, яка спонукає переглядати протиепідемічні заходи.\nВін зазначив, що на засіданні уряду МОЗ запропонує продовжити карантин до 31 грудня 2020 року. Крім того, за словами головного санлікаря, буде запропоновано обмежити діяльність закладів громадського харчування до 22 години.\nПробник референдуму: віцеспікер Ради прокоментував ідею Зеленського


Walther WA 2000 — Вікіпедія\nВерсія від 17:16, 18 грудня 2014, створена VictorAnyakin (обговорення | внесок) (→Посилання)\nПеревірена версія цієї сторінки, затверджена 18 грудня 2014, заснована на цій версії.\nCarl Walther Waffenfabrik\n6,95 кг (без патронів і оптичного прицілу)\n7,9 кг (з патронами і оптичним прицілом)\n. 300 Вінчестер Магнум\n7,5 x55 мм Швейцарія\n.300; .308; 7,55\nмагазин 6 патронів\nмагазин 5 патронів (.300)\nвідкритий - відсутня\nоптичний - Schmidt & Bender 2,5-10x56\nWalther WA 2000 у Вікісховищі\nWA2000 (Walther Automat 2000) — снайперська гвинтівка, розроблена збройовим концерном «Walther». Усього було випущено 176 гвинтівок. Гвинтівка призначалася під патрон .300 Вінчестер Магнум (.300 Win. Mag.). Цей патрон створили на базі великокаліберного патрона .338 Вінчестер Магнум (що забезпечує високу точність на середніх дальностях і використовується поліцейськими снайперами). Але новий патрон .300 Win. Mag. ніколи не користувався великою популярністю у військових та поліцейських служб. В наш час[коли?] використовується як мисливський (для чого і був розроблений). Гвинтівка мала модульну конструкцію, що забезпечувало швидку зміну стволів та затворів за допомогою сполучної муфти, розташованої над пістолетною рукояткою. У комплект гвинтівки входять 2 змінних ствола і 2 затвора під патрони 7,62 x51 мм (.308 Вінчестер) та 7,5 x55 мм (Швейцарія).\n2 Історія виробництва та інші відомості\nГвинтівка виготовлена за схемою «буллпап», яка дозволила зберегти довжину ствола, властиву снайперським гвинтівок, але зменшити загальну довжину зброї. WA-2000 — самозарядна гвинтівка, автоматика якої діє за рахунок відводу порохових газів з каналу ствола. Замикання каналу ствола при пострілі здійснюється поворотом на 60 градусів з постановкою на 7 бойових упорів. Захист від випадкових пострілів забезпечується неавтоматичним запобіжником, рушій якого знаходиться на правій стороні ствольної коробки над спусковим гачком. Хід двигуна становить всього 2 мм. Ствол кріпиться до ствольній коробці різьбовий муфтою. Ствол гвинтівки важкий, «плаваючий», має поздовжні доли (рифлений ствол) для полегшення і кращого охолодження, а також дуловий гальмо—компенсатор, який би зниження віддачі. Ударно-спусковий механізм, для зручності налагодження та регулювання, виконаний на окремому блоці. Його зусилля можна варіювати від 1,2 до 1,4 кг, а також регулювати хід спускового гачка. Запобіжник розташований над спусковим гачком. Крім запобіжника на правій стороні ствольної коробки знаходяться: вікно для викидання стріляних гільз, рукоятка взведення затвора та клавіша затворної затримки.\nВідкритий приціл у гвинтівки відсутня. На кришці ствольній коробці передбачено кріплення для встановлення оптичних і нічних прицілів. Стандартним оптичним прицілом встановлювався Schmidt & Bender 2.5-10x60. Сошки мають нестандартну конструкцію, їх поворотний вузол може переміщатися за спеціальною шині, розташованої над стволом. Гвинтівка як би висить під вузлом кріплення сошок, що позитивно позначається на зручності прицілювання. Така конструкція в поєднанні з невеликою загальною довжиною зброї забезпечує зручність стрільби практично з будь-якого становища. Дерев'яна ложа регулюється під стрільця по довжині приклада і розташуванню упору для щоки.\nКалібр: .300 Вінчестер Магнум, .308 Вінчестер, 7,5 х55 мм.\nЄмність магазину: 6 патронів.\nМагазинна заскочка: за приймачем магазину, в прикладі.\nПринцип дії: енергія порохових газів.\nМеханізм взводу: двостороння рукоятка взводу.\nРежим стрільби: напівавтоматичний.\nМеханізм замикання: що обертається затвор з 7 бойовими упорами.\nЗагальна довжина: 90,5 см.\nДовжина ствола: 65 см.\nМаса: 7,9 кг включаючи оптичний приціл.\nПриціл: оптичний Schmidt & Bender 2,5-10 x 56 або на замовлення.\nЗапобіжні пристрої: з лівого боку ствольної коробки над спусковий скобою.\nПриклад: виконаний за схемою «буллпап» з дерева, пластику або легкого металу.\nІсторія виробництва та інші відомості\nГвинтівка випускалася з 1982 року до листопада 1988 року. Виробництво було припинено внаслідок надмірної собівартості виробу (компанія Walther пропонувала цей снайперський комплекс за ціною 9885 німецьких марок) в порівнянні з іншими снайперськими гвинтівками (для порівняння, в 1982 році снайперська гвинтівка «Штайєр» SSG-69 пропонувалася за ціною 1974 долара США). Останні екземпляри були реалізовані в 1988 році за ціною від 9 до 12,5 тис. дол США.\nВ даний час є колекційною рідкістю у зв'язку з малою кількістю випущених екземплярів. За деякими оцінками, в наш час[коли?] вартість однієї гвинтівки WA2000 коливається близько 40-50 тисяч доларів, за деякими відомостями - до 75 тисяч доларів. За даними компанії Walther випущеної було всього 176 гвинтівок цього типу. Інші зразки випущені сторонніми зброярами в Через велику популярність цієї гвинтівки серед колекціонерів.\nФахівці відзначають чудову ергономіку зброї, властиву багатьом німецьким, австрійським і швейцарським розробкам.\nВикористання можливе лише в якості "поліцейської» гвинтівки, обумовлено вкрай низькою стійкістю до забруднення, і так само мало ряд недоробок.\nУ зв'язку з незвичайним зовнішнім виглядом і загальної екзотичністю даної гвинтівки, іноді вона використовується у фільмах (Hitman, Еквілібріум) і комп'ютерних іграх (серії Hitman, Tom Clancy's Rainbow Six, Call of Duty: Modern Warfare 2, Call of Duty: Black Ops та ін)\n↑ Sniper central.com\nWalther WA2000 - характеристики, фото, опис\nЗброя фірми Walther\nWalther P22 | Walther P38 | Walther P88 | Walther P99 | Walther PP | Walther P5\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Walther_WA_2000&oldid=15306096\nСнайперські гвинтівки Німеччини


КУЛЬТУРА: МАРАФОН ДОБРИХ СПРАВ. ХВИЛЯ ДОБРОТИ М. ТАМБОВ\nКУЛЬТУРА: МАРАФОН ДОБРИХ СПРАВ. ХВИЛЯ ДОБРОТИ М. ТАМБОВ Хвиля доброти йде по всьому світу. У жовтні в Тамбові стартував «Марафон добрих справ», який спрямований на популяризацію культурно-духовних цінностей серед городян. Добра енергія, позитив і безліч сюрпризів є гідними атрибутами даного заходу Хвиля доброти йде по всьому світу. У жовтні в Тамбові стартував «Марафон добрих справ», який спрямований на популяризацію культурно-духовних цінностей серед городян. Добра енергія, позитив і безліч сюрпризів є гідними атрибутами даного заходу\nХвиля доброти йде по всьому світу. У жовтні в Тамбові стартував «Марафон добрих справ», який спрямований на популяризацію культурно-духовних цінностей серед городян. Добра енергія, позитив і безліч сюрпризів є гідними атрибутами даного заходу. Учасники мають намір здійснювати добрі справи на благо суспільства кожен день, допомагаючи всім, хто цього потребує (це і незаможні, і діти, і пенсіонери), і, таким чином підвищувати духовний рівень життя у своєму місті, згуртовуючись заради загального блага.\nПодібна ініціатива доброти природна для народних традицій країн СНД. У Швейцарії, де масово використовуються інтернет-технології, люди прагнуть робити добрі справи, організували цілий інтернет-портал, куди може звернутися будь-який страждалець за допомогою, а також той, хто готовий допомогти. Допомога може бути матеріальною, але найважливіше, що сайт створений, в першу чергу, щоб кожна людина зрозуміла, що в цьому світі вона не самотня. І це прекрасно.\nТак само акція «Марафон добрих справ» проходить восени в Криму. Здоровий спосіб життя, шахи, саморозвиток, підвищення зацікавленості у читанні та інші напрямки творчого розвитку людини стали основою проведення заходу. Взаємодопомога у спільній справі активувала людей в безлічі міст і селищ Криму для участі в добровольчій акції під назвою «Мій внесок у скарбничку добрих справ».\nСправжня духовна сторона людини по відношенню до суспільства проявляється в щирому намірі і безкорисливій її дії на благо суспільства.\nКультура марафон добрих справ добрі справи хвиля доброта Тамбов


Ігор Галиновський: «Хочеться, щоб молоді гравці не боялися, і їхали грати за кордон» | pohudelka\nІгор Галиновський (с) ФРР\nКубок світу 2019 став для Ігоря Галиновского останнім турніром в складі збірної Росії. В інтерв’ю rugger.info четвертний «Червоного Яру» поділився емоціями від матчів в Країні Висхідного сонця, розповів чим йому близька японська культура, як ставиться до натуралізації, бачить себе тренером і багато чому іншому.\nДобрий день Ігор. Вляглися вже емоції після Кубка світу? Які маєте відчуття після турніру в Японії?\n— В голові постійно літають думки про Кубок Світу, щось пригадую, щось аналізую. Я думаю, вони покинуть мою голову нескоро. Ми довго готувалися до Кубка світу, виконали величезний обсяг роботи, і зараз це все закінчилося. Як після Олімпіади-80 – полетів наш ведмедик (з посмішкою).\nНаскільки відомо, одна з ваших улюблених книг — «Норвезький ліс» Харукі Муракамі. Японська тема вам близька ще до Кубка світу?\n— Я прочитав безліч книг Муракамі, і мені було дуже цікаво дізнатися про цю країну краще наживо. В 2012 ми їздили в Японії, в Токіо, на Світову серію по сімці, а там тільки частково познайомились з Токіо. В цей раз було більше можливостей, тому цікаво було подивитися нові міста, ближче пізнати культуру.\nВ цілому, сподобалася культура японського народу, як вони дотримуються своїх традицій. Їх порядність, підхід до справи і порядок у всьому. Багато чого повчитися у них.\nВасиль Артем’єв жартома казав, що лише через тиждень після гри з Шотландією йому перестали снитися кошмари. А якщо серйозно, як психологічно відновлюватися після двох сухих поразок поспіль?\n— Мені простіше, ніж Васі, кошмари мене не мучать (сміється). Прикро тільки за одну гру з Шотландією, а так ми зіграли добре.\nЯкщо не брати в рахунок останній матч з Шотландією, то за словами Ліна Джонса, на Кубку світу збірна Росії створила диво. Чи згодні ви з тренером? Що саме, на ваш погляд, Росії вдалося найкраще?\n— Чудо – це якби ми виграли одну гру з чотирьох, а краще в Ірландії. Гра в захисті в матчі з Ірландією була на непоганому рівні, показник захоплень досяг 89 відсотків – це дуже хороший показник для світових команд.\nЧитати також: Тренер Тайрона Спонга прокоментував майбутній бій з Олександром Усиком\nВзагалі яким тренером в очах гравців збірної виглядає Лін Джонс? У чому він сам як людина і його методи роботи відрізняються від Кінгслі Джонса?\n— Лін і його тренерський штаб більше занурюються в деталі і розбираються, чому не зробив гравець помилку, а що послужило цьому причиною. Багато маленьких нюансів підказував нам.\nПісля КМ 2011 регбі в Росії вистрелила, ентузіастів ставало все більше, але не отримавши належної підтримки, інтерес до хуліганської грі згас. Після КМ 2019 у країні нова хвиля регбійного хайпи. Що на вашу думку потрібно зробити, щоб цю хвилю утримати і розвинути?\n— Потрібна стабільність в клубах Прем’єр-ліги. Хороших клубів повинно стати 8-10, але майже рівних. Тоді з’явиться велика конкуренція у збірній.\nПісля вильоту Росії на КМ 2011 в Новій Зеландії пройшов землетрус. Після вильоту команди до 2019 на Японію обрушився потужний тайфун. У регбійному співтоваристві жартують, що тільки Росія так голосно ляскає дверима, що це супроводжується катаклізмами. Як регбісти збірної Росії поставилися до цієї інформації?\n— Наступного разу будемо закривати двері тихіше (сміється).\nВже зараз очевидно, що збірну Росії чекає омолодження складу. Як вважаєте, чи достатньо в країні молодих талантів, здатних гідно замінити досвідчених виконавців? І яка ймовірність потрапити на наступний КМ у Франції?\n— Омолодження неминуче. Якщо подивитися склади, які виходили на матчі в Японії, у нашої команди було багато молодих гравців. Вірю, що зможемо потрапити на Кубок світу у Франції.\nВи учасник Кубків світу з регбі та регбі-7. По-перше, наскільки можна ці Кубка світу порівнювати? По-друге, якої думки дотримуєтеся ви: Регбі та Регбі-7 вже два кардинально різних види спорту або Регбі-7 дочірній проект для класики?\n— Регбі-7 вже давно стало самостійним. В ньому багато елементів, яким потрібно вчитися, особливо якщо тільки перейшов з класичного регбі. По атмосфері Кубок світу з регбі-7 набагато поступається КМ з регбі.\nЧитати також: Макс Новоселів проти "Папи Гіганта 220 кг". Бійці виявили сильнішого\nВи, як і багато регбісти інших збірних, що завершили кар’єру після Кубка світу. На ваш погляд, завершення міжнародної кар’єри саме після КМ – це бажання піти на хвилі в потрібний час або боязнь, що краще в кар’єрі вже нічого не буде?\n— Правильно, це два в одному. Не бачу попереду таких значущих змагань і є усвідомлення, що пора робити наступний крок у своєму житті.\nІ останнє питання по Кубку світу. Назвіть три причини, чому російський уболівальник може пишатися виступом збірної Росії в Японії?\nПерше – те, що ми їм дуже пишаємося, такої підтримки від наших уболівальників, я не очікував, величезне вам спасибі! Друге – виступом нашої команди. Третє – Артем’євим і його вусами знаменитими на весь світ (з посмішкою).\nВи завершили кар’єру в збірній Росії, але продовжите клубну. Чи Ставите ви собі за мету провести ще конкретну кількість сезонів або ж будете дивитися за станом здоров’я?\n— Зі здоров’ям у мене все відмінно. Завдання поки одна – виграти чемпіонат Росії. Потім піду у відпустку, там все зважу і вирішу, чого я хочу.\nОстанні роки чемпіонат Росії з регбі помітно зростає, з’являється все більше хороших легіонерів. Чи Не вплине приплив іноземців на появу молодих російських регбістів? Адже тепер їм набагато складніше пробитися в склади клубів РПЛ.\n— Тому клубів має стати більше. За рахунок хороших легіонерів зростає рівень нашого чемпіонату. Звичайно, до 15 чоловік в старті не варто доводити, а 5-6 на полі цілком прийнятно.\nЯк особисто ви ставитеся до питання натуралізації легіонерів для збірної?\n— Позитивно, якщо вони будуть грати в нашому чемпіонаті. Хочеться, щоб молоді гравці не боялися, і їхали грати в закордонні клуби, щоб федерація займалася їх і давала підтримку.\nДо чого взагалі лежить душа після закінчення кар’єри? Чи бачите себе в ролі тренера в майбутньому?\n— Не бачу себе в ролі тренера. Це дуже складна робота, не знаю як вони нас терплять (сміється).\nЗа освітою ви-інженер-механік. В нагоді вам ця спеціальність в житті?\n— За професією думаю, що ні. Але я періодично використовую ті знання, які отримав у Вузі.\nЯкщо не помиляємося, крім Муракамі вам подобаються твори Булгакова. Як взагалі зародилася любов до читання? Чому віддаєте перевагу класиці?\n— Я читаю не тільки класику, а різні жанри. Захоплення читанням почалося у 21 рік, коли сестра дала мені книгу «Одного разу в Америці».\nБула книга, яку ви прочитали від кірки до кірки в максимально короткі терміни або ви віддаєте перевагу читати розмірено і не поспішаючи?\n— Все залежить від книги. Можу прочитати поспіль багато книг, потім кілька тижнів не брати книжку в руки.\nТОП-3 книг, який повинен прочитати кожен регбіст і чому саме їх?\n— Складне питання, смаки у всіх різні. Порадив би прочитати: «Граф Монте Крісто», «Майстер і Маргариту», «Парфумер». «Обитель» Захара Прілепіна. І взагалі радив би читати книги, тим більше, коли гравці на зборах.\nУ вас є син. Скільки йому зараз? Є у нього потяг до регбі?\n— У мене їх збільшилося – вже троє. Старшому – вісім років, середньому – п’ять і молодшому – два. Перші двоє ходять на дзюдо. Молодший поки тільки рветься до регбі (з посмішкою)\nЯкщо коли-небудь ваш син прийде до вас з питанням: спорт чи навчання? Що ви йому відповісте?\n— Мені пощастило, я зумів це поєднати, і йому цього бажаю. Багато, хто кинули спорт заради навчання, потім кинули і навчання.\nІ останнє питання. Яким би вам хотілося бачити російське регбі через 10 років?\n— Більш професійним і стабільним. В першу чергу я хочу бачити нашу збірну в числі 15-ти кращих команд планети і стабільне участь на Кубках світу.\nПам'яті Террі Даунса: "Я жив тим життям, яку хотів"\nОлександр Данько: «Поки білоруське регбі будують ентузіасти»\nФлойд Мейвезер оголосив свій список топ-5 кращих боксерів в історії\nPrevКубок світу 2019. Післясмак. Потенціал є – грошей немає\nNextПіслясмак. Регбійні туристи з Канади. Підсумки виступу «Кэннакс»


Кафедра історії України та правознавства - 23 серпня-День Державного Прапора — КДПУ\nШЛЯХ НАРОДНОГО ВИЗНАННЯ ТА ЮРИДИЧНОГО ОФОРМЛЕННЯ\n(на матеріалах офіційного сайту Українського Інституту Національної Пам'яті )\nчервень 1848-го року – на міській ратуші Львова вперше замайорів жовто-блакитний прапор. Цього ж року, під час європейської «весни народів», відбулося утвердження синьо-жовтого поєднання як українських національних кольорів.\n1917-ий рік і в подальшому - синьо-жовті прапори стають обов’язковим атрибутом всіх зібрань української громадськості у різних містах України та колишньої імперії\n25 березня – в Петрограді під синьо-жовтими прапорами відбулася 25-тисячна маніфестація солдатів-українців і студентської молоді\n1 квітня – в Києві учасники української національної маніфестації несли 320 національних прапорів, серед яких солдати-українці київського гарнізону несли знамена з написами: «Вільна Україна», «Вічна пам'ять борцям за волю», «Війна до перемоги» тощо.\nВлітку – під синьо-жовтим стягом вирушав на фронт перший український підрозділ: полк ім. Гетьмана Богдана Хмельницького.\n27 січня – Тимчасовим законом про флот УНР визначався Прапор торгівельного флоту: «полотнище о двох - блакитному і жовтому кольорах» та Прапор військового флоту: вирізнявся блакитним Тризубом в кряжі верхньої блакитної смуги.\n29 квітня – флагманський корабель «Георгій Побідоносець» подав сигнал про підняття прапору над українським Чорноморським флотом, командування яким обійняв контр-адмірал Саблін. На есмінцях та лінкорах, що базувалися у Севастополі, були підняті українські прапори.\n16 липня – на блакитно-жовтій основі гетьман Павло Скоропадський затвердив військовий прапор Української Держави.\n13 листопада – Українська Національна Рада у Львові проголосила державним прапором Західноукраїнської Народної республіки синьо-жовтий стяг.\n20 березня 1920-го року – ухвалено крайовий синьо-жовтий прапор Підкарпатської Русі (яка увійшла до Чехословаччини).\n1934-го року – чехословацька влада заборонила використовувати прапор. На території СРСР використання синьо-жовтого прапора було заборонено ще раніше: після приходу більшовиків та остаточного приєднання України до СРСР.\n15 березня 1939-го року – Сейм Карпатської України, що відбувся у Хусті затвердив синьо-жовтий прапор Карпатської України.\nПочаток 1930-х років – з’являється гімн ОУН з рядками: «Під синьо-жовтим прапором свободи з’єднаєм весь великий нарід свій». ОУН та її попередниця Українська військова організація (УВО) у своїй діяльності використовували національний прапор.\nКвітень – ІІ-ий Великий Збір ОУН визнав синьо-жовтий прапор національним державним українським прапором.\nВлітку – під час проголошення Акта відновлення української держави в селах майоріли націоналістичні та національні прапори\n14 жовтня 1947-го року – під час першого відзначення Свята УПА Головний осередок пропаганди ОУН зобов’язав підпільників розвісити по населених пунктах синьо-жовті і червоно-чорні з емблемою прапори\nДруга половина ХХ ст. – поодинокі спроби піднести український прапор, ініціатори та виконавці чого суворо каралися відповідними органами комуністичного тоталітарного режиму\n26 квітня – у Львові під українським прапором проходив мітинг пам'яті Чорнобильської трагедії.\n22 травня – у Києві на закритті Шевченківського свята було піднято національний прапор.\n23 березня – блакитно-жовтий прапор з’явився над Тернопільською міськрадою.\n3 квітня – над Львівською міськрадою.\n24 липня - у Києві, над будинком міської ради, урочисто піднятий блакитно-жовтий прапор, полотнище якого було попередньо освячено у Софійському соборі .\n24 серпня – група народних депутатів після проголошення Акту незалежності України внесла синьо-жовтий український прапор до сесійної зали Верховної Ради.\n4 вересня 1991-го року – національний синьо-жовтий прапор піднято над Верховною Радою України.\n23 серпня 2004-го року – Указом Президента за № 987/2004 в Україні встановлюється День Державного Прапора з порядком щорічного відзначення 23 серпня.\nОпубліковано: 22 серпня 2019, 13:39


Чи потрібно реєструвати право користування будівлею? Виконком міської ради роз’яснює // Новини // Кривий Ріг\nЧи потрібно реєструвати право користування будівлею? Виконком міської ради роз’яснює\nДата публікації: 11 липня 2018 р.\nЧасто, у добросовісних підприємців міста Кривого Рогу виникає питання про реєстрацію права оренди будівлі, взятої ними у найм.\nВиконком Криворізької міської ради доводить до відома городян та суб’єктів бізнесу основні умови та правила такої реєстрації.\nПерш за все, слід зазначити, що законодавством чітко визначено, що право користування будівлею або іншою капітальною спорудою підлягає реєстрації у випадку укладання не менш, як трирічного договору на таке користування.\nПо-друге, якщо Ви орендуєте будівлю більше, ніж на три роки, договір найму підлягає нотаріальному посвідченню.\nПо-третє, нотаріус, який посвідчував договір, зобов’язаний провести державну реєстрацію права користування будівлею, яке виникло на підставі посвідченого ним договору.\nТаким чином, якщо Ви орендуєте будівлю на менший, ніж три роки термін, реєструвати право користування не потрібно – достатньо буде договору у письмовій формі. За інших обставин - необхідно звертатися до нотаріуса.\nСподіваємося, що змогли стати Вам у нагоді.


Проєкт "Герої навколо нас" - Комунальний заклад "Зміївська публічна бібліотека"\nПамʼятаємо, славимо, вшановуємо героїв Зміївщини\nДо 75-річчя Перемоги у Другій Світовій війні Зміївська Центральна бібліотека підготувала відеоперегляд в рамках проєкту «Герої навколо нас».\nДруга світова війна для мільйонів українців стала справжнім лихом, «чумою». Чим далі в минуле відходять події цієї жахливої війни, чим менше залишається серед нас обпалених боями ветеранів, тим ближчими та дорожчими стають вони для нас На фронтах війни загинуло близько тисячі Зміївчан. За хоробрість і відвагу, проявлені в боях орденами і медалями нагороджено понад 1900 жителів Зміївщини. Спираючись на краєзнавчий матеріал, що є у кожній бібліотеці-філії, консультації директора Зміївського краєзнавчого музею Саяного М.І. та спогади земляків бібліотекарі ЦБС Зміївського району впродовж двох років готували, узагальнили та презентували свою клопітку роботу для широкого загалу.\n«Майскими короткими ночами, отгремев, закончились бои». Саме так завершилися 1418 днів і ночей вогненного запеклого смерчу війни, що розгорталася на гігантській території від Північного Льодовитого океану до сивих хребтів Кавказьких гір. 1 ось цій гігантській битві прийшов кінець. 9 травня 1945року на весь світ прогриміли останні залпи гармат на Красній площі в Москві — залпи, котрі символізували остаточну перемогу над гітлерівським фашизмом.\nПозаду були чотири важких роки великого горя і людських страждань. Тому цього ясного, теплого травневого дня, коли вся природа оживала від зимової сплячки, коли весна буяла білими свічками каштанів, п’янила неповторними запахами бузку, а на клумбах полум’яніли тюльпани, троянди, на знесилену землю прийшла нарешті оглушлива тиша. Гострим болем обізвалася вона у серцях матерів, дружин, наречених, яким не судилося діждатися з полів запеклих битв своїх синів, чоловіків, суджених...\nУже 75-й рік весна і Перемога для нас невіддільні. Так розпорядився довгий календар війни. Але навіть якби ця найбільша і найстрашніша в історії людства війна завершилася в іншу пору року, Перемога все одно означала б відродження, повернення до життя все те, що несе світові весна.\nБільше трьох років точилася запекла боротьба за визволення України. Кожен день — як рік. Кожен день — як століття. За масштабами й значимістю ратних та трудових подвигів, за ціною величезних втрат. В останніх офіційних документах наводиться така цифра; в боях за звільнення України від гітлерівських розбійників полягло 3,5 мільйона радянських воїнів... Практично на Україні немає будинку, у вікна якого не зазирнула б смерть, немає сім’ї, яка не зазнала б відчутних втрат. Багато дітей залишилося без батьків, родин — без дбайливих господарів. Це — головне звинувачення фашизму. Цей страхітливий злочин гітлерівців навіки запам’ятає кожен мешканець української держави, все людство.\nНе обійшла стороною біда й родини мешканців Зміївщини. За даними райвійськкомату, в роки війни на фронтах Вітчизняної в жорстоких боях з фашистами загинуло 7491 чоловік. Більше 2600 із них смертю героя полягло на полі бою, померло від ран у шпиталях 648, зникло без вісті понад 4000, з них чимало в концтаборах. Партизанів і підпільників полягло в роки війни 159.\nТак, війна — суворе випробування для всіх. Велика увага приділялася й приділяється увічненню пам’яті героїв, які полягли в боях за визволення району від окупантів. Вулиці в райцентрі названо на честь 152-ї та 6-ї стрілецьких дивізій, котрі звільняли район у серпні 1943-го. Є у Змієві і вулиці Широнінців, Вернигоренка, а в Таранівці — полковника Білютіна. На околиці Таранівки, на вогненному переїзді, відкрито пам’ятний меморіал героям-широнінцям, залізнична станція в селі також носить ім’я Широніна. На братській могилі гвардійцям взводу відкрито пам’ятник героям, у школі — історичний музей, присвячений героям. Споруджено меморіальний комплекс радянсько- чехословацької дружби, музей із діарамою бою в с. Соколів відкрито в місцевому Будинку культури.\nВ центрі Змієва, у мальовничому куточку сквера, знаходиться священна для всіх нас братська могила, де поховано воїнів-визволителів. На мармуровій плиті викарбовано: «Вічна слава героям, які полягли в боях за честь і незалежність нашої Вітчизни». Застигли у скорботі красуні-ялинки, схиляючи до землі вічнозелені волохаті руки-віти, а поряд тягнуться до сонця стрункі білокорі берізки, як символ вічності життя, торжества миру і спокою. Поруч меморіал Вічної Слави — зметнулася на десятиметрову висоту мармурова стела, палахкотить полум’ям Вічного вогню. На гранітних плитах — сотні й сотні прізвищ росіян, українців, вірменів, казахів, татар, грузинів, які полягли в боях за звільнення Змієва в 1942—1943 роках. Тут же - списки зміївчан, котрі загинули на фронтах Великої Вітчизняної. Таке виявлення вічної пам’яті й скорботи як по відношенню до загиблих воїнів-визволителів, так ідо наших земляків, які вже ніколи не повернуться в рідні оселі з полів битв, не випадкове. Адже всі ми свято вшановуємо як тих, хто пожертвував своїм життям заради нашої свободи, так і наших земляків, які загинули в боях з гітлерівцями, несучи визволення росіянам, білорусам, молдаванам і ті д.\nВ тому ж с. Соколове поруч відкрито пам’ятник двом Героям-землякам І. В. Міщенку та О. Р. Шемигону. У серпні 2000 року, в дні святкування річниці проголошення незалежної України, в Геніївці відкрито стелу з іменами 327 земляків, які загинули на фронтах. Тут ніколи не в’януть квіти вічної пам’яті й глибокої поваги односельців до подвигів героїв.\nЯк найдорожчих і завжди бажаних гостей тепло і сердечно зустрічали неодноразово в районі П. М. Широніна, І. Г. Вернигоренка, інших героїв-широнінців, котрі дивом залишилися в живих. Всенародною шаною і глибокою повагою оточували і візити на Змїївщину ветеранів дивізій, які вели бої на території району, маршала артилерії Ю. П. Бажанова, якому випала честь запалити Вічний вогонь на братській могилі радянських воїнів у райцентрі. Нажаль, на сьогодні вони всі покійні.\n13 Героїв Радянського Союзу дала Батьківщині наша рідна земля. В ряді хоробрих захисників Вітчизни особливе місце займає Захар Карпович Слюсаренко, який двічі удостоєний цього високого звання. Хоробрий комбриг 3-ї гвардійської танкової армії громив ворога на Курській дузі, при визволенні Києва, штурмував Берлін. На почесному місці в центрі Змієва відтворено погруддя нашого відважного земляка. Його ім’я носить Зміївський ліцей №1. В центрі міста змієва — ще одна стела з барельєфами всіх Героїв — наших земляків. У свята та будні тут полум’яніють живі квіти, як данина всенародної шани та пам’яті про подвиги героїв-земляків на фронтах Великої Вітчизняної війни. Подвиги героїв будуть для мешканців і майбутніх поколінь взірцем вірного служіння своїй державі, своєму народу.\nБублій Павло Семенович (нар. 15 січня 1916 — пом. 28 березня 1997), уродженець м. Змієва, заступник командира стрілецького полку, Герой Радянського Союзу;\nВоронько Олександр Григорович (нар. 5 (18) липня 1917 — пом. 9 лютого 1997), уродженець с. Соколове, гвардії майор, Герой Радянського Союзу;\nКовтун Григорій Іванович (нар. 1922 — пом. 1944), уродженець с. Черемушне, морський піхотинець, Герой Радянського Союзу;\nКолодяжний Арсеній Григорович (нар. 1906 — пом. 1943), уродженець с. Гонтарі, гвардії рядовий, Герой Радянського Союзу;\nКравцов Юхим Єгорович (нар. 24 грудня 1910, Шелудьківка — пом. 7 січня 1984, Київ), уродженець с. Шелудьківка, старший радіотелеграфіст, Герой Радянського Союзу;\nКришталь Арсентій Єлисійович (нар. 8 травня 1913 — пом. 19 грудня 1977), уродженець с. Чемужівка, механік — водій танка, Герой Радянського Союзу;\nЛаврик Іван Іванович (нар. 1922 — пом. 1993), уродженець с. Черемушне, молодший лейтенант, Герой Радянського Союзу;\nМіщенко Іван Васильович (5 травня 1922 — 30 березня 1987), уродженець с. Соколове, командир взводу, Герой Радянського Союзу;\nПасько Микола Федорович (12 грудня 1918 — 16 липня 1982), уродженець с. Скрипаї, капітан, Герой Радянського Союзу;\nПротопопов Іван Іванович (15 квітня 1907 — 10 серпня 1944), уродженець с. Геніївка, старший лейтенант, Герой Радянського Союзу;\nСлюсаренко Захар Карпович (нар. 16 вересня 1907, Зміїв, Харківська губернія, Російська імперія — 6 квітня 1987, Київ, Українська РСР, СРСР) — уродженець м. Змієва, генерал — лейтенант, 2-чі Герой Радянського Союзу;\nЧепур Микита Дмитрович (17 квітня 1906 — 9 жовтня 1982) — уродженець м. Змієва, Герой Радянського Союзу;\nШемигон Олексій Родіонович (1916 — 20 серпня 1944), уродженець с. Вилівка, лейтенант, Герой Радянського Союзу.\nЗідьківська середня школа носить ім’я Героя Радянського Союзу Григорія Ковтуна, який тут навчався. На подвір’ї школи — бюст Героя, його ім’я носить і вулиця, що простягнулася через всі Зідьки аж до Черемушної, де він народився. Виходить у море для ловлі риби траулер «Григорій Ковтун». Іменем Героя Радянського Союзу О. Р. Шемигона названо тепловоз, який перевозить вантажі та пасажирів по рейках Південної залізниці.\nЗміївчани можуть пишатися іменами шести відважних воїнів, яким випала честь бути учасниками Параду Перемоги. Відкриває цей список Герой Радянського Союзу Іван Міщенко, уродженець с. Соколове. Командир взводу мінометників відзначився винятковою мужністю в боях з німецько-фашистськими загарбниками. Особливо відзначилися мінометники при форсуванні Прип’яті. Уродженець с. Чемужівка Іван Вітер був у топографічній розвідці дивізіону «катюш». Воював на Калінінському фронті, на Курській дузі, форсував Дніпро в районі Лютежа, брав участь у боях за Будапешт, Відень. А після Параду Перемоги встиг взяти участь у розгромі Квантунської армії на Далекому Сході. У с. Мохнач проживав колишній сапер Григорій Гордієнко. На його рахунку — безліч успішних операцій по розмінуванню мінних полів гітлерівців, по мінуванню переднього краю оборони наших воїнів. Старшина Михайло Жигульський — кавалер ордена Слави двох ступенів, ордена Вітчизняної війни двох ступенів, ордена Червоної Зірки, багатьох медалей. Ці бойові нагороди говорять самі за себе. Лейтенант Микола Назаренко, уроженець с. Соколове, пройшов урочистим маршем по Красній Площі, будучи правофланговим у одному строю зведеного парадного полку 3-го Білоруського фронту. Та житель с. Геніївка Гордієнко Михайло. Дорогами війни він дійшов до Берліна, залишивши свій автограф на колонах Рейхстагу.\nКраєзнавчий матеріал, який розкриває історичну правду про трагічні дні війни, висвітлює образи учасників воєнних дій зберігається у Зміївській Центральній бібліотеці. Основна мета історичного краєзнавства - показати відвідувачам, якою великою ціною нашому народу дісталася Перемога і ще раз нагадати, що цей всесвітньо-історичний подвиг не згасне у віках, він назавжди залишиться у вдячній пам`яті людства.\nНа землі зосталось Вас так мало,\nВже стареньких, зболених, сумних…\nГеніївська сільська бібліотека-філія\nНижній та Черкаський Бишкин\nКостянтівська сільська бібліотека-філія


ᐈ Apple iPad Air Wi-Fi 256 Silver (MUUR2) 2019 - Купити у Львові: ціна, відгуки - Apple Room\nApple iPad Air Wi-Fi 256 Silver (MUUR2) 2019 + 2 роки гарантії\nНовинка з лінійки популярних недорогих планшетів від Apple вже завоювала популярність фанатів. Недорога техніка, яка має потужний функціонал та широке програмне забезпечення, для роботи, навчання, творчості або відпочинку. iPad Air 2019 стане для вас надійним помічником на всі випадки життя.\nПотужний чипсет, що адаптується під власника\nВін має високі експлуатаційні показники, чого вдалося досягнути за допомогою потужного процесора A12 Bionic. Він має 256 Гб вбудованої пам’яті та 3Гб оперативки. Ігри, тяжкі програми, що потребують підвищеного навантаження, додатки для записів, замальовок та бізнесу – це все доступно користувачам цього гаджету. iOS 12 має розширену кількість сенсорних команд, дозволяє відкривати два додатки одночасно, і при цьому дивитися відео.\nЕкран девайсу – окремий витвір технологічного прогресу. Відтепер немає повітряного прошарку, він ламінований, тому відповідь на доторк буде миттєво. Це особливо помітно при використанні Apple Pencil. Зображення соковите, розширення у 2224х1668 пікселів дозволяє насолодитися якісною картинкою на повну.\nApple iPad Air Wi-Fi 256 Silver (MUUR2) 2019 Відгуки


Олександр Холод, директор ШвидкоГроші: «У МФО зросте кількість відмов у видачі позик» - ДельтаФінанс\nГоловна Сторінка » Новини » Олександр Холод, директор ШвидкоГроші: «У МФО зросте кількість відмов у видачі позик»\nОлександр Холод, директор ШвидкоГроші: «У МФО зросте кількість відмов у видачі позик»\n«У зв’язку з карантинними заходами та зупинкою багатьох бізнесів складнощів із виплатою по швидким позиками ніяк не уникнути. Після скасування штрафів і пені єдина прибуткова частина по кредитах − відсотки. У цей складний кризовий час ми змушені видавати кредити тільки найнадійнішим і перевіреним клієнтам. Ми не готові брати на себе ризик неповернення або збору заборгованостей, які ніяким чином не впливають на нашу дохідну частину. Все фактично заморожується на час карантину.\nМФО, щоб убезпечити себе, роблять ставку на постійних і перевірених клієнтів, яких потрібно підтримати.\nБільшу частину з них ми переводимо в онлайн. Але не всі клієнти можуть перейти на такий спосіб видачі і оплати кредиту. У деяких, наприклад, немає комп’ютера або смартфона, вони не можуть скористатися тими чи іншими банківськими сервісами. Такі клієнти на сьогоднішній день залишилися фактично перед закритими дверима наших відділень. Тому ми дуже чекаємо моменту, коли зможемо повернутися до нормальної роботи.\nВ обставинах, що склалися, МФО стали ще краще зважувати кожне рішення з видачі кредитів, щоб знайти баланс − залишити і бізнес, і клієнтів».\nКАСКО: рейтинг страхових компаній в Україні Прожитковий мінімум в Україні в 2021 році Банківське кредитування в 2020-м чекає на зліт чи падіння?


Category: Прихожани - Ремонт будинку та дизайн\nДзвінок передпокої: поради по налаштуванню і проектування\nПрихожан часто мебльовані абсолютно безлюдними, без уяви. Проблема полягає в тому, що власники власності стикаються з великою проблемою, яку вони звичайно не можуть подолати. Для них, передпокої не простий в використанні, тому вони купують меблі, як правило, повністю безцільно, витрачати цінний простір і не можуть встановити планку без належного освітлення в правому установці Доходів .\nЗапрошення меблів для передпокою - нові тенденції у вхідній зоні\nДрузі, колеги та сусіди - перші, хто входить у коридор, коли вони падають на візу. Розумні жителі створюють шикарну атмосферу в районі проходу, що вражає кожного відвідувача. Запрошення меблів для вітальні з стилем - це привабливі прихильники, які вміло поєднують особистий вигляд життя в центрі уваги.\nВзуттєві шафи для вузьких коридорів\nТе, що людина не знає цю проблему. Його дружина має більше взуття, ніж вони потребували. Але вона заявляє, що тверда те, що вона носить всі протести. Ну, людині просто треба знайти рішення, щоб вмістити всі балерини, пами та інші жіночі черевики. Особливо це проблематично, коли наступний галошниці повинні бути розміщені в вузькому коридорі.\nПідйомник, як кожен день полегшити будинку\nЗ віком рухливість більш обмежена, багато робіт можна обробляти лише за допомогою технічних засобів. тіло не може нести всі зусилля можуть бути на відкритому повітрі, завдяки платформі піднімає звичайну рухливість, щоб відновитися. Ми пояснимо функцію цього варіанту і пояснити заходи державної підтримки.\nКороткий огляд ландшафтної реконструкції\nБагато елементів і компонентів, як і за межами будинку з урахуванням високого ступеня зносу або зношуються з часом. У деяких з цих елементів будуть порушені спочатку тільки дивитися, наприклад, коли очищення зовнішнього фасаду обсипається - ризики, таким чином, з самого початку не пов'язані, ні знижена ізоляції.


6 кращих ідей використання троянд у ландшафтному дизайні | Сад і город\n6 кращих ідей використання троянд у ландшафтному дизайні\nНемає нічого нарядно садової ділянки з наявністю квіткової королеви – троянди. Квітка чудово виглядає на будь-якій території – великий або маленькою, рівною або кам’янистій. Розарій в ландшафтному дизайні часто використовується в якості основи. Щоб знати про нього більше, необхідно вивчити його головні якості, а також не уникати корисних рекомендацій про вирощування південної красуні.\nЧому саме троянди\nРобимо бордюр з троянд\nАрки та живопліт\nПрикрашаємо сад сольними кущами\nСтрумок з троянд\nВикористання контейнерів (вази, горщики)\nПрикрашений красивими рослинами ділянка має наступні переваги:\nтроянда – лідер серед інших квітучих рослин. Вона зустрічається на дачних територіях садівників частіше за інших;\nрослина легко доповнює композицію дачі, роблячи на собі акцент на тлі інших рослин. Кожне з суцвіть невеликого розміру і карликових сортів може представляти собою другорядного «актора». Моноклумба з правильною організацією стане реальним перевагою ландшафту;\nрозмір і відтінок бутона підбирається за бажанням садівника, адже сортове розмаїття може надати такий шанс;\nзелень, дерева, кущі та інші квіти – незамінні компаньйони троянди в саду.\nКонструкція включає в себе огорожа невеликого розміру, використовувану з метою поділу території на зони. Наприклад, білі троянди у ландшафтному дизайні займуть простір поблизу стежки, квіти з рожевим відтінком – поруч з альтанкою.\nЧудовими місцями для бордюрного оформлення можна назвати майданчики, декоративні струмки, альтанки й садові доріжки. Споруди, що складаються з відмінних від троянд рослин, добре чергуються з бордюрами, що містять троянди в ландшафтному дизайні дачної ділянки.\nвражаючий варіант для прикраси території. Живі огорожі виглядають набагато привабливіше цегельних чи шиферних стін;\nарка – невелика альтанка, поєднана чотирма дротами, на яких знаходяться завитки рослини. Така арка додасть трохи романтики у зовнішній вигляд саду;\nсадівники воліють використовувати сорти троянди в дизайні саду з кучерявими і яскраво квітучими бутонами. Ідеально впишуться в цю картину англійська, паркова і штамбова різновиди;\nякщо необхідно створити затишну альтанку, оточену рослинами, тоді необхідно підготувати таку арку, в якій помістилися б лавка і стіл.\nНевелика ділянка добре підійде для створення живоплоту. При відсутності шансу створення звичайних клумб використовують цей метод.\nДля створення опорної конструкції беруть грати із сталі або дерева, дріт або сітку на її основі.\nобмеженість у кількості – не проблема, адже існують поодинокі кущі, здатні замінити кількох;\nсольні примірники вимагають ретельного вибору. Необхідно підібрати кращий сорт, щоб створити ландшафтний дизайн троянди. Троянди в ландшафтному дизайні стануть прикрасою для дачі лише в разі їх вдалої висадки в саду;\nоформлення троянд з ніжними квітами вражаюче виглядає на тлі рельєфних композицій.\nПопулярність і розкіш цього способу облагороджування полягає в унікальному комбінуванні трепетних бутонів з грубуватими і масивними каменями. Альпійські гірки передбачають використання мініатюрних або ґрунтопокривних сортів. Різновиди цих рослин додадуть ділянці ексклюзивність.\nБілі камені відмінно поєднуються з яскравими різновидами квіток.\nзначення слова «струмок» змінює свою характеристику з водної на квіткову. Композиція складається виключно з троянд, тому деякі називають її сухою. Особливе оформлення надає клумбі незвичайний вигляд;\nструмок в умілих руках являє собою з’єднання каскадів з водоспадами. Завдяки декоративним прийомам звичайна територія перетворюється в розкішне місце;\nгрунтопокривні примірники використовуються для створення і вирощування струмків. Гравій, галька та каміння відмінно підійдуть для композиції.\nрослини висаджуються в спеціалізовані контейнери, а не в грунт. Після цього їх ставлять в найбільш підходящому для гармонійної композиції місці. Кожен з садівників повинен самостійно визначитися з місцем знаходження квітки;\nгорщики ідеально виглядають на сходових драбинах при підйомі в будинок. Оформлення такого виду зрадить входу святковість і ошатність;\nпри вирішенні висадки королеви квітів у контейнери слід звернути увагу на мініатюрні ландшафтні троянди, а саме на Флорибунду.


400 днів за ґратами: справа Ігоря Козловського - BBC News Україна\n400 днів за ґратами: справа Ігоря Козловського\nКопирайт изображения Фото з сімейного архіву Ігоря Козловського\nImage caption Професор Ігор Козловський\n"Його тримають у підвалі, у камері без вікна. Там немає чим дихати. Ми більше року його не бачили", - юрист Діана Козловська розповідає про свого дядька, релігієзнавця Ігоря Козловського.\nВідомого у Донецьку викладача і професора затримали ще у січні 2016 року. Рідні довго не могли з'ясувати, де він і що з ним.\nЗараз для них єдиним джерело інформації є адвокат, який представляє вченого у суді самопроголошеної "ДНР". Минулого тижня у Донецьку відбулось засідання у справі вченого.\nХто такий Ігор Козловський?\nImage caption Зустріч з Алексієм ІІ\nКандидат історичних наук Ігор Козловський очолював Центр релігієзнавчих досліджень і міжнародних духовних стосунків у Донецьку. Свого часу керував управлінням у справах релігій Донецької ОДА. Викладав на кафедрі філософії Донецького національного технічного університету.\nImage caption 2004 рік, Ватикан. Зустріч з Папою Римським\nВін є автором більш ніж 50 наукових публікацій, підтримував тісні стосунки із духовними діячами, був учасником міжнародних конференцій і зустрічей, у тому числі з Папою Іоаном Павлом ІІ, головою РПЦ Алексієм ІІ, патріархом Константинопольським Варфоломієм ІІ.\nРідні запевняють, релігієзнавець не критикував публічно самопроголошену "ДНР", а на своїй сторінці у соціальній мережі ділився виключно філософськими цитатами та нейтральними фото.\nПісля початку конфлікту на Сході 62-річний професор залишився у Донецьку доглядати хворого сина. За словами рідних, саме через паралізованого сина Святослава, який має синдром Дауна, вчений не наважувався переїздити.\nЗатримали Ігоря Козловського біля його будинку в Донецьку 27 січня 2016 року. В цей же день у його квартирі провели обшук.\nImage caption Щоб підтримати вченого, родина організувала флешмоб\nНа той момент у квартирі перебував лише хворий син професора Святослав. За словами дружини Козловського Валентини, син не міг рухатися і, можливо, навіть у повній мірі усвідомлювати, що відбувається. Він досі часто згадує, як "прийшли погані дядьки, шуміли".\nДружини вченого у цей день не було у місті. Діана Козловська розповідає, що родичі довго не могли потрапити до квартири вченого і дуже хвилювалися через стан Святослава, бо він довгий час залишався сам без жодної допомоги і лікування.\nЗгодом у МДБ "ДНР" родині повідомили про затримання вченого, але не вказали, у чому його звинувачують, не дозволили побачитися з ним або передати їжу і одяг.\nУ чому звинувачують Ігоря Козловського?\nЯк розповів донецький адвокат рідним Ігоря Козловського, його звинувачують у незаконному придбанні і зберіганні боєприпасів. Від спілкування з пресою адвокат відмовляється.\n"Це все на рівні розмов. Підписаних документів ми не бачили. Нібито "слідство" звинувачує його в зберіганні двох гранат", - розповідає племінник вченого Денис Козловський.\nЦю історію рідні піддають сумніву - професор у своєму житті не мав жодного стосунку до зброї.\n"Звинувачують у тому, що він зберігав в книжковій шафі зі священними текстами різних релігій дві бойові гранати. У цій же кімнаті постійно перебував і його наполовину паралізований син із синдромом Дауна, що додає абсурдності і сміхотворності цими звинуваченням", - каже його племінник Денис Козловський.\nУ 2016 році, після численних звернень до МДБ "ДНР", дружині вченого сказали, що причиною затримання були "зв'язки з українськими націоналістами" і "проблемні" пости в соцмережах. Згодом ці звинувачення зняли, "зберігання зброї" залишили.\nВВС Україна намагалася письмово і телефоном зв'язатися з представниками "ДНР" щодо справи Ігоря Козловського. Відповіді отримати не вдалось.\nРаніше лунали припущення, що арешт вченого міг бути пов'язаний із кампанією "боротьби з інакомислячими" в Донецьку. Перед тим, як релігієзнавця затримали, у Донецьку пройшов мітинг під гаслами "Ні сектам у ДНР" та "ДНР без сект". Один з організаторів мітингу, депутат "народної ради ДНР" Сергій Кондрикінський заявляв, що так звані "секти" мають на меті "підривання Донецької народної республіки зсередини".\nВідсутній у списках\n"…історик Козловський - шпигун і виготовляв боєприпаси", - таку відповідь щодо Козловського представники ОРДЛО озвучили на переговорах у Мінську Ірині Геращенко, уповноваженій президента з мирного врегулювання ситуації в Донецькій та Луганській областях.\nПитання звільнення Козловського більше року піднімалося на всіх рівнях, Україна бореться за його визволення, каже Ірина Геращенко. За її словами Леонід Кучма, представник України у Мінську, неодноразово запитував, "чому літню людину утримують незрозуміло за що, за шпіонаж на користь України, а він, що не українець?".\nПані Геращенко розповідає, що у списках заручників, які надає українська сторона, пан Козловський є, а в списках ОРДЛО серед затриманих його немає. Представники ОРДЛО їй відповіли, що Ігор Козловський - "житель Донецька і його не може бути в цих списках".\nНа думку Ірини Геращенко, Росія використовує заручників як козир для шантажування України.\nБез надії на виправдання\nТим часом рідні вченого організували у соцмережах флешмоб на його підтримку. Сотні українців, серед яких громадські і культурні діячі, фотографуються з написом #Freekozlovskyy. До акції приєднались Джамала, Андрій Хливнюк, Дмитро Шуров, Ірен Роздобудько, Maneken и Onuka, Юрій Хусточка, Євген Галич.\nImage caption Джамала приєдналась до флешмобу\n"Надії на виправдувальний вирок жодної. Єдина можливість витягнути його з в'язниці - це максимальний розголос цієї справи на всіх рівнях", - каже племінник Ігоря Козловського Денис. Рідні хвилюються через стан здоров'я вченого. Коли дозволяють, йому передають ліки від серця, він жалівся на біль у ногах.\n"Особи, які утримуються сторонами конфлікту на сході України, перебувають під захистом міжнародних норм про права людини і гуманітарного права, які прямо забороняють свавільні затримання, тортури... Затримані повинні забезпечуватися достатнім харчуванням, водою, одягом, дахом і медичною допомогою", - заявляє правозахисна організація Human Right Watch.\nПравозахисники включили випадок з релігієзнавцем Ігорем Козловським у звіт під назвою "Вас не існує: свавільні затримання, насильницькі зникнення і тортури в ході конфлікту на сході України".\nПрава людини в Україні й далі порушують - HRW\nПравозахисники просять статусу військовополонених для заручників "ДНР-ЛНР"


Розділ 4: Патова ситуація 1921—1927 рр. - Частина І - Жнива скорботи - Каталог статей - Історія України\nРозділ 4: Патова ситуація 1921—1927 рр.\nЯк бачимо, в останній момент Ленін прислухався до голосу розуму, до голосу селянина, що промовляв “крізь дула морських гармат” Кронштадта, кулеметів Махна та Антонова. Нагадаємо: 15 березня 1921 р.— лише через сім днів після своєї заяви, що не передбачається ніяких змін у курсі партії та відхилень від марксистської доктрини — Ленін визнав на Х з'їзді РКП(б), що радянський режим прямує до загибелі. З огляду на це вождь більшовиків погодився тимчасово відмовитися від спроби перевести село на соціалістичні рейки, прагнучи водночас використати передишку для зміцнення політичної влади своєї партії. Так було проголошено нову економічну політику (неп). Однак цей відступ був вимушений. Спочатку Ленін сподівався умиротворити селянство, не відновлюючи ринкові відносини й налагодивши натомість безпосередній товарообмін між державною промисловістю й селом. Це йому не вдалося, і він, за словами М. Левіна, “відступив, звернувшись до ринків, грошей і капіталістів”. Необмежене реквізування хліба замінили податковими заходами (в Україні їх запровадження відклали на кілька місяців, аби зібрати якомога більше зерна для нагальних потреб). Були відновлені платний проїзд на залізницях, оплата поштових послуг та інші подібні речі, скасовані на останній стадії воєнного комунізму. А в жовтні 1921 р. промислові підприємства дістали право вільно продавати на ринку свою продукцію.\nНа Х з'їзді РКП(б) ветеран партії Д. Рязанов характеризував неп як “селянський Брест”, проводячи тим самим аналогію між відступом під тиском селян і відступом на переговорах у Бресті під тиском Німеччини. Сам же Ленін говорив про неп як про “передишку” в умовах нехватки сил для цілковитого здійснення революційних перетворень. І наголошував у грудні 1921 р. (у плані доповіді на IX Всеросійському з'їзді Рад): “Ми тепер здійснюємо стратегічний відступ, який дасть нам ширший фронт наступу в найближчому майбутньому...”\nРадянські вчені хрущовських часів полюбляли наводити ленінські цитати періоду непу, в яких ішлося про те, що колективізація землі має бути повільним процесом, базованим на переконуванні та добровільній згоді селянства, що експропріація навіть заможних селян повинна відбуватися тільки за наявності придатних матеріальних, технічних і соціальних умов. І він справді казав таке. Називаючи спочатку неп відступом — одним із тих багатьох відступів, що більшовики час від часу мусили робити в міру зміцнення непу,— Ленін разом із тим іноді виправдовував його як метод досягнення комунізму (і це був не останній раз, коли він змінював свою думку залежно від ситуації). В серпні 1922 р. Ленін називав селянські торговельні кооперативи “кооперативним капіталізмом”, а у своїй праці “Про кооперацію”, створеній у січні 1923 р. (коли його вже фактично зборов крововилив у мозок), наголошував: в умовах соціалістичної власності на засоби виробництва та перемоги пролетаріату над буржуазією такі кооперативи зміцнять соціалістичний лад. Він навіть наполягав на використанні сучасної високопрофесійної торгівлі для комерціалізації кооперативного руху і з метою підвищення його рівня закликав до “культурної революції” в цій сфері. (Отже, Ленін розглядав кооперування як шлях до колгоспів, а проте від кооперації, основна ідея якої полягала в купівлі та продажу в кредит, виграли тільки заможні селяни, й вона не створила ніякої тенденції до розвитку колективних засобів обробітку землі.) Характерно: якраз у цей час у партійній літературі почали часто посилатися на заяву Енгельса, що соціал-демократи ніколи не примушуватимуть, а лише будуть переконувати селянство (в даному випадку німецьке) перейти до колективного обробітку землі.\nТе, що немало комуністичних лідерів (і серед них, як бачимо, й сам Ленін) приділяли таку увагу широкому теоретичному обгрунтуванню непу, саме по собі ще нічого не значило. Просто ця винятково догматична секта — більшовики — надзвичайно захоплювалася теоретизуванням, без чого не обходився жоден її практичний крок. Але в будь-якому разі представники “правого крила” партії — прихильники досить тривалого, поступового розвитку країни в умовах нової економічної політики — мали змогу посилатися на слова свого вождя, особливу вагу яким надавало те, що саме він був творцем цієї політики .\nТут слід зауважити: попри всі теоретичні міркування Леніна було б, мабуть, очевидною помилкою вишукувати в них реальне підґрунтя для якогось певного курсу. Часом складається враження, що тоді він (як і на ранніх стадіях революції) попросту не знав, яким шляхом рухатися вперед, і намагався не помилитися у виборі найкращого варіанта. Так, на XI з'їзді РКП (б) (1922) він оголосив: відступ зайшов надто далеко, й настав час знову перейти в наступ. Однак, мабуть, і ця його думка швидко змінилася, бо ніяких змін у партійній політиці не відбулося.\nВідбудова промисловості була частиною непу, а отже, це також означало поступки капіталізмові. За словами Леніна (“Нова економічна політика і завдання політосвіт”), в жовтні 1921 р. через розвал промислового виробництва пролетаріат перестав існувати як клас, і у відродженні його допомагатимуть капіталісти — ті, які дістануть на це дозвіл. У певний момент Ленін навіть твердив, що великих капіталістів можна перетворити на союзників у боротьбі проти “головного ворога” — дрібного селянського власника (повторюючи тим самим свою ж, уже оприлюднену в 1918 р. формулу, згідно з якою “дрібнобуржуазна стихія” є “головним ворогом соціалізму в нас”).\nКоли Ленін не закликав до швидкого переходу в наступ — тобто коли посідав чіткі пронепівські позиції,— він гадав, що боротьба за лояльність селянина-середняка триватиме, можливо, протягом кількох поколінь або, в найліпшому випадку — 19—20 років (насправді ж неп офіційно існував трохи менше дев'яти років). Однак усупереч цій тактичній настанові вождь партії завжди дотримувався теоретичного погляду, за яким “селянство постійно, щоденно, кожночасно і в масовому масштабі породжує капіталізм і буржуазію”. Це мало виправдовувати граничну пильність і використання щонайменшої можливості, аби покласти край такому станові речей. Ленін уважав, що за тодішньої обстановки у світі період мирного будівництва не буде надто довгим, а в листі до Л. Каменєва від 3 березня 1922 р. (вперше надрукованому аж у 1959 р.) підкреслював: “Величезна помилка думати, що неп поклав край теророві. Ми ще повернемося до терору і до терору економічного”.\nУ своїй класичній англомовній праці “Ленін і більшовики” (Лондон, 1966) Адам Улам доходить висновку: якби Ленін прожив довше, він покінчив би з непом раніше, ніж Сталін, бо ж останньому перед такою зміною курсу потрібно було ще зміцнити власне становище. Та хоч би як там було, поступовий відхід Леніна від державної й партійної діяльності та його смерть у січні 1924 р. поставили більшовиків перед проблемою, що її необхідно було розв'язати рано чи пізно”,— в будь-який спосіб позбавитися від незалежного селянина.\nНепевність Леніна у прийнятті тих або інших рішень пояснюється внутрішніми суперечками в партії. З одного боку, суто економічні потреби вимагали розвитку сільського господарства, а отже, й усілякого заохочування селянина — високопродуктивного виробника. З іншого ж боку, політичні міркування й доктринальні настанови примушували більшовиків убачати в цьому виробникові “класового ворога” й покладатися у своїй селянській політиці на мало-, а то й узагалі непродуктивні елементи. До речі, додержуватися “класової чистоти” було дуже важко, оскільки після надання допомоги “незаможникові” він уже переставав бути таким, а “безземельний селянин”, діставши земельний наділ, теж переходив в іншу категорію; що ж до “середняка”, то в міру нагромадження статків він автоматично перетворювався в очах комуністів на “куркуля”.\nВсі ці проблеми Сталін “розв'язав” аж у 1930 р. А поки що найнагальнішим завданням була відбудова сільського господарства, й партія мусила змиритися з тим, що на той час її можна було здійснити тільки шляхом стимулювання виробника-“куркуля”.\nУ національному питанні теж необхідно було тимчасово відступити. В період громадянської війни ні Ленін, ні Денікін навіть не збиралися надавати реальної незалежності Україні (як і іншим регіонам колишньої імперії), однак утримати її тоді не спромоглися. Все ж більшовицький лідер виявився кращим тактиком: йому вдалося закласти основи такої політики, яка містила в собі великі потенційні можливості для реалізації планів комуністів у майбутньому. Білі ж повелися інакше. Вони не ігнорували цілком національні проблеми, як це про них часом кажуть, і Колчак настійно вимагав незалежності для Польщі, Фінляндії та інших країн, але у вирішальний момент його думку відкинули, й Денікін ударив на Москву під гаслом “єдиної й неподільної Росії”.\nСучасні українські комуністи-дисиденти нерідко добирають цитати з праць і промов Леніна, з яких має випливати, що він принципово співчував ідеї державності національних меншостей. Проте насправді він добре розумів небезпеку для радянської влади, приховану в національних прагненнях українського та інших народів, а тому завжди жадав їх нейтралізації й ні на мить не відмовлявся від принципу централізації й наміру запровадити на руїнах царської імперії всеосяжний контроль Москви. Проблема полягала тільки у виборі правильної тактики.\nОтже, невдачі спроб перших комуністичних режимів закріпитися в Україні примусили більшовиків змінити курс. Слідом за згадуваним уже Рязановим, котрий назвав неп “селянським Берестям”, нову національну політику можна було б назвати “українським Берестям”,— і в першому, і в другому випадках за допомогою певних заходів удалося послабити вороже ставлення мас до радянської влади. Тепер, зокрема, селянина вже не переслідували за його традиційний спосіб господарювання, а українці дістали певну культурну автономію. Але, як ми показали вище, вимушені поступки національним почуттям українців, так само як і політичні поступки селянству, зумовлювалися жорстокою необхідністю. Перший український радянський уряд активно виступав проти українізації й захлинувся у хвилях збурених ним же протестів. Досить обачлива національна політика другого уряду теж наразилась на сильний опір. Третій, успішний наступ комуністів, як і до цього, був зустрінутий вороже, однак, по-перше, у воєнному відношенні його підготували краще, ніж попередні, а по-друге, цей режим удався до ефективних політичних маневрів, зокрема, уважно поставившись до питання української державності (переважно в тих площинах, які не стикалися з чітко вираженим антикомунізмом).\nУ грудні 1922 р. все ще формально незалежні Україна, Закавказька Федерація й Білорусія увійшли в новий Союз Радянських Соціалістичних Республік. У квітні 1923 р. XII з'їзд РКП(б) оголосив політику “коренізації”, яка в Україні дістала назву “українізації”. Таким чином, уперше від XVIII ст. питання захисту й розвитку національної мови та культури були піднесені в Україні на державний рівень і здобули статус першочергових.\nНа відміну від Росії, в Україні тоді інакше ставилися до колишніх політиків — опонентів радянської влади. З еміграції на батьківщину почали повертатися видатні письменники та вчені,— навіть ті, що свого часу активно підтримували Центральну Раду або входили до її складу. Серед них були видатний історик Михайло Грушевський (колишній голова Центральної Ради), інші провідні державні й військові діячі УНР. Одночасно були помилувані кілька українських есерів, засуджених у 1921 р. до короткотермінового ув'язнення. Вони навіть дістали різні відповідальні посади. Так, колишній прем'єр-міністр УНР Всеволод Голубович став головою Української Вищої Ради Народного Господарства, а інші очолили менш важливі ділянки культурного й господарського будівництва. Чимало українських політиків добільшовицьких режимів зайнялися наукою. А колишнього голову Директорії Володимира Винниченка прийняли до комуністичної партії, ввели до складу ЦК КП(б)У і призначили заступником голови Раднаркому України та наркомом закордонних справ. Однак він урешті мудро визнав за краще знову виїхати за кордон. Українізація зайшла далі подібних поступок національним ідеям в інших республіках СРСР, тож провідні діячі української культури, повертаючись на батьківщину, щиро сподівалися, що теперішня Україна, хай би й радянська, здатна відродити націю. До речі, протягом кількох років це таки скидалося на правду. Художня література, історичні й лінгвістичні праці досягли рівня та сили, які задовольняли всі соціальні групи, а класика перевидавалася величезними тиражами. В ході енергійної кампанії культурні організації налагодили зв'язки із селом. За згодою більшовиків до складу цих організацій звичайно входили партійці — прихильники відродження вітчизняної культури. Генерал Григоренко у своїх спогадах (Лондон, 1983) описує, як він ще парубком уперше почув про українську музику й літературу від членів філії просвітницького товариства, заснованої в його селі: “І від них я дізнався, що я належу до української нації, до тієї самої нації, що й великий Шевченко, що я був українець”.\nНавіть Сталін схвально відгукнувся на Х з'їзді РКП(б) про українізацію: “Ясно, що хоч російські елементи все ще переважають в українських містах, із часом ці міста неминуче будуть українізовані”, як це сталося з Прагою,— до 1880-х років в основному німецькою, а після — чеською.\nПісля смерті Леніна розпочалася боротьба за вищу владу, яка шістьома роками пізніше завершилася встановленням особистої диктатури Сталіна. У стислому викладі історію цих подій можна подати так. Спочатку Сталін придушив “лівих”, а потім — “правих”. Льва Троцького здолали, уклавши союз Григорій Зінов'єв — Лев Каменєв — Йосип Сталін. А тоді вже Сталін у спілці з тріумвіратом “правих” — Микола Бухарін — Олексій Риков — Михайло Томський — звалив самих Зінов'єва й Каменева.\nТакої ж долі зазнав альянс Троцький — Зінов'єв — Каменєв. Як тільки в політбюро ЦК РКП(б) (із 1925 р.— ВКП(б)) звільнялася чергова вакансія, її займав однодумець Сталіна. Покінчивши з “лівими” наприкінці 1927 р. генсек протягом двох років нещадно громив “правих”.\nЗвісно, ця боротьба мала насамперед політичний характер, але нас зараз цікавить лише пов'язаний із нею аграрний аспект. До речі, саме сільськогосподарські проблеми звичайно перебували тоді в центрі внутрішньопартійних суперечок. Особливою запеклістю останні не відзначалися: всі в принципі погоджувалися з непом, всі прагнули якнайшвидше розпочати соціалізацію села, ніхто не бажав примусової колективізації селянства (хоча ніхто й не відкидав при цьому думки про застосування в разі потреби певного тиску згори). В чому ж тоді полягала підспудна суть усіх цих спірок?\nДискусію в партії щодо подальшої долі села й остаточні рішення Сталіна з цього питання (прийняті ним у 1929 — 1930 рр.) можна розглядати на двох рівнях. По-перше, висловлювані представниками різних фракцій погляди цікаві самі по собі, однак ще цікавіші в контексті величезних труднощів, що їх переживала в той час марксистсько-ленінська меншість у прагненнях нав'язати всій партії свою доктринальну лінію й забезпечити свій організаційний контроль. По-друге, це була не просто боротьба ідей і боротьба за владу. Навіть Ленін, пояснюючи у своєму “політичному заповіті” розкол у партії двокласовим характером радянського суспільства, разом із тим добре бачив небезпеку особистої ворожнечі між більшовицькими лідерами. Період 1924—1930 рр. позначився не тільки перемогою сталінського курсу на селі, а й особистою перемогою Сталіна над усіма іншими (крім, звісно, нього самого) членами політбюро ЦК ленінських часів. Оскільки за всіма внутрішньопартійними суперечками неодмінно стояло питання про владу, видається сумнівним, щоб обговорювані проблеми сприймалися “за чисту монету”. Цілком зрозуміле й інше: кожна теза в публічних заявах і промовах партійних керівників найвищих рівнів зумовлювалася передусім тактичними міркуваннями, а не вболіванням за “народну справу”.\nВсе сказане не означає, певна річ, що завданням державного й народногосподарського будівництва не приділялося належної уваги. В числі найактуальніших залишалася селянська політика. Після остаточного зникнення Леніна з політичної арени згоди тут не було. Члени правлячої партійної еліти вважали ринкові відносини неприйнятними, проте всі спроби покінчити з ними, як ми вже бачили, призвели в соціально-економічному плані до катастрофічних наслідків , і в якийсь момент більшовики змушені були відмовитися від свого курсу й рятувати становище. Водночас згадана доктрина (стосовно ринкових відносин) зумовлювала відповідні уявлення про “класову” структуру села, за якими заможний і хазяйновитий господар виступав природним “ворогом” не тільки партії, а й усіх інших селянських верств. Практика довела хибність такого підходу, однак під час наступного обговорення селянських проблем комуністи так і не виявили бажання відмовитися від нього.\nУ перші роки непу всі партійні фракції погоджувалися щодо необхідності кооперативного господарювання на землі, але вважали: селянина треба спочатку привчити до кооперації у справах кредитування й торгівлі, а вже потім — у самому сільському господарстві. Й досі існує думка, нібито ця послідовність була витримана на ділі (як зауважує сучасний західний науковець М. Левін, “у нас усе ще стверджується, хоч і з меншою впевненістю, що саме так насправді й сталося...”). Однак діяти таким чином означало б для партійного керівництва поступитися своїми доктринальними переконаннями. От, скажімо, при висвітленні тогочасної внутрішньополітичної боротьби “правих” (Бухаріна та його однодумців) нерідко зображували такими собі “лібералами”. Але вони теж були віддані ідеї однопартійної системи, теж прагнули жорсткого обмеження ринкової економіки (з перспективою остаточної її ліквідації) й убачали в “куркулеві” “класового ворога”. Отже, тут серед вищого партійного керівництва ніяких принципових незгод не спостерігалося. Сперечалися про інше: як довго ще мали існувати ринкові відносини із селянином і приватна власність на землю, в якій мірі їх належало обмежувати державними заходами і в який спосіб нарешті покласти їм край.\nІ коли щодо стратегічної політики фракції-суперниці, повторимо ще раз, порозумілися від самого початку, то в питаннях щодо тактичних підходів (а також тональності веденої полеміки) вони досить гостро сперечалися. При цьому висувалися й думки, аж надто ризиковані з точки зору марксистсько-ленінських ортодоксів. Так, Бухарін зробив справді “ліберальну” заяву (цит. за газетою “Правда” від 24 квітня 1925 р.): “Наша політика стосовно села повинна розвиватися в напрямі послаблення, а частково і заборони багатьох обмежень, що гальмують зростання заможного й куркульського господарства. Селянам ми маємо сказати: „Збагачуйтеся, розвивайте свої господарства й не бійтеся, що на вас накладуть обмеження". Як би парадоксально це не виглядало, ми повинні розвивати заможні господарства, щоб допомогти незаможному селянинові й селянинові-середняку”.\nЯк бачимо, один із лідерів партії апелював не просто до заможного селянина, а до “класового ворога” — “куркуля”! І пояснював це інтересами піднесення виробництва (так само, як це робив свого часу Ленін, фактично апелюючи до капіталіста). При цьому Бухарін підкреслював: побоювання, що “куркуль” за таких сприятливих умов створить клас “нових панів”, не мають під собою жодних підстав, а тому в ніякій “другій революції” на селі немає потреби.\nПевна річ, заклик Бухаріна “збагачуйтеся!” виявився настільки неприйнятним для партії, що вже восени 1925 р. він змушений був зректися його. Однак це невдале (бо надто відверте) формулювання точно виражало глибинну суть непу. Більше того: Бухарін добре бачив, що прагнення сполучити два суперечливі методи — поступок і репресій — лише призводило до становища, коли селянин не наважувався покрити дах своєї хати бляхою, щоб його, бува, не оголосили “куркулем”, а сільськогосподарські машини купував потай від комуністів.\nБухарін та його прихильники гадали: протягом більш-менш тривалого часу селянина можна переконати в перевагах колективізації, хоча й здавалося абсолютно ясним, що ніхто із селян ніколи добровільно на це не зголоситься. До речі, в цьому був переконаний сам Ленін (і висловив таке переконання у своїй оцінці “середняцьких” мас). Тож ленінська позиція — навіть у щонайм'якшому формулюванні — щодо селянства неодмінно передбачала, а то й просто вимагала застосування економічного чи якогось іншого тиску. Таку ж саму позицію займали і “праві”. Справа полягала лише в тому, в якій мірі й коли вдатися до цього тиску.\nХоча Бухарін пізніше заявляв, що куркулів “можна переслідувати коли й як завгодно”, на висвітлюваному зараз етапі він, здається, припускав існування куркульських кооперативів, які “в оточенні” державних банків і державного промислового сектора змушені будуть конкурувати — із дедалі гіршими для себе перспективами — з кооперативними організаціями інших селянських соціальних груп. Отже, кооператори-куркулі не матимуть іншого виходу, як інтегруватися в соціалістичну економіку, де вони в будь-якому випадку залишатимуться “чужорідним елементом”. Бухарін твердив: ця “інтеграція” фактично означатиме усунення “капіталіста-куркуля”, оскільки кооперативи якраз і повинні були розгромити його в той самий спосіб, в який соціалістичний сектор мав розчавити “дрібного капіталіста-непмана”.\nПозицію в даному питанні “лівих” — уже позбавлених реальної влади, але все ще здатних впливати на хід подій — репрезентував Преображенський. На його думку, шлях до прогресу пролягав через індустріалізацію: тільки в разі її здійснення соціалістичний сектор міг здолати несоціалістичне село. Формула “первісне соціалістичне нагромадження”, вперше висловлена Троцьким, приголомшила “правих” тим, що в ній містився натяк на “експлуатацію” селян (із цього приводу Преображенський навіть ужив стосовно них вираз “внутрішня колонія”). Однак у кожному разі гроші на індустріалізацію могло дати тільки населення, і з цього погляду сільське господарство виглядало найбільшим і найефективнішим джерелом.\nВ Японії кінця XIX — початку XX ст. до 60 % сукупних селянських доходів ішло — у формі податків та орендної плати — на фінансування промисловості, але, незважаючи на це, через уміле стимулювання сільськогосподарського виробництва воно не тільки не спадало, а, навпаки, нарощувалося (в період між 1885 і 1915 рр. продуктивність праці японських селян зросла вдвічі). Преображенський теж уважав: розміри оподаткування селян в СРСР мали збільшуватися з урахуванням додаткової продукції, отриманої шляхом поліпшення засобів обробітку землі. Бухарін заперечував проти цього, доводячи: ідея “експлуатації села” помилкова навіть в економічному відношенні, оскільки селянство — якщо йому взагалі судилося вижити — повинно було виступати в ролі ринку для промислових товарів, які в інтересах підтримання належного рівня промислового виробництва мали надходити на цей ринок безперервно. Власне, Троцький (і “ліві” взагалі) теж не відмовляли селянам у праві купувати предмети першої необхідності — сірники, мило, парафінові свічки тощо. Таким чином, погляди “лівих” і “правих” у цьому питанні не дуже розбігалися.\nДалі, Бухарін наполегливіше за своїх опонентів обстоював думку про вирішальне значення швидкого розвитку державного сектора. Мабуть, спочатку він гадав, що завдяки своїй уявній природній перевазі соціалістична промисловість повинна автоматично зробити ривок уперед, та на початок 1926 р., здається, усвідомив необхідність прискорення розвитку промислового виробництва. На його думку, основний тягар капіталовкладень для цього мало взяти на себе село. Але, як гадав Бухарін, селянин не прийме соціалізму, аж доки той не доведе своїх економічних переваг. Поки що ці переваги виглядали вельми гіпотетично, а отже, годі було й сподіватися на швидку зміну свідомості селян, глибоко закоріненої в класових економічних відносинах. Однак і в даному питанні якихось особливих розбіжностей між “правими” й “лівими” не існувало. Наприклад, Троцький уважав: найкращий спосіб подолати диспропорції між цінами на промислові товари й сільськогосподарську продукцію полягає у підвищенні ефективності промислового виробництва. Твердячи про поглиблення “класової диференціації” на селі та “зростання куркульського шару”, Троцький разом із тим був певен: в умовах належного керівництва зростанням промисловості можна “запобігти процесові класової диференціації селянства і нейтралізувати її наслідки”. І взагалі “ліві” вважали, що індустріалізація обов'язково має супроводжуватися колективізацією, а сама колективізація, у свою чергу, може здійснитися лише в ході індустріалізації (із цією тезою цілком згодні деякі сучасні радянські дослідники, котрі певні, що вона була реалізована на практиці).\nОтже, все ще говорячи про “спілку” із середняком, “ліві” водночас почали наголошувати на переважанні інтересів пролетаріату. Так само вони не наполягали на примусовій колективізації, бо вважали: селянин-одноосібник і навіть куркуль опиратимуться ще довго. За словами М. Левіна, “примусове „позичення" 150 млн пудів зерна у 10 % найзаможніших селян було найбільш крайнім заходом, до якого „ліві" коли-небудь закликали”. Навіть Троцький згадував на засланні, що “ліві” мали намір протягом п'яти років не рушити наявну класову структуру суспільства й лише бажали оподаткувати куркульські прибутки у кількості, достатній для індустріалізації.\nЗі всього сказаного випливає: і “ліві”, і “праві” були переконані — необхідно повсякчас зміцнювати соціалістичний сектор із тим, щоб він неминуче обійняв панівне становище в економіці. Однак “ліві” теж зосереджували свою увагу головним чином на промисловості, а тому не мали багато чого запропонувати у сфері селянської політики (за винятком кількох заходів щодо оподаткування селян і поліпшення сільськогосподарського виробництва). Щоправда, вони закликали до збільшення кількості — тоді дуже незначної — колективних господарств, у першу чергу для незаможників. Зі свого боку, “правий” Бухарін теж не мав серйозних пропозицій стосовно негайної модернізації чи колективізації села (покладаючись в основному на невизначене майбутнє, коли позиція селян зміниться). На даній стадії для “лівих” і “правих” спільним було переконання: для піднесення сільської економіки потрібні не примусова колективізація, котра неминуче обернеться катастрофою, а енергійні фінансові заходи, хай би навіть часом і досить грубі.\nПідсумовуючи все сказане вище, наголосимо ще раз: погляди партійних фракцій на дальші шляхи розвитку села багато в чому збігалися. Суть же головного конфлікту між ними полягала ось у чому. Політика партії дедалі більше завойовувала підтримку (або принаймні толерантне ставлення) із боку заможнішої частини селянства. “Лівих” це дуже турбувало, бо ж, на їхню думку, така згода свідчила про “перекручення комуністичних ідеалів”, “вивітрювання” більшовицьких уявлень щодо класової боротьби. До того ж, хоч ніхто в партії не погоджувався з ринковою системою, в ході дебатів висловлювалися — причому з обох сторін — непевні припущення, що планова централізована економіка вповні могла б співіснувати з ринковою. І ще. Ми вже згадували про сподівання Бухаріна на порозуміння із селянами в невизначеному майбутньому . Тодішні “ліві” (а згодом і сталіністи) вбачали у такій позиції прагнення відкласти побудову “сільського соціалізму” аж до малоймовірної доби мовчазного погодження селянства з новим ладом. А доти радянський режим залишався б певною мірою на ласці неконтрольованих ринкових сил,— тобто, з марксистської точки зору, соціальних груп, котрі за своєю класовою природою в найліпшому випадку могли виступати тільки хиткими союзниками комуністів (а то й ще гірше — ворогами).\nПісля описаної доктринальвої дискусії відбулася ще одна (багато в чому пов'язана з першою). Перш ніж висвітлити її, зробимо кілька попередніх зауважень.\nВід самого початку своєї діяльності Ленін і більшовики дотримувалися думки: соціалізму неможливо досягти в одній країні (і тим більше у такій відсталій, як Росія). А після 1917 р. вони неодноразово давали зрозуміти, що очікують на соціалістичні революції в Західній Європі, котрі підвели б під пролетарсько-соціалістичний устрій необхідну марксистську базу. Мабуть, зайвим буде наводити численні цитати із тих творів Леніна та інших партійних діячів, в яких обстоювалися дві тези: по-перше, революції в Європі неодмінно відбудуться, а по-друге, російська революція вижити без них не може.\nЗ точки зору марксистського вчення в цих твердженнях містилася певна частка істини. Рівень промислового розвитку Росії, чисельність і рівень “дозрілості” її пролетаріату були явно недостатніми для здійснення перетворень у величезному аграрному секторі. Фактично радянське керівництво зіткнулося із нездійсненним завданням, однак діяло так, нібито могло впоратися з ним без допомоги іззовні. Скажімо, ідея непу грунтувалася на посилці, що країна має самотужки подолати досить тривалий історичний шлях, перш ніж її підтримають соціальні повстання міжнародного пролетаріату. “Ліві” все ще сподівалися на “світову революцію”, але вже поступово, спочатку як лише надзвичайно контроверсійне нововведення, просувалася думка про “соціалізм в одній країні”. Нарешті, вона перемогла і стала ортодоксальною. Однак цьому передували описані нижче події.\nНе пізніше травня 1924 р. Сталін запропонував традиційний підхід: одна держава — надто така аграрна, як Росія — неспроможна своїми силами добитися остаточної перемоги соціалізму й відповідної організації виробництва. Для цього конче потрібні зусилля кількох розвинених країн. Та незабаром ця думка почала змінюватися на протилежну.\nПо суті, теорію можливості побудови соціалізму в одній країні обгрунтував Бухарін, Сталін же лише поставив її в центр внутрішньопартійної полеміки. Цього настійно вимагала тогочасна політична ситуація. Троцький та інші продовжували сперечатися, чи є немарксистською спроба “затримати” революцію в одній країні (котра, на загальну думку, з теоретичного погляду недостатньо розвинена для цього), однак уже стало цілком ясно: після провалів радянського воєнного вторгнення до Польщі в 1920 р. й останнього кидка Комінтерну на Захід (ідеться про фіаско німецьких комуністів у 1923 р.) на революції в розвинених європейських країнах годі й сподіватися. Отже, Росія залишалася без зовнішньої підтримки, а з практичної точки зору це означало, що радянська влада мала або зосередити всі свої зусилля на заздалегідь приреченій на невдачу підготовці “світової революції”, або рішуче відмовитися від цього наміру (чи принаймні повернутися до стадії “буржуазно-демократичного” розвитку). Ортодоксальні комуністи не були готові до такого політичного самогубства, та реальна обстановка настійно вимагала від них цієї жертви. Таким чином, проблема потребувала негайного обговорення.\nДобре розуміючи, що надалі молодій радянській державі доведеться існувати самостійно, Сталін прагнув підвести під теорію можливості побудови соціалізму в одній країні міцну базу. У типовій для нього манері він вирішив зробити “батьком” цієї теорії Леніна, тим більше що останній справді висловлювався про таку можливість,— щоправда, зовсім в іншому контексті, бо мав на увазі розвинену країну.\nЦікаве враження справляють аргументи, вживані в полеміці навколо окресленої вище проблеми. Вони промовисто свідчать: партійних керівників найвищого рангу аж ніяк не можна було назвати справжніми економістами, фахівцями із розважливим мисленням, орієнтованим на створення раціонально структурованого суспільства (хоч вони і вважали себе саме такими фахівцями й навіть намагалися переконати в цьому Захід). Прийнявши месіанську концепцію “світлого майбутнього”, вони пояснювали утримування влади у своїх руках тим, що без цього неможливо побудувати нове, вище суспільство,— вище, бо воно нібито мало втілити в життя теорії Маркса. Іншими словами, йшлося про створення “соціалістичного” ладу в умовах радянської (або, як її тоді визначали — “пролетарської”) системи. І створюватися він мав у доктринально приписаних формах: з економічної бази нового устрою повинні були зникнути товарно-грошові відносини, тобто ринок, а зі сфери соціально-класових стосунків — приватні власники й торговці.\nЗ огляду на все сказане поступки комуністів, зроблені в 1921 р., можна було виправдати тільки в одному випадку: якщо вони реально допомагали партії втримати владу. У свою ж чергу, утримання реальної влади можна було виправдати в очах партійних мас тільки тоді, коли правляча партія скористалася б із найпершої ж можливості для переходу до побудови ладу, приписаного марксистською доктриною (яка вважалася рушійною силою всіх перетворень ) . І передусім треба було знищити класи, котрі, за марксизмом, заступали шлях до нового суспільства. Певна річ, аграрний сектор мав першим відчути на собі наслідки такого експерименту.\nЗа відвертим визнанням Леніна, комуністи, по суті, мало розумілися на економічній реальності. Це треба неодмінно пам'ятати при розгляді політики радянської влади на селі. Насамперед згадаємо про знамениту тезу щодо “кризи ножиць”, уперше висловлену на XII з'їзді РКП(б) у 1923 р. За “ножиці” правили дві лінії на діаграмі, що розходилися в різні боки; одна з них ілюструвала постійне зростання цін на промислові товари, а інша — надзвичайно низькі ціни на продукцію селянського виробництва. Ця “криза” була недовготривалим явищем, спричиненим загальною розрухою й відсутністю зернових резервів, а конкретною причиною її виникнення послужили штучне завищення урядом цін на промислові товари й відповідне заниження цін на сільськогосподарські продукти. Відразу ж після виправлення такого становища “криза” зникла, однак устигла засвідчити неадекватну поведінку й нетерпіння влади в питанні про ринкові відносини, що їх вона не тільки зневажала, а й неправильно розуміла. Як тільки товарно-грошова ситуація ставала загрозливою (чи принаймні так здавалося партійній верхівці), тут же з'являлися ці ознаки надмірної стурбованості, нетерплячки, й уряд терміново розпочинав пошуки шляхів виведення ринкового механізму на рівень, необхідний для збалансування народного господарства.\nВсе ж, попри таку неврівноваженість, були зроблені й перші спроби оздоровлення економіки. Відомий тогочасний радянський економіст Громан зауважував: “Період 1922—1923 років був першим нормальним роком господарського життя після восьми ненормальних років”. Структура цін ще перебувала в незадовільному стані, та в цілому вже спостерігалося явне поліпшення,— виключно завдяки відновленню ринкових відносин і збереженню селян як власників. Земельний кодекс 1922 р. підтверджував: земля є власністю держави, але й гарантував довічне спадкове володіння нею тим, хто її обробляв. Кодекс навіть перейняв столипінські ідеї злиття селянських “смуг”, і в деяких місцях знову почали виникати нові одноосібні господарства (ферми). Отже, фактично визнавалися три форми власності на землю: кооперативна (в 1920 р. охоплювала тільки 1—2 % усіх господарств); приватна, яка передбачала, зокрема, існування ферм столипінського типу; громадська (під контролем громад у традиційному розумінні). На початку 1925 р. уряд скасував обмеження на використання найманої робочої сили.\nНаслідки всіх цих заходів просто приголомшували. За офіційними повідомленнями, обсяг валового сільськогосподарського продукту в 1925—1926 рр. досягнув передвоєнного рівня. Річне виробництво зерна зросло від 57,7 млн т у 1922—1925 рр. до 73,5 млн т у 1926—1929 (хоч ніколи так і не зрівнялося з показниками довоєнних часів,— особливо в Україні й на Північному Кавказі).\nЗа словами генерала Григоренка (у висвітлюваний період він працював у батьківському господарстві), це відродження було б неможливим без праці “людей зруйнованого села, що орали землю коровами або впрягалися до плу\nПереглядів: 760 | Коментарі: 1 | Рейтинг: 0.0/0 | - Оцінити -ВідмінноДобреНепоганоПоганоЖахливо


Тернопіль: стартував продаж квартир у будинку на Київській (2-га, 3-тя черга)Тернопіль НАЖИВО! Тернопіль: стартував продаж квартир у будинку на Київській (2-га, 3-тя черга) | Тернопіль НАЖИВО!\n9:40 Листопад 14, 2018 рік Видрукувати допис\nГоловна » Новини » Тернопіль: стартував продаж квартир у будинку на Київській (2-га, 3-тя черга)\nБудівельна компанія “Матла” оголосила про старт продажу другої та третьої черги у житловому будинку по вулиці Київській. У квартирах заплановано індивідуальне опалення, лічильники на газ та воду, а на нульовому поверсі сучасний паркінг.\n— Це буде монолітно-каркасний житловий будинок, який відповідає усім стандартам будівництва не лише в Україні, але й у Європі. Зокрема, квартири такого зразка можна побачити в Польщі, Німеччині, Франції,\nШвеції. Враховані усі важливі характеристики: шумо та звукоізоляція, сейсміка, універсальність, можливість перепланування, — зазначив Андрій Матла.\nУ будинку встановлять високоякісні ліфти американської фірми “OTIS”, що є брендом №1 у світі, вхідні двері до квартир будуть броньовані, а в помешканнях передбачені металопластикові вікна з енергозберігаючим\nВажливою складовою нового житлового будинку є соціальна сфера. Тобто неподалік буде дитячий майданчик та зона відпочинку для дорослого населення. Також з’явиться аптека, перукарня, продуктові магазини, фітнес-зал. Будинок розташований біля зупиники громадського транспорту. Окрім цього новий будинок матиме підземний паркінг. Це допоможе розвантажити подвір’я і до того ж власники автівок можуть бути спокійні за свої машини, які не будуть нікому заважати.\n10 причин купити квартиру в новобудові Квартири на першому та останньому поверсі. Міфи, які пора забути Як правильно підібрати меблі для маленької квартири: поради від будівельної компанії “Матла” У Тернополі проектувати квартиру в новобудові можна самостійно\nРубрика Новини, Тернопіль Мітки: будинок, будівельна компанія, будівельна компанія Матла, будівництво, добробут, житло, квартири, матла, новини, новини Тернопільщини, новини тернополя, тернопіль, тернопільскі новини, тернопільщина