(Перенаправлено з Хелм)\nChełm Voivodeship, Холмський повіт і Холмська губернія\n67 782 (2008)\nЗіндельфінген, Ноксвілл, Морле, Луцьк, Ковель і Утена\nЦентральноєвропейський літній час, UTC+1 і UTC+2\nпошук у Nominatim ↑130919 ·R (Люблінське воєводство, Дистрикт Люблін, Люблінська губернія)\nРозташоване на Холмській височині над річкою Угеркою (притокою Бугу; висота берега — 20–40 м).\n1.3 XIV ст. — 1795 р.\n1.4 1795 р. — 1914 рр.\n1.5 1905-1918 рр.\n1.6 В Другій Речі-Посполитій 1918—1939 рр.\n1.7 В період німецької окупації 1939—1944 рр.\n1.8 У 1944—1956 рр.\n1.9 У 1956—2018 рр.\n2.2 Інші святині\n2.3 Православні цвинтарі\n4.2 Працювали у Холмі\n4.3 Холмські православні єпископи\n4.4 Холмські старости\n4.5 Холмські каштеляни\nМеморіальна дошка в честь 800-річчя від дня народження короля Данила (всередині православної церкви у Холмі).\nПо смерті корля Данила (1264 р.) у Холмі мали резиденцію його наступники: князь Шварно Данилович, потім Лев Данилович, його нащадки: Андрій і Лев Юрійовичі, Юрій II.\nXIV ст. — 1795 р.[ред. | ред. код]\nПід час воєн за їх спадщину між Литвою, Польщею й Угорщиною та місцевими боярами, Холм багато потерпів і 1387 року остаточно перейшов до володінь Польщі. Холмщину під своє панування взяв безпосередньо новий польський король Ягайло. З цим настав нарешті край військовій руїні. Від цього часу місто становило центр Холмської землі (Холмщини): яка об'єднувала поміж іншим Красностав, Грубешів, Реювець та Замостя. Незважаючи на те що Холмщина входила до Руського воєводства (з центром у Львові), вона мала автономію, яка дорівнювала такій для воєводства, зокрема вислала окремого депутата до сейму. На прохання міщан 7 січня 1392 р. на замку в Любомлі Ягайло видав Холму привілей на Магдебурзьке право — «перенесення міста з права польського і руського». В привілеї мешканців Холма Ягайло згадує в такій послідовності: німці, поляки та русини. І найімовірніше це не означало домінування іноземців, але їх вищий соціальний статус. Локація Холму була настільки вдалою тож в 1400 р. король Ягайло довірив холм'янину Бартоломею локацію Грубешова. Сучасна площа Лучковського є чи не єдиною пам'яткою того часу. Адже і після локації Холм використовував вуличну сітку, яка склалася в XIII ст. Вже в XVII ст. існувала вулиця Люблінська. В межах міста ця вулиця розширювалася і створювала власне цей ринок. В XVII ст. з'явилися назви й інших звивистих міських вулиць — Собача, Брестська, Блонська, Пивоварська, Велика. Забудова міста була дерев'яною. При ринку в межах укріплень було біля 120 ділянок. Дерев'яними були також церкви, костели та синагога. Інвестиції в окраїнні (українні) міста Холмщини були дуже скромними, зважаючи на довгий час пануючу тут нестабільність. Втім, Холмщина опинилася на торговельних шляхах з генуезьких колоній в Криму до західної Європи та узбережжя Балтійського моря. Головна дорога з Володимира вела через Буг до Холма, а далі до Любліна та Казимира Дольного на Віслі. Поступово зростало значення Холма і на шляху з Дрогобича через Любачів та Грубешів до Підляшшя, яке в 1446 р. остаточно відійшло до Великого князівства Литовського. З середини XV століття збільшилося економічне значення Холма, головним чином, торгівля. У другій половині XV ст. Холм населяло 1000 чоловік, були то русини, поляки та євреї, а також в невеликій кількості німці. І якщо русини переважно займалися сільським господарством чи ремеслом, поляки — складали адміністративно-управлінський апарат то євреї та німці освоювали торгівлю. В місці відбувався розвиток цехової справи: пекарі, різники та шевці. Працювали водні млини, п'ятничні торги та річні ярмарки. Суттєву небезпеку для міста становили татарські напади, такі як напад 1499 р., що призвів до втрати половини мешканців.\nУстилузька брама на Високій гірці в Холмі, збудована в XVI ст. Перебудована пізніше в стилі бароко. 2009 р.\nНезважаючи на тиск католицизму (сюди висилали найкращі католицькі кадри, а в 1456 р. в місті вже перебували домініканці) Холм став столицею православного єпископства на землях Холмщини та Підляшшя і довгий час був висунутим на захід осередком духовенства цього обряду. А католицьке єпископство тут не прижилося і було перенесено до Щекарева-Красноставу. На початку XV ст. будівля Данилової церкви на Гірці розвалилася. Церква була відновлена єпископом Філаретом Тарновським (Облазницьким) який був холмським єпископом в 1507—1533 рр. В цей час вона була зменшена в розмірах. Довелося розібрати частину з заходу та звести нові стіни. В 1573 р. до церкви добудували дерев'яний бабинець, дах перекрили новим ґонтом і добудували дзвіницю. Кафедра далі виконувала свої функції. Мешканці міста — русини підтримували свою святиню фінансами та землями. Зокрема, 16 липня 1456 р. на користь холмського собору було організовано медову данину. Окрім головного храму, вже на початку XV ст. в Холмі згадується церква Св. Параскеви (1428), Св. Миколая (1428), Успенська (1428), та народження Христа під замком (1576). Де вони знаходилися? Вказується, що на північ від ринку знаходилося Брестське передмістя з єпископським ринком, поблизу якого стояли Успенська церква та церква Параскеви. Наразі це місце локалізують районом сучасної церкви Іоанна Богослова. Щодо церкви св. Параскеви (П'ятницька) відомо, що вона виникла у XV ст. на тутешньому передмісті Оболонь (колишніх заплавних луках річки Угерки). Вперше священики П'ятницької церкви о. Терентій та о. Партенон згадуються у документах 1428 р. У документі — скарзі владики Леонтія 1581 р. про відмову сплати священиками церковних податків згадується парох о. Іван, а у документах 1602 р. — о. Григорій. Імовірно ця церква стояла на сучасному перехресті вул. Оболонської та Міцкевича, так як збереглося свідчення що саме на місці старої церкви під час російського панування на Холмщині було збудовано нову. 4 червня 1578 р. Холм разом з церквами та укріпленнями знищила пожежа. Тоді вцілів тільки замок та руський монастир на гірці з Даниловою церквою. У 1596 р. холмський єпископ Діонісій Збіруйський прийняв у Холмі Берестейську унію.\n1612 р. мав ледве 2 200 мешканців, у тому числі 800 євреїв. Деяке культурне значення мав як головне місто єпархії, осередок церковних шкіл. У 1638 р. кафедральна церква та монастир згоріли. Її відбудова та розбудова Холмської столиці унії були пов'язані з активністю холмського греко-католицького єпископа Мефеодія Терлецького. Він першим відкрив фундаменти Данилової церкви на гріці та перебудував її. Саме цю відбудовану кафедру, вірогідно, представлено на срібній оздобі вівтаря, виконаній в Гданську на замовлення холмських василіан. За його часів місто, як і в часи Галицько-Волинської Русі, замало Гірку та західний схил природного підвищення. Цей терен був обнесений дерев'яно-земляним парканом та валом, подекуди кам'яним муром. За тим поясом укріплень розміщувався сухий рів. Укріплення мали овальні абриси, а Висока Гірка була оточена окремим муром. Його рештки збереглися на Холмській гірці. Проте до XVII ст. то все розвалилося і місто фактично було безборонним. До міста вели Замойська, Красноставська, Львівська, Люблінська, Брестська та Василіанська брами. В 1783 р. стояли тільки три брами-руїни. У західному й північно-західному напрямках від міста виростали передмістя — в XVI ст. — Люблінське, а в XVII ст. Єпископське (Biskupie), Владчин (Wladczyn) та Блоні (Blonie). Останнє пізніше називалося Оболонню, так як в Києві. Про його існування досі нагадує вул. Оболонська. На горі знаходився дерев'яний замок, обліплений глиною. В XVII ст. він згорів і був збудований новий з палацом старости. На згаданій срібній прикрасі вівтаря в мурах Холмської Гірки показана брама схожа на сучасну Устілузьку браму, яка наразі розташовується одразу за кафедральним собором і має бароковий вигляд. Ця брама єдина з збережених походить з 1616 р. — тож це найстаріша збережена архітектурна пам'ятка міста.\nОкрім церкви, М. Терлецький звів палац єпископів (попередник сучасного з поч. XVIII ст.) та двоповерхову будівлю василіанського монастиря. З 1617 р. при кафедрі М. Терлецьким організовано василіанський монастир, який розташовувався в спорудах на вершині Гірки. Вона збереглася до нашого часу, хоча і в перебудованому вигляді по лівий бік від собору. В 1639 р. при греко-католицькій кафедрі єпископ Мефодій Терлецький влаштував гімназію, яка підлягала Краківській академії. Її керівником став Якуб Суша. Терлецький також пробував в закласти в Холмі друкарню, метою якої був друк кирилицею слов'янських літургічних книг та іншої релігійної літератури. Незважаючи на згоду Риму цей проект не вдалося реалізувати через повстання Хмельницького.\n1795 р. — 1914 рр.[ред. | ред. код]\nЗ австрійським періодом в історії Холма пов'язана розбудова комплексу уніатської семінарії при мурованій церкві св. Миколая на однойменній вулиці. Після пожежі 1779 р. замість первісних дерев'яних будівель семінарії зведено нові муровані споруди, будівництво яких розпочато єпископом Порфирієм Важинським у 1799 р. і завершено на початку XIX ст. Споруди спроектовані в формі літери Н. У найстарший центральній частині комплексу навіть збереглися давні склепіння. З 1769 р. до ліквідації ордену в 1864 р. семінарія перебувала у віданні василіан. У 1804 р. за рішенням австрійського уряду розпочато відбудову самої уніатської церкви св. Миколая.\nЗ 1809 р. волею Наполеона вона входила до автономного польського Варшавського князівства. На початку 1813 р. російські війська, які переслідували залишки армії Наполеона, зайняли Холм. За рішенням Віденського конгресу 1815 р. Холмщина стала частиною Польського Королівства в складі Російської імперії, тож місто і регіон опинилося під новою — російською окупацією, тепер уже на століття. В цей час Холм з округою ввійшов до етнічно-польського Люблінського воєводства, перетвореного в 1837 р. на губернію. З цього приводу М. Грушевський писав: «Тільки як на Віденськім конгресі в 1815 p. викраяно було наново “Королівство Польське” з земель польських, суміжних українських, білоруських і литовських, а в їх числі попала туди й Холмщина, поляки стали дивитись на неї як на землю польську, чи таку, краще сказати, яку треба за кожду ціну зробити польською». Станом на кінець XVIII ст. для поляків, попри сучасні заяви про тісне пов'язання з Польщею, Холм великого значення не мав. Він був окраїнним містечком і нічим особливо не виділявся. Справжня суперечка за Холм почалася лише після того, як Російська Імперія, відчувши силу і заграбавши ці землі, почала вести себе як той, хто виправляє давню кривду. В умовах такого успішного російського ідеологічного наступу польські публіцисти вимушені були вигадати романтичну легенду про те що Холмщина була польською територією ще до Данила Романовича, і пізніше була загарбана Руссю. На жаль, ця концепція для «покріплення сердець», яка не знаходить жодних археологічних чи історичних підтверджень пережила історичну кон'юнктуру часів російської окупації і по сей день фігурує навіть в історичних джерелах. Холм став центром реалізації проекту відновлення Холмської Русі, що супроводжувалося русифікацією місцевого українського та польського населення.\nРоль Холма на початку ХІХ ст. ще більше зменшилась. В 1816 р. місто ще більше підупало. Оборонні мури було розібрано на камінь, міщани також добували вапно на схилі Холмської Гірки під кляштором василіанів (збудованим ще за М. Терлецького). Згідно з критеріями станом на 1834 р., Холм був містом четвертого розряду, які нараховували 3—6 тис. мешканців. У 1837—1866 роках Холм не був навіть повітовим містом і належав до Красноставського повіту. Проте весь цей час залишався осідком уніатської єпархії, яка обіймала, окрім Холмщини, також українські етнічні землі Південного Підляшшя. Була це, зрештою, єдина уніатська єпархія в Царстві Польському, а від 1839 р. і в усій Російській імперії. В цей час уніатська церква була вже дуже полонізованою. Проте під впливом росіян цей процес почав сповільнюватися. Микола І. був відвертим ворогом унії. Тож він реалізовував один за одним послідовні кроки до її ліквідації. Вищевказаний напрямок спочатку набув матеріального втілення в перебудові церкви св. Миколая. Входження Холма до російської держави відбувалося дуже проблематично. Опір тут, окрім поляків, чинили й численні полонізовані уніати. В 1861 р. напередодні січневого повстання, у Холмі, на Кафедральній Горі відбувалися політично-релігійні маніфестації, в яких приймав участь, зокрема, Степан Лаврисевич настоятель греко-католицької парафії св. Норберта в Кракові. Російський уряд в повній мірі скористався з факту участі уніатів в повстанні. Після січневого повстання указом російського імператора Олександра II у 1864 р. на території Польщі скасували усі релігійні ордени, в тому числі і василіан. Це поклало кінець їх монастирю та бібліотеці в Холмі (на Високій гірці). А в 1875 р. українців Волині, Холмщинини та Підляшшя спіткало нове випробування. Російська влада пришвидшила реалізацію своїх планів і ліквідувала греко-католицьке віросповідання.\nУ 1867–1912 рр. Холм знову став столицею повіту. У 1877 р. до міста провели Надвіслянську залізницю з Ковеля, а потім містом також пройшла залізниця до Берестя. Проте життя міста сильно не пожвавилося. Холм так і лишився малозначущим осередком єврейської торгівлі та ремесла. В 1865 р. в Холмі мешкало 4054 особи, а 1870 р. – 4.5 тис. осіб. З них 70% становили євреї, а 20 % — поляки та українці-уніати. Загалом, русини-українці ж на Холмщині становили більшою частиною сільське населення.\nЗ 1852 р. до Холма та регіону почали напливати вихідці з інших районів Російської імперії, в тому числі з інших регіонів України. Це були чиновники царської адміністрації, військові, духовенство, підприємці та просвітяни. Православних розпочали ховати на міському цвинтарі на вул. Львівській. Проте це викликало протести католиків, які не хотіли бути поховані разом з православними (такі були часи). Зважаючи на це, організовано новий православний цвинтар на північному схилі Холмської Гірки. Повернення до православ'я супроводжувалося тим, що всі наявні уніатські церкви в Холмі та на Холмщині перероблялися на православні. Величезні зусилля вкладалися також у будівництво нових просторих церков у модному та офіційно затвердженому російсько-візантійському стилі. З 1875 р. собор Богородиці на Холмській Гірці почав діяти як кафедральний для православної Варшавсько-Холмської єпархії. У 1874—1877 роках проведено ґрунтовний ремонт і перебудову споруди — добудовано чотириколонний портик до головного входу, перероблено і позолочено головну баню і бані над вежами чільного фасаду, розписано інтер'єр і виготовлено та встановлено новий п’ятиярусний іконостас. У 1877 р. під наглядом архітектора-виконавця будівельних робіт по зведенню православних церков у Привіслянському краї Шреттера, а, можливо, і за його проектом біля базиліки, зведено нову муровану дзвіницю. Збоку від колишньої будівлі василіанського монастиря побудовано садибу православного братства Богородиці - органу створеного для русифікації Холмщини.\nУ 1880-1881 рр. на другому поверсі флігеля єпископського палацу на Гірці при соборі Різдва Пр. Богородиці влаштовано церкву св. Михаїла, київського митрополита, завершену однією цибулястою маківкою. Ця церква (помітна на старих фотографіях) була ліквідована після першої світової війни. Поблизу кафедрального собору на історичному місці церкви Іоанна Златоустого було у 1884 р. в 10-ту річницю навернення уніатів до православ’я зведено стовпоподібну церкву св. Кирила та Мефодія. В 1921 р. її було розібрано, а на цоколі насипано курган Незалежності який височіє на Високій гірці і зараз. У 1868 р. на церкву св. Варвари перетворено зачинений мурований по-реформатський костел св. ап. Андрія. В 1914 р. майже закінчена церква св. Параскеви за проектом Олександра Пуринґа. Ознакою російського панування стало зведення комплексів військових казарм – опорних пунктів царської адміністрації в Холмі, Грубешові, Замості та ін. містах. Зокрема на території Холма розміщується низка військових частин, для яких будуються спеціальні кошари, а поблизу них церкви. В 1860-х рр. кількість військових, які перебували в цей час в Холмі коливалася від 82 до 522 офіцерів та солдат. Імовірно, значна їх частина була вихідцями з України. Для потреб військових першою в центрі міста було зведено церкву св. Іоанна Богослова (існує по сей день). В західній частині міста знаходиться мурована гарнізонна церква св. Трійці в неоросійському стилі, звана за назвою полку Бутирською. Її було зведено в 1880 р. при Бутирських казармах, розташованих в дільниці Шліхонки, на вул. Кошаровій. Зачинена після першої світової війни споруда використовувалася для різних цілей. У 1980 р. церкву відремонтовано і її пристосовано на костел св. Казимира сучасної католицької парафії. В східній частині міста, на південь від району Дирекція, на вул. Грубешовській знаходиться ще одне колишнє царське військове містечко з військовим шпиталем, пізніше за Другої польської республіки шпиталем святого Миколая. Тут зберігся гарнізонний собор св. Миколая, перероблений наразі на костьол Божого Милосердя, вул. Ксьондза Зигфрида Березецького (Ksiedza Zygfryda Berezeckiego), 1, та водонапірна вежа. В 1901-1908 рр. для розквартированого в місті 65-го Московського полку піхоти зведено муровану гарнізонну церкву св. Олексія, Петра, Йона і Пилипа, звану Московською, або навіть Московським собором. Будова в типовому російсько-візантійському стилі була посвячена перебуванню імператора Росії Миколи II в місті. Після першої світової війни розібрана польською владою як символ московської неволі. Розташовувалась на розі вулиць Люблинської та Трубаківської. У 1883 р. на Люблінській дорозі збудовано муровану, квадратну в плані каплицю св. Федора, яка була філією кафедри. Каплиця збереглася до нашого часу її можна оглянути по вул. Люблінській, 166d.\n1865 р. в будівлях колишнього реформацького монастиря по вул. Реформатській відкрилася жіноча гімназія (надалі називана Маріїнинською). Разом з чоловічою гімназією створеною в колишньому монастирі піарів (про неї в наступній частині), вона була спрямована на русифікацію нащадків уніатського духовенства. Після 1875 р. усі уніатські навчальні заклади стали православними. Зокрема на базі існуючої уніатської семінарії при церкві св. Миколая створено православну духовну семінарію. Окрім цих закладів у Холмі відкрилися додаткові гімназії, в тому числі приватні, а також Холмська технічна залізнична школа імені Д.М. Іванова – будівля збереглася. Розбудовувалася мережа початкових, зокрема, церковних шкіл. 1890 р. архієпископ Холмсько-Варшавський Леонтій Лебединський коштом уряду збудував чудову семінарійну будівлю в Холмі, яка збереглася до наших днів. Холмська семінарія мала бути центром русифікації українців та білорусів на колишніх польських землях. В будівлі семінарії розміщувалася каплиця св. Леонтія (сучасна зала, досі увінчана банею). У 1912 р. на гірці відбулося масове святкування повернення Холмщини до складу Московії – утворення Холмської губернії. Перед початком першої світової війни Холм продовжував лишатися відсталим провінційним містечком. Серед християн в місті, католики домінували над уніатами. Адже внаслідок так званого толеранційного указу російського царя від 1905 р. відбувся масовий перехід колишніх уніатів чи їх нащадків з примусового православ’я в католицизм.\nВ Холмі «в піарських будинках, де містилась семінарія » в 17 вересня 1866 р. прийшов на світ і провів перші три роки свого життя Михайло Грушевський. Йдеться про будинок колишнього монастиря ордену піарів та організовану ними на Люблинській вулиці школу для шляхетської молоді. Був охрещений першим православним настоятелем церкви Іоанна Богосолова — протоірєєм Яковом Крашановським. Хрещення відбулося або в самій церкві, або поруч на плебані.\n1905-1918 рр.[ред. | ред. код]\nУкраїнська головна Рада пов'язана з Українською національно-демократичною партією домагалася від Центральних держав не включення до Польщі українських етнічних земель — Холмщини, Підляшшя та Волині. Реакцією було звернення австрійського уряду до місцевих мешканців-українців, збільшення тиражів україномовної преси, встановлення посади українських інформаторів при австрійських військових комендатурах. 9—10 квітня 1917 р. відбулася спільна нарада Галичанської Ради Наддніпрянського Союзу Визволення України з метою координації розпочатих раніше агітаційно-пропагандових заходів в окреслених регіонах. Перед 5 листопада 1916 р. німці розглядали проект створення «Українського П’ємонту» на Холмщині.\nПрилучення Холмщини до України проголошено постановою Центральної Ради 12 листопада 1917 року. Також за Берестейським миром (9 лютого 1918 року) Холмщину приділили Україні. Але на той момент УНР зовсім не контролювала ці території, які ще з осені 1915 р. були окуповані військами Німеччини і Австро-Угорщини. Лише у березні 1918 р. до м.Берестя прибув за призначенням з Києва невеликий персонал новоутвореного Холмського губернського управління на чолі з Скоропис-Йолтуховським. Українські адміністратори почали поступово перебирати владу від німців на цих територіях. За часів Української Держави гетьмана Павла Скоропадського посаду губернського старости Холмщини продовжував обіймати О. Скоропис-Йолтуховський. 5 листопада 1918 р. гетьманат виділив окрему Холмську губернію. Центральним губернським містом визначався Брест-Литовськ.\nПроте слідів української адміністрації ми не знайдемо ані в Холмі, ані на Холмщині. Холмщина ж з м. Холм так і не була передані під українську владу, бо це була зона окупації Австро-Угорщини, яка дуже не хотіла сваритись з поляками. На початку листопада 1918 р. поляки роззброїли австріяків у Холмі та взяли владу в свої руки. Холмщаки опинилися в межах Польської держави.\nЦерква Іоанна Богослова у Холмі\nВ Другій Речі-Посполитій 1918—1939 рр.[ред. | ред. код]\nМіста на Холмщині в цей час майже повністю окатоличені, за винятком Холма, Томашева і Грубешова, в яких православні становили від 5–6 %, решта міст мали від 0,9 до 3,0 %. Кількість українців, які жили в містах становила трохи більше 4%. Найбільшим їх скупченням був саме Холм, де жило понад 1,7 тис. українців. Кількість православних тут суттєво зменшилася. Адже якщо в 1911 р. тут мешкало 24,2 % православних, то в 1921 р. – 5,9 %, 1931 р. – 6,1 %, 1939 – 5,9 %. Більшість евакуйованих повернулася до Холма у 1920–22 pp. За час перебування в Україні їхня національна свідомість значно зросла.\nЗ 1919 р. в Холмі усі церкви, які колись належали уніатам забрали католики. В 1919 р. католики захопили Собор Богородиці на Холмській гірці (надаємо, до російського втручання він був уніатським, але аж ніяк не католицьким), разом з чим осквернили поховання православних та уніатських єпископів. У 1920-31 рр. базиліку передали ордену єзуїтів, а з 1931 р. вона стала парафіяльним храмом. У 1919-35 рр. проведене оновлення вистрою церкви (або кажучи просто знищення її православного вистрою та розписів з наданням їй первісного вигляду (залишений лише чотириколонний портик) за проектом архітектора Конрада Шреттера. При цьому розібрано іконостас і знищено весь стінопис. У 1938 р. перебудовано дзвіницю за проектом архітектора Антонія Форкевича, а в церкві за його ж проектом перебудовано хори.\nЄдиною церквою Холма, яка залишилася в православних була церква Іоанна Богослова. В 1936 р. холмська православна парафія нараховувала 5 тис. вірних. Окрім того, в міському гарнізоні служила значна частина солдат цього ж віросповідання, а в школах вчилося 900 православних учнів. Зрозуміло, що однієї церкви було замало для всіх прихожан. Зважаючи на що прийнято рішення про її розбудову. В 1937 р. розроблено проект, який був затверджений Варшавським митрополитом та Люблінським воєводою. 5 червня 1938 р. покладено наріжний камінь, залито фундаменти під плановані нові елементи будинку. Проте працю перервала війна, а пізніше у зв'язку з статусом пам'ятки до розширення вже не повернулися.\nУ 1921 році на 23 221 мешканець було 12 064 євреїв, 9 492 римо-католиків, 1 369 православних, 207 лютеран.\nУкраїнською пам'яткою Холма міжвоєнного часу є кам'яниця на вул. Люблінській, 80, яку збудував для своєї родини визначний український діяч Холмщини періоду до другої світової війни Антін Васинчук (в інших джерелах Васильчук). З його життям та діяльністю пов'язана і низка інших об'єктів, які збереглися в сучасному Холмі: А. Васинчук був охрещений в православному тоді кафедральному соборі на Холмській Гірці. Перші роки він провів у сімейному будинку, розташованому на вулиці Броварній. У 1894 р. Антін розпочав навчання в однокласній школі, що діяла при Холмській православній духовній семінарії (суч. Ліцей імені Чернецького). Холм став центром культурно-освітнього товариства «Рідна Хата». 1920–23 рр. у Холмі виходила газета «Наше Життя», календарі тощо. Зберігся будинок на вул. Облонській, 14, у якому в закладі Бронфельда друкувалися українські газети «Наше Життя» та «Селянський шлях». Антін Васинчук та його родичі поховані на православному цвинтарі в Холмі на вул. Львівській. Тут також багато інших поховань українців Холма різного часу. На вул. Броварній, 2 в Холмі в 1927 р. було зареєстровано Український народний банк – кооператив з обмеженою порукою. Він належав до Спілки аграрних та заробково-господарчих кооперативів в Варшаві.\nВ період німецької окупації 1939—1944 рр.[ред. | ред. код]\n1939 р. поділив українців Холмщини. Частина влилася в склад польського війська. Найбільше українців служило в 54 полку піхоти в складі 12 дивізії піхоти. Кількість українців у ній становила понад 40%. Проте зупинити німців полякам не вдавалося. Вже 18 вересня 1939 р. німецькі війська зайняли Красностав. 25 вересня утворено Люблінський дистрикт нового окупаційного утворення на території Польщі — Генерального Губернаторства. Цього ж дня після двогодинного бою Холм на два тижні потрапив до рук союзників німців — совєтів (до ранку 7 жовтня 1939 р.). З боку поляків місто боронили два батальйони поповнення 35-го полку піхоти та група поштарів. 27 вересня 1939 р. в околицях міста діяла польська група «Холм» полковника Владислава Плонки з підлеглими відділами полку кавалерії ппк. Фелікса Копця і групою кавалерії ротмістра Франтишка Флатая. Група „Холм” входила в склад групи військ полковника Тадеуша Зеленевського і разом з нею капітулювала. Скільки в складі цих військ було українців не відомо.\nПроте частина українців з складу Комуністичної партії Західної України (КПЗУ) та ОУН незалежно один від одного збройно виступила проти відступаючих польських військ. Значна маса українців Холмщини сприйняла падіння Польщі з не приховуваним задоволенням.\n26 вересня 1939 року радянська 36-та танкова бригада зайняла місто і взяла до полону 8 тисяч польських вояків, захопила 7000 гвинтівок, 1250 револьверів, 40 кулеметів, 10 гармат, 14 автомашин і 1500 коней. .\nЗ 9 жовтня 1939 р. до 22 липня 1944 р. Холм перебував під німецькою окупацією. По закінченню вересневої компанії вже 17.10.1939 р. делегація українських мешканців Холма на чолі з православним священиком Ігорем Кікітцем відвідала коменданта Холма полковника Гегера та коменданта повіту полковника Гебуера, після чого склала декларацію лояльності до німців. Делегати описали ситуацію українців в Холмщині та просили вжити заходів щодо її покращення. Поміж жовтнем та груднем 1939 р., за згодою німецької влади, українці створили низку національних організацій, які займалися взаємодопомогою, підтримкою втікачів та військовополонених. В грудні 1939 р. при німецьких інституціях працювали довірені особи – українці.\nПроте німці не погодилися на створення єдиної української політичної репрезентації і самі опрацювали статут Українського центрального комітету – УЦК – інституції яка мала займатися суспільними проблемами, організацією навчання та торгівлі. Садиба УЦК розмістилася в столиці Генерального губернаторства – Кракові. В цей час на Холмщині та Південному Підляшші замість колишніх «Рідних хат», які було відновили свою діяльність, проте згідно розпорядженню німців від 25 серпня 1940 р. мали бути ліквідовані, масово почали засновуватись українські освітні товариства (УОТ), які відповідали за культурну та освітню діяльність серед українців. До червня 1941 р. було утворено 885 кіл цієї організації, що означало їх діяльність в абсолютній більшості сіл населених українцями. В Холмі було утворено 3 середні школи, а загалом в регіоні організовано 68 таких шкіл. Програму навчання цих шкіл було узгоджено з програмою німецьких шкіл. Навчання в середніх школах було можливе після заснуванням бурс-гуртожитків для молоді. Вперше на Холмщині ці школи перейшли на українську мову. Проте брак кадрів, перешкоди німців, які забирали учнів на працю до Німеччини, та переслідування польського підпілля сильно ускладнювало задачу.У Холмі було відкрито українську восьмикласну коедукаційну українську гімназію. Гімназія розмістилася в будинку колишньої духовної семінарії (наразі гімназія ім. С. Чернецького). Найбільша кількість учнів у ній нараховувала 625. При гімназії продовжував діяти музей Холмської землі з багатими зборами ікон та портретів уніатських єпископів. Проте згодом, гімназія була ліквідована німцями, які зробили в цьому приміщенні польовий шпиталь.\nУсвідомлюючи важливість фахового вишколу молодих кадрів українських ремісників, у 1940 р. Український Центральний Комітет прагнув відкрити низку фахових шкіл. На жаль, цього не вдалося реалізувати. В генерал-губернаторстві того року діяла лише одна українська технічно-реміснича школа в Холмі. Вона розміщувалася у приміщенні попередньої царської залізничної школи, що підтверджується її зображенням на марці пошти УДК у Холмі. Поборовши перші організаційні труднощі, у школі створено три перші слюсарські класи, перший столярський та другий слюсарський класи. Ці класи становили так званий нижчий ступінь школи – Ремісничу школу. Вищий ступінь закладу – Технічна школа включала: підготовчий клас до Технічної школи, перший технічний клас (механічний відділ), перший технічний клас (комунікаційний відділ).\nХолмська базиліка стала кафедрою Холмсько-Підляської єпархії митрополита Іларіона, старанням якого здійснено відновлення храму. В цей час це був центр життя Української автокефальної православної церкви в Польщі. Холмську єпархію очолив архієпископ (з 1943 р. — митрополит) Іларіон (проф. Іван Огієнко). Його єпископська хіротонія і інтронізація на Холмську кафедру відбулася 19 і 20 жовтня 1940 р. Український єпископ, а після цього архієпископ Іларіон одразу приступив до українізації релігійного життя православних своєї єпархії. Особистість Івана Огієнка є однією з найяскравіших в українській історії Холмщини. Єпископ мав резиденцію на Холмській гірці, він же був головою Центральної церковної Ради. Розпочали діяльність новоутворені єпархіальні установи: консисторія, музей, духовна академія, видавництво. Виходили церковні часописи та „Холмський православний народний календар". Цікаво, що в цей час з’явився український путівник по Холмській горі.. В цей час у підземеллях собору в 1940—1944 роках діяла також церква св. Данила. Внаслідок тривалих клопотань архієпископа Іларіона перед німецькою окупаційною владою 4 травня 1943 р. було відкрито Українську православну духовну семінарію. Першим ректором семінарії став виходець із Буковини, доктор богослов’я, протоієрей Семен Смерка. Викладачами працювали випускники Холмської духовної семінарії ще до Першої світової війни Олег Мільков, Микола Малюнжинський та ін.\nПісля німецької окупації Києва єпископ Іларіон зайнявся пошуками тут зниклої ікони Холмської Богоматері. Пошуки увінчалися успіхом. Єпископ передав 1000 карбованців на реставрацію знайденої ікони, яку в Києві виконав М. Прахов. 23 вересня 1943 р. образ був перевезений з Києва до Холма та розміщений у церкві св. Андрія єпископського палацу. В урочистій обстановці в присутності вірних було відзначено повернення образу. В церкві вдень і вночі тривали молитви біля нього. Після цього образ було внесено до церкви, проте через тривалий там ремонт ікону вмістили в приватній каплиці в палаці єпископа.Суч. реформатський костел у Холмі на вул. Реформацька (Reformacka), 13A, імовірно у 1940—1944 рр. був перетворений на православну церкву св. Андрія, щодо якої бракує детальніших даних.\nДля задоволення фінансових потреб населення у Холмі відновив діяльність ліквідований в 1934 р. Український кооперативний банк з обмеженою відповідальністю “Українбанк” (Ukrainbank Chelm), який ще у 1927 р. організували свідомі громадяни на чолі із Олександром Рочняком і Павлом Васинчуком. Цей банк показаний на поштовій марці УДК в Холмі 1941 р. з підписом: "Ріг Люблінської та Миколаївської вулиць". Якщо за вул. Миколаївську приймати суч. вул. святого Миколая то цей будинок мав би знаходитися на її розі з суч. Люблінською. Тут на розі стоїть інший старий будинок, напроти ж знаходиться зелениа зона за цегляним муром.\nКооперативи підлягали українським повітовим союзам й Українському обласному союзові в Любліні. У кам'яниці на вул. Люблінській, 3 (жовтому будиночку, що прибудований зліва) розміщувався Союз українських кооператорів, який об'єднував 112 кооперативів Холмського та Красноставського повітів. “Селяни! У разі купівлі й продажу звертайтесь до свого “Союзу”. “Свій до свого!” — таким було гасло Союзу кооператорів.\nУ Холмі на вул. Люблінській, 28 розміщувався також кооператив “Рій”, який мав свою філію в Грубешові, продавав різне приладдя для пасічників, вулики та бджіл, господарське й кухонне приладдя, насіння городини. Займався виробництвом штучної вощини й обмінював її на віск. Видавав цукор для підгодівлі бджіл. Організатором кооперативу був інженер Михайло Боровський — фахівець-пасічник, який тривалий час очолював дирекцію кооперативу “Рій” у Львові. Членами дирекції холмського кооперативу, який мав свій відділ у Грубешові, були інженер Володимир Лучкань і директор Степан Купчик. У канцелярії кооперативу працювало 5 службовців, а в майстерні — 7. У Грубешові працювали три службовці. Загалом кооператив об'єднував 1958 членів-пасічників шести повітів: Холма, Володави, Білої Підляської, Грубешова, Белза і Томашева.\nГосподарсько-споживчий кооператив “Відродження” (вул. Люблінська, 41) торгував різними продуктами, побутовими та господарськими товарами (сірниками, кухонним посудом, склом та ін.).\nБудинок Союзу українських кооперативів у Холмі (жовта частина зліва) та головна садиба УДК у Холмі (червоний цегляний будинок), вул. Люблинська, 3. 2017 р.\nУкраїнська кооперація фінансувала культурно-освітню працю української громади, допомагала українським школам, дбала про молодь, виділяла стипендії бідним дітям, своїми фондами підтримувала нечисленні бурси, українські видавництва й загалом українську культуру. 26 червня 1940 р. збори Молочарського союзу в Холмі заснували “Маслосоюз”, що став центром для українських молочарень Холмщини. Союз відкрив у Холмі молочарню для закупівлі та продажу молока та відділ молочарського приладдя, а також аналогічний відділ у Грубешові. В Холмі для молочарень повіту інспектором був Константин Кобрин. Українські інспектори дбали про українське село й захищали його інтереси.\nУ роки другої світової війни засновано й інші підприємницькі структури. У Холмі існувала фотомайстерня О. Островського (вул. Люблінська, 6), яка надавала аматорам безплатні поради й посередницькі послуги під час купівлі фотоприладдя. Різні фотографічні роботи виконувало фотоательє А. Степанюк (вул. Люблінська, 62) – будинок не зберігся.\nКосметику й біжутерію вроздріб та на гурт реалізовувала фірма Н. Іваніщук (вул. Люблінська, 32). пл. На головній площі Холма – суч. пл. Лучковського, 7 діяв ресторан “Маруся” (власник М. Повшук). Варто згадати також ресторан “Русалка” (власник – Василь Блащук) по вул. Люблінська, 35. Лимонад та содову воду виробляла фабрика К. Здуна (вул. Броварна, 5). Власником єдиної української м’ясної крамниці в Холмі був Василь Блащук (вул. Люблінська, 24). Продуктові магазини також утримували Іван Гомзар (вул. Львівська, 6) та Федір Кисіль (вул. Люблінська, 53). Діяли книгарні “Культура” (вул. Люблінська, 42, власники О. Теребус та Б. Заяць) та “Українське слово”, (вул. Люблінська, 26, власники: інж. Олекса Теребус і Борис Рябчук) – будинок не зберігся. Єдиний у Холмі палітурник Степан Богдан виконував замовлення на пл. Лучковського, 15.\nПомітну роль у культурному житті холмщаків відіграв єдиний в Генеральній губернії професійний український театр під керівництвом голови референтури Холмського повітового УДК з культурно-освітніх питань Назара Ободзинського. Першого січня 1940 р. в приміщенні Товариства “Рідна Хата” (її локалізацію ще потрібно встановити) артисти поставили виставу “Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці”. У 1940–1942 рр. актори театру виступали з 55-ма виставами на історичну й побутову тематику. Лише протягом першого року своєї діяльності на Холмщині театр запропонував глядачам 146 виступів.\nПрацював музей ім. Михайла Грушевського у Холмі. Засновником і керівником музею був відомий громадський діяч Семен Любарський. 20. 05. . Тишовце, нині Томашів. пов. Люблін. воєводства, Польща – 1944, с. Скригічин, нині Холм. пов. Люблін. воєводства) — громадсько-політичний діяч, педагог. Походив із селянської родини. Закінчив учительську семінарію у Холмі (1900). Учителював у Дубенці. Є автором книги "Холмські легенди та оповіданння".\nНевід’ємною ланкою виховання української молоді Холмщини була фізична культура і спорт. У системі навчальних закладів організовано українські спортивні клуби, зокрема “Буг” — у Холмі. Влітку та восени 1943 р. відбулися великі спортивні свята в Холмі, Грубешові та інших місцевостях краю за участю цих товариств.\nВ Холмі мешкали наступні старшини армії УНР:\n1) Полковник Клеменс Андрещенко, що народився 23.10.1893 р. проживав у м. Холм, вул. Коперніка 28. Будинок зберігся.\n2) Полковник Володимир Савченко мешкав у місті за адресою вул. Чернецького, 4 (будинок не зберігся).\n3) Іван Тройка, народився 17.04.1896 р. в с. Старостинці, суч. Вінницької області, мешкав у Холмі по вул. Реформацька, 16 (будинок не зберігся).\nПам’яткою описуваного періоду є також православний цвинтар на північному схилі Високої Гірки. Хоча цей цвинтар виник за часів російського панування в Холмі. Проте продовжували ховати на ньому за часів німецької окупації. Зокрема, в 1940-му тут був похований колишній прем'єр-міністр Української Народної Республіки, інженер Пилип Пилипчук, який останні роки свого життя провів у Холмі. Тут також похований Михайло Васильченко — підполковник Армії УНР, письменник, лікар-мікробіолог, який помер у Холмі 27 серпня 1941 р.\nДещо послабилася українська діяльність на Холмщині після нападу Німеччини на СРСР. Адже найкращі кадри повернулися на Галичину. Відчувалася нестача працівників у різних установах і організаціях. Щоб підготувати фахівців, УОТ в Холмі 6 листопада 1941 р. організувало бухгалтерсько-бюровий курс, який спершу тривав 3 місяці, потім 4, згодом 7 (нижча група – 4 міс. й вища – 3 міс.) та нарешті 8 місяців. До середини липня 1943 р. завершило навчання 12 груп, разом 215 слухачів. Випускники працювали переважно: в УДК у Холмі, Замості й Грубешові, в Союзах кооперативів у Холмі, Володаві, Тарногороді, Томашеві й Лащеві, у повітовому уряді Холма, у волосних урядах; Холмсько-Підляській консисторії, торговельних підприємствах, сільських кооперативах, дитячих садках тощо.\nВ 1941 р. через Холм вирушили на схід, на окуповану німцями Велику Україну, похідні колони українських націоналістів.\nОкремою трагічною сторінкою історії Холма, пов’язаною з Україною є пам’ять про німецький концентраційний табір Сталаг 319. Українська громада Холма намагалася допомагати в'язням-українцям.\nБудівля УБ по вул. Реформацькій, 27 у Холмі - місце куди привозили катувати та допитувати як польських, так і українських патріотів.\nУ 1944—1956 рр.[ред. | ред. код]\nПіднесення українства в Холмі припинила радянська окупація влітку 1944 р. З волі Сталіна Західна Україна була приєднана до Радянської України. При цьому Холмщину було віддано комуністичній Польській Народній Республіці. Разом з німецькими військами Холмщину залишила більшість діячів українського національного руху та духовенства. В самому Холмі лишалися настоятель холмського собору Народження Богородиці І. Левчук та настоятель церкви Іоанна Богослова протоієрей Павло Коробчук. За тиждень перед підписанням „Порозуміння між ПКВН та урядом СРСР про польсько-радянський державний кордон” 27 липня 1944 р. М. Хрущов написав до Сталіна прохання про приєднання Холмщини та Надсяння до УРСР. Так само до Сталіна скерували свої звернення численні українці з цих теренів. 8 серпня 1945 р. на мурах Холму були розміщені звернення підписані Холмським старостою, які заперечували чутки про запланований перехід Холма до УРСР та забороняли їх поширювати далі. Кордон на Бузі вже був визначений на Ялтинській конференції. Спроби легального українського національного життя за нової влади скінчилися невдачею. Уже наприкінці 1944 р. на підставі договору між урядом УРСР і Польським комітетом національного визволення почалося спочатку добровільне, а потім примусове виселення українців до радянської України. Як свідчать документи Управління у справах евакуації українського, польського, чеського, словацького населення при Раді Міністрів УРСР з Державного архіву Львівської області, в 1945 р. безпосередньо із Холма в Україну переселено близько 653 особи, зокрема – 289 (44%) чоловіків і 364 (56%) жінки. Загальна кількість родин, яких депортували, становила – 223. Переселено 18 багатодітних родин, майже кожна десята сім’я переселенців мала троє або й більше дітей. Наразі можливо диференціювати громаду Холма за професійною ознакою: робітники – 23%, хлібороби – 5%, інтелігенція – 5%, а решта – учні, пенсіонери, домогосподарки тощо. Також можна встановити роль і місце українства в соціально-економічному та культурно-освітньому житті довоєнного і воєнного Холма. Робітничі професії опанувало 17%, від загальної кількості населення, інженерно-технічні працівники – 1%, ремісники – 2%, лісники – 0,1%. У сфері обслуговування працював приблизно 1% згодом депортованих осіб. Працівники сільського господарства становили 5%, залізничники – 0,6%, сфера торгівлі – 1%, кооперація – 0,1%, медики і обслуговуючий медичний персонал – 0,35 %, освітяни і науковці (педагог, професор) – 3,6 %, священнослужителі – 0,25%, державні службовці – 0,8%, працівники культури і мистецтва – 0,4%, юристи – 0,1%, домогосподарки – 17,5%, інваліди –0,1%, пенсіонери – 1%, учні і студенти – 7% 73. На підставі офіційних документів дослідник депортацій українців Р. Кабачій простежив географію переселення українців із самого Холма – в основному це були південно-східні українські області. Як місце переселення фігурували також західні області: Волинська – 105%, Рівненська – 62 особи. На долю решти областе припадає близько 10 % від загальної чисельності переселених.\nВлітку 1947 р. Холмщина стає одним з місць розгортання злочинної спеціальної акції «Вісла». Цю акцію сучасний польський історіограф Я. Пісулінський (2017) називає найбільшою польською військовою операцією після закінчення другої світової війни. Проте, в ході її третього етапу дії було перекинуто на терени Холмщини та Підляшшя (схід Люблінського воєводства). Тут було створено операційну групу «Люблін» та перекинуто чисельні загони війська, які в середині липня налічували 7 тис. людей. Головною задачею цих вояк було за два тижні (так планувалося) виселити тих українців, які тут ще лишалися. На їх місце поляки намагалися переселити нових колоністів. Польські війська були добре озброєні. Залізничні лінії, якими вивозили депортованих (зокрема, лінію Холм - Люблін - Володава) охороняли два броньованих потяги. На терені Холмщини і Підляшшя організовано станції загрузки: Белжець та Сушець (Томашівський повіт), Буг Влодавський (Володавський повіт), Холм (Холмський повіт), Хотилів (Белський повіт) а також Вербковичі (Грубешівський повіт). В Холмським повіті разом з Холмом мали виселити 14 гмін. 7 липня, незважаючи на численні протести тутешніх українців-комуністів (Бо в більшості тільки вони тут в цей час лишалися), їх також вивезли на Землі Одзискані. До 16 липня виселено 461 родину. У Холмі було організовано тимчасовий табір для виловлених депортованих (де він знаходився?). Його територію охороняли УБеки. Тут панували дуже погані санітарні умови. З браку води вимирала худоба та коні. Загалом, з Холмського повіту (зі станції Холм) відправлено 10 транспортів з 654 родинами (3163 особи). Відомі станції призначення цих транспортів - Кошалін, Грифіці, Слупськ, Пасленк, Кетшин, Бранево, Дравсько та Щетинек.\nПам’яткою часів терору в Холмі є будівля по вул. Реформацькій, 27. Тут розміщувалася Холмська безпека (УБ) - місце куди привозили катувати та допитувати як польських, так і українських патріотів.\nУ 1956—2018 рр.[ред. | ред. код]\nУ перше повоєнне десятиріччя на Холмщині не було жодної можливості повернутися на рідні землі чи розгорнути національну діяльність. Така можливість з'явилася щойно з політичною „відлигою" 1956 р. Саме тоді влада дозволила утворити в Польщі Українське суспільно-культурне товариство. „Відлигу" використано було також для часткового відновлення церковних структур. Проте, повернення на рідні землі та національне відродження дуже незначною мірою торкнулося Холмщини.\nЗміна політичної ситуації в Польщі наприкінці 1980-х років позитивно вплинула на становище українського населення. В цей час у Холмі поновилося навчання української мови для дітей і молоді. У 1990 р. створено в місті відділ регіональної громадської організації — Українське Товариство - першу легальну українську структуру на Холмщині після 1940-х років. Завдяки діяльності цього відділу, зокрема, відбуваються в Холмі скромні українські культурні заходи. Метою Товариства є організація громадського та культурного життя української громадськості Любліна і Холма та Люблінського воєводства, для збереження та розвитку української культури і реалізації громадянських прав української національної меншини в Польщі.\nХрест в пам’ять про акцію «Вісла» на подвір’ї церкви Іоанна Богослова у Холмі\nУ вересні 1994 р. Холм відвідали численні учасники І Світового конгресу українців Холмщини і Підляшшя, який відбувся у Львові. Вони прийняли участь у святі Пречистої та відзначенні 75-річчя утворення Товариства „Рідна хата". У 1989 р. було відновлено діяльність Холмської православної єпархії під назвою „Люблінсько-Холмська" (з осідком у Любліні). Очолив її єпископ Авель (Поплавський). Церкві повернуто кілька храмів, впорядковано майнові питання, створено низку парафій, побудовано нову церкву в Замості (на місці зруйнованої в 1938 р.). Проте це радше символічне існування - нині на Холмщині є лише 10 православних парафій: у Холмі, Володаві, Бончі, Угруську, Войславицях, Грубешеві, Томашеві, Тарногороді, Замості Білгораї. Духовну опіку тут здійснюють нечисленні священики.\nБуремні події ХХ ст. та свідоме «очищення» Холму від українців спричинило те, що від колишнього українського центру наразі залишилася лише пам’ять. Небагаточисельні холмщаки-українці зосереджені навколо єдиної у місті православної церкви Іоанна Богослова (діючої уніатської церкви тут вже дуже давно немає). При ньому гуртується купка українців. Сама церква є своєрідним музеєм предметів, що походять з різних православних церков Холмщини. У дворі церкви розміщуються численні пам’ятники та пам’ятні дошки: в пам’ять про Данила Романовича, про Акцію «Вісла» 1947 р., про акцію нищення церков на Холмщині і Підляшші в 1930-х, а також на честь М. Грушевського.\nВ 2014 р. на відзначення 750-ої річниці пам’яті князя Данила Романовича в місті відбулася низка урочистих заходів, які супроводжували відкриття Скверу імені Данила Романовича біля підніжжя Високої Гірки. Але цього мало. Необхідним є відкриття пам’ятника та скверу імені Михайла Грушевського. Важливо також відзначити меморіальною дошкою та назвою вулиці також ще двох видатних мешканців Холма: Івана Огієнка та Антона Васиньчука – невтомного будителя українців Холмщини та гарячого речника українсько-польського порозуміння. Необхідно встановити цю дошку на будинку по Люблінській, 80, який він збудував для себе. Необхідно включити його кам`яницю та могилу на цвинтарі на Львівській (одразу поблизу бічних воріт з боку Львівської) до програми регулярних українських урочистостей в Холмі. Важливе значення має вивчення та інвентаризація українських поховань на цвинтарях Холма – на схилі Високої Гірки та по вул.. Львівській. Актуальним є також створення експозиції присвяченій історії Холмщини та Підляшшя в Національному історичному музеї України.\nНадзвичайно цінними є найдавніші українські нагробні плити з православного цвинтаря на Холмській гірці, а також українські поховання на православному цвинтарі на вул. Львівській (Lwowska), 22-100 у Холмі. Цей цвинтар поруч з більш раннім на схилі Холмської гірки функціонував для православної української спільноти міста аж до виселення українців з Холма. Тут, зокрема, поховані Антін та Павло Васиньчуки та їх родичі. Необхідно також відшукати та взяти під догляд поховання наступних українських діячів: Васильченко Михайло (1894 – 27.08.1941) – полковник санітарної служби Армії УНР; Карленко Микола (1895 – 1940) – поручник Армії УНР; Левчук Іван (1867-1947) – капелан; Поторжинський Борис (1888 – 03.12.1943) – сотник Армії УНР. Цвинтар на вул. Львівській є матеріалізованою пам’яттю української громади та має бути збережений.\nВ. С. Александрович. Холм // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К.: Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 401. — ISBN 978-966-00-1359-9.\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Холм&oldid=23534791\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 22:54, 17 жовтня 2018.


Як склалося життя дівчинки з обличчям бабусі? Зараз їй 25 років – Kenguru\nЯк склалося життя дівчинки з обличчям бабусі? Зараз їй 25 років\nBy admin in Без категорії 20.01.2021\nХоч вона народилася старенькою і в 16 виглядала на 50, але не дивлячись на це вийшла заміж і народила дітей.\n25 років тому в родині Неженцевих народилася дівчинка. Вагітність була легкою, всі аналізи та УЗД показували, що малятко повністю здорове і розвивається згідно з нормами.\nТоді в пологовому будинку лікар і акушерка, які першими побачили дитину були в подиві. На їхніх обличчях читався страх і нерозуміння … Ірина зажадала показати їй дочку, а коли побачила, ледь не втратила свідомість …\nЧерез кілька днів жінці пояснили, що у дівчинки рідкісне генетичне захворювання – прогерія і на жаль, ліків від нього не існує.\nЯк правило, діти з таким діагнозом не доживають до повноліття. Але благо, у Катіньки була полегшена форма хвороби, у неї старіло тільки обличчя, а тіло і органи розвиваються відповідно біологічному віку.\nЧоловік Ірини не витримав такого удару, він не зміг змиритися з тим, що його дочка не така як всі і пішов з сім’ї.\nІрина Неженцева стала виховувати дівчинку одна. Багато радили написати відмову від неї і віддати в дитячий будинок, але жінка навіть не слухала такі поради. Вона робила все, щоб її дитина не відчувала себе особливою, а жила як і всі діти.\nПерші труднощі почалися в дитячому саду, діти не сприймали Катю, постійно сміялися і тикали пальцем. Їй постійно задавали некоректні запитання і принижували.\nСпочатку дівчинка дуже болісно сприймала таке ставлення до себе, весь час плакала і ображалася, а потім все таки змогла прийняти себе і свою зовнішність.\n«Тоді я вирішила завойовувати людей не зовнішністю, а розумом, добротою і чарівністю. Найголовніше в кожній людині – душа », – розповідає Катя.\nПоступово у неї з’явилися подружки і друзі. Єдине дівчину турбувало те, що у неї не ладяться відносини з протилежною статтю.\nУ 2011 році про Катерину Неженцева дізналися багато.\nДівчину запросили на передачу до Андрія Малахова і там досвідчені хірурги пообіцяли допомогти їй стати трішки гарнішою за допомогою пластичної хірургії.\nКатя помітно покращала.\nЗавдяки зовнішнім змінам Катя змогла налагодити особисте життя і вона вийшла заміж. Незабаром у пари народилися двоє синів. Молодший, на жаль, успадкував материну хвороба.\nЗараз «дівчина з обличчям бабусі» більше не спілкується з журналістами, закрила особисті сторінки в соцмережах. Більше з особистого життя шоу вона робити не хоче.\nВідомо, що з чоловіком вона розлучилася і зараз у неї є хлопець, з яким вони планують народити дочку.\nЗ приводу повторних пластичних операцій, Катя каже, що більше не збирається їх робити.\n«Мого чоловіка і так все влаштовує. Та й здоров’я треба берегти. Я щаслива, любима і люблю. А щаслива жінка і виглядає відповідно. Мені багато хто говорить, що я розцвіла »- говорить життєрадісна Катя.\nМіцна жіноча дружба: жінка усиновила дітей своєї подруги, яка пішла з життя


Місячний календар жовтень 2020 – коли чорні дні - Главред\n1 жовтня 2020, 21:59\nУ жовтні спрогнозовано лише два сприятливі дні для особистого життя та бізнесу.\nУ жовтні очікується п'ять критичних днів / Reuters\nСкладено місячний календар на жовтень 2020 року, в ньому зазначено, у якій фазі та у якому знаку Зодіаку знаходиться Місяць, а також різними кольорами відмічено несприятливі та сприятливі дні.\nУ жовтні прогнозується п'ять критичних днів для початку нових справ – 2, 6, 9, 16 та 23 число, йдеться у місячному календарі, який опублікував vedmochka.net.\nУ календарі зазначено, що сприятливими днями для особистого життя та бізнесу будуть 21 та 24 жовтня.\nМісячний календар – жовтень 2020 – які будуть фази Місяця:\n1 жовтня та 17-31 жовтня – Місяць зростатиме;\n2 жовтня о 0:05 – повний місяць у жовтні 2020;\n3-15 жовтня – Місяць "худнутиме";\n16 жовтня о 22:30 – молодик у жовтні 2020;\n31 жовтня о 17:48 – другий жовтневий повний місяць.\nУ жовтні очікується п'ять критичних днів / Скріншот з vedmochka.net\nчитайте такожГороскоп на 4 жовтня для всіх: нове місце та впливовий покровитель\nповня місячний календар повний місяць 2020 молодий місяць жовтень 2020 повний місяць в жовтні\nЗараз ви переглядаєте новину «Місячний календар на жовтень 2020: названо "чорні дні"». Гороскоп на сьогодні, на завтра, на місяць для всіх знаків Зодіаку можна прочитати в розділі «Гороскоп». Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter. Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter\nВ останній день ультиматуму Тихановської до центру Мінська стягнули хмару силовиків\nУ Раді запропонували стягнути з РФ компенсацію за збитки: названа сума\nЕксперимент зі Шмигалем переконливо довів сумний факт про Україну Погляд\nУ Росії снайпер застрелив відомого бізнесмена на виході з лазні\nЮлія Панкова розкрила в чому користь і унікальні властивості буряка\nВибух на танкері Генерал Азі Асланов в Азовському морі: шукають трьох росіян Відео\nНовий сплеск COVID-19: лікар дав тривожний прогноз І назвав терміни Відео\nІдеальний сніданок з яєць - рецепт засновника групи СКАЙ Олега Собчука\nУ моді легендарна стрижка сесон з 70-х: кому пасує і фото Фото\nГороскоп на листопад 2020: астрологи розкрили, хто буде під найпотужнішим захистом Відео\nДень тещі і свекрухи - привітання веселі і красиві листівки\nДолар по 40: експерт пояснив неминучість обвалу гривні Відео\nЗ Днем маркетолога - привітання на удачу і прикольні картинки\nЕрдоган провів переговори з Алієвим: про що домовилися стосовно Карабаху Відео


10 способів, якими нас вбиває телебачення | Ukrainian people\nГоловна Health 10 способів, якими нас вбиває телебачення\n10 способів, якими нас вбиває телебачення\nПам’ятаєте, як біля телевізора у вечірні години та вихідні (святкові) дні збиралася ціла родина, щоб в 13-й раз подивитися “Іронію долі” або “Один вдома”? А потім вже можна було “ковтати” все підряд – від “голубих вогників” до розслідувань “знатоків”.\nПроте, у кожного з нас настає та сама хвилина, коли чари “зомбоящика” розсіюються і нам стає нецікаво натирати мозолі на канапі. Ми починаємо усвідомлювати, що реальне життя цікавіше (і здоровіше).\nЗдавалося б, фраза “регулярний тривалий перегляд телепередач небезпечний для здоров’я” також очевидна, як фраза “крапля нікотину вбиває коня”. На цю тему вже провели сотні досліджень і експериментів, довівши шкоду телебачення. І тим не менше, люди все одно продовжують його дивитися. Сьогодні ми вирішили ще раз нагадати тим, хто жити не може без телевізора, до чого їм варто бути готовими.\nТелебачення викликає проблеми з тиском\nНадмірне захоплення переглядом телевізора може виявитися смертельним навіть для здорової людини, не кажучи вже про хвору. Вчені довели, що кожна година, проведена перед “блакитним екраном”, підвищує ризик смерті від серцевих захворювань на 7%. Ті, хто дивиться в “ящик” по 4 години на день, помирають від проблем з серцем на 28% частіше. Зв’язок між ТБ-одержимістю і серцевими недугами залишався стійким навіть після того, як були прийняті до уваги інші фактори ризику – брак фізичних вправ, ожиріння, погане харчування і куріння. Причина в тому, що у тих, хто дивиться телевізор більше 90 хвилин, тиск піднімається на 5 – 7 одиниць. Дослідники стверджують, що 8% смертей можна було б уникнути, якщо скоротити час перегляду ТБ до 1 години на день.\nТелебачення провокує насильство\nНа цю тему вже було стільки досліджень, що сумнівів уже ніяких не залишилося. Істина проста, як світ: перегляд насильства по телевізору незмінно сприяє насильству в реальному житті, причому відразу з кількох причин. По телевізору жорстокість не так шокує і здається більш прийнятною – навіть звичною і нормальною. У багатьох випадках агресію демонструють позитивні, привабливі герої, і часто така агресивна поведінка героїв заохочується і викликає захоплення. Крім того, демонстрація по телевізору бойових дій збуджує нервову систему глядачів, внаслідок чого вони стають більш схильні до агресії. В результаті насильство вже не шокує і людина не відчуває особливого співчуття до своїх жертв. Поступово насильство стає більш прийнятним.\nТелебачення робить людину тупішою\nДавно доведено, що тривалий щоденний перегляд телепрограм пригнічує мозок. Телебачення створює середовище, в якому у людини повністю відсутня мозкова активність, спрямована на прийняття рішень і творення. Замість цього мозок займається лише пасивним споживанням інформації, поступово перетворюючи людини в рослину. В ході численних, в тому числі й досить тривалих експериментів, було з’ясовано, що люди, які по кілька годин на день проводили перед “зомбоящиком”, запам’ятовували інформацію набагато гірше в порівнянні з тими, хто не дивиться телевізор. Рівень інтелекту в середньому також був нижчим. Ці зміни, як правило, відбуваються поступово і проявляються найсильніше в похилому віці.\nТелебачення знижує якість сперми\nЯк наочно продемонстрували результати дослідження, чоловіки, які проводять кілька годин поспіль за телевізором, піддають своє репродуктивне здоров’я серйозному ризику. Якщо у чоловіків, що віддають перевагу активнішим способам відпочинку, налічується в середньому близько 52 мільйонів сперміїв, то у шанувальників ТВ цей показник падає до 37 мільйонів. Крім того, тривалий телесеанс провокує зниження у чоловіків тестостерону, необхідного для виробництва сперми. Цікаво, що при роботі (або відпочинку) за комп’ютером такого ефекту не спостерігалося. Малорухливий спосіб життя призводить до того ж сумного результату.\nТелебачення провокує у дітей синдром дефіциту уваги\nЩе в 70-і роки минулого століття вчені висловлювали припущення, що зростання числа дітей з синдромом дефіциту уваги (СДУ) і синдромом дефіциту уваги і гіперактивності (СДУГ) пов’язане із захопленням телебаченням в ранньому віці. Швидка зміна зорових образів і звуків – набагато сильніший сенсорний стимул, ніж ті, що пропонує реальне життя, що йде в більш розміреному темпі. В результаті мозок дитини звикає до надмірної стимуляції і вимагає її постійно – звідси гіперактивність і нездатність зосередитися на одному предметі протягом скільки-небудь істотного періоду часу. Ця гіпотеза була підтверджена американським дослідником-педіатром Димитрієм Крістакіса в 2004 році, який виявив, що малюки у віці 1 і 3 років, які проводять перед телевізором відповідно 2,2 і 3,6 годин в день, як правило, до 7 років мають серйозні порушення уваги.\nТелебачення гальмує розвиток мовного досвіду в дітей\nДитина розвиває свою мову через активне спілкування з іншими людьми. Вона слухає, що говорять навколо і поєднує те, що чує, з тим, що відбувається в реальному житті. Пасивний перегляд телебачення жодним чином не розвиває мовних навиків у дітей. Крім цього, телебачення привчає дитину до сприйняття світу, далекого від реальності. Перегляд телевізора не розвиває логіку, не вчить осмисленню фактів і образів.\nТелебачення підвищує шанси померти від раку\nАвторитетні німецькі вчені за результатами власних досліджень стверджують, що телевізор однозначно вносить свою лепту в захворювання деякими видами раку, а саме: раком товстого кишечника, ендометрію та легень. Дослідники підрахували, що кожні зайві 2 години щоденного сидіння перед екраном збільшує ризик раку товстого кишечника на 8%, а для жінок на 10% підвищується ймовірність отримати рак ендометрію.\nТелебачення викликає безсоння\nБагато з нас, бажаючи розслабитися перед сном, вмикають телевізор, лежачи в ліжку. Однак, медики попереджають, що подібні, з першого погляду невинні, заняття, можуть мати дуже серйозні наслідки. Такий вид дозвілля призводить до порушення сну та може викликати біль в спині та шиї. В результаті близько 48% опитаних мають проблеми зі сном.\nТелебачення змушує пити більше алкоголю\nВ рамках дослідження вчені показували учасникам фільми і передачі, в тому числі ті, в яких демонструвалося вживання алкоголю. В результаті з’ясувалося, що подібні образи незмінно викликають в учасників експерименту бажання випити. При цьому не мало ніякої різниці, чи підносилося вживання алкоголю в сюжеті в позитивному або негативному світлі. Респонденти все одно проявляли бажання випити якийсь алкогольний напій.\nНа перегляд “зомбоящика” витрачається велика кількість часу\nДавайте порахуємо. В середньому підлітки дивляться телевізор, уявіть собі, 5 годин на добу! П’ЯТЬ ГОДИН! Не враховуючи час сну, виходить, що третина часу підлітка йде на перегляд телебачення. Якщо дивитися “ширше”, то в підсумку отримуємо такі дані – щорічно 15 тижнів (3,5 місяці) підліток дивиться телевізор і спить.\nЯкщо вам це не здається «диким», то давайте поглянемо з іншого боку: уявіть собі, що ваш роботодавець запропонував вам 15 тижнів відпустки на рік в обмін на відмову від перегляду телевізійних програм. Чи погодились би ви на такі умови?\nЩо робити, спитаєте ви? Спробуйте знайти шоу, які ви любите дивитися по телевізору, в інтернеті та скачайте їх. Плюс в тому, що їх можна в будь-який час переглянути, а також немає реклами.\nСпробуйте щось нове в житті: навчіться їздити на роликах чи лижах, катайтесь на картингах, стрибайте із парашутом – будь-що, лише вимкніть той клятий телевізор.


Випускний іспит - Енциклопедія TechTrend\nВипускні випробування електродвигуни проходять на цехової випробувальної станції.\nТрансформатор надходить на стенд випускних випробувань.\nПісля завершення ремонту електроустаткування проводяться випускні випробування, при яких перевіряється відповідність електрообладнання ГОСТ і технічними умовами.\nТеми для письмових робіт з рідної мови та математики при випускних іспитах у середній школі встановлюються крайовими і обласними (у великих містах - міськими) відділами народної освіти і завчасно повідомляються директорам шкіл. Директори шкіл повідомляють ці теми викладачам в день випробувань.\nВашій високопревосходительству завгодно було призначити, мене для прісутствованія на випускному іспиті осіб, кінчає курс наук в Київському політехнічному інституті імп. Олександра II, що минули з 14 по 25 січня цього 1903 Загальне враження, вироблене на мене випускаються студентами, цілком сприятливо насамперед по відношенню до їх загального розвитку. Це визначається, можливо, тим, що справжній випуск є перший, на який було звернуто багато уваги, і ще тим, що вони пробули в Інституті чимало зайвих місяців, внаслідок тимчасового закриття Інституту при колишніх в Києві студентських заворушеннях. А так як під час колишніх перерв занять багато з слухачів самі продовжували наукові заняття, то це позначилося в тій самостійності яка виказати багатьма нині закінчили курс, а деякі з них вже заявили себе в науковій літературі надрукованими дослідженнями і повідомленнями в вчених суспільствах. У вигляді прикладу наведу вказівку на статтю пана Міхірева, публікувати разом з професором В. Г. Шапошніковим під назвою До питання про роль щавлевої кислоти при витравки по індиго, вміщену в Віснику технологів і витягнуту вже в іноземних технічних журналах.\nОтриману розгорнуту кругову діаграму бажано звірити із заводською, зазвичай додається до протоколу випускного випробування трансформатора.\nУмови - навчання виробляє тільки підготовлений майстер з навчання металізації або робочий, що витримав випускні випробування.\nВипробувальна напруга рекомендується приймати дещо більшим, ніж те, яким піддають машину при випускних іспитах.\nТака сама риса, якою пройнятий позбавлення рад їх колишньої ролі у виборах, видно і в порядку випускних випробувань, нині практикуються в університетах. Їх, по суті веде окреме обличчя, що посилається Міністерством.\nОбсяг і технологічні методи проведення випробувань визначаються в залежності від конкретної апаратури та технічної оснащеності підприємства, що здійснювало ремонт. Випускні випробування електричних машин проводять за програмою і методикою, передбачених ДСТУ Б 183 - 66 а також відповідно до вимог технічних умов заводу-виготовлювача в обсязі контрольних випробувань. Випробування, як правило, проводять в спеціально обладнаних лабораторіях і стендах.\nПісля закінчення занять слухачі складають випускні випробування, які зараховуються як вступні іспити для зарахування на договірній (платній) основі або результати випускних іспитів враховуються під час вступу на бюджетній основі.\nПеред просоченням обмотки ізоляцію між фазами і на корпус відчувають на електричну міцність. При цьому випробувальну напругу приймають дещо більшим, ніж при випускних іспитах.\nПеред складанням просоченої і просушеної обмотки ізоляцію між фазами і на корпус відчувають на електричну міцність. Випробувальна напруга рекомендується приймати дещо більшим того, якому піддають машину при випускних іспитах.\nПеревагою цього методу є здатність виявляти значну кількість місцевих дефектів ізоляції. Цей метод є обов'язковим при профілактичних випробуваннях і випробуваннях після капітальних ремонтів експлуатованих машин, а також при післяопераційних та випускних іспитах готових машин на - заводах-виробниках. Багатий експлуатаційний досвід, накопичений при виробництві випробувань даним методом, дозволив встановити не тільки чітку методику випробувань, яка застосовується на всіх станціях, але також зробити деякі висновки щодо найбільш доцільних величин випробувального напруги і періодичності випробувань.\nПеревагою цього методу є здатність виявляти значну кількість місцевих дефектів ізоляції. Цей метод є обов'язковим при профілактичних випробуваннях і випробуваннях після капітальних ремонтів експлуатованих машин, а також при післяопераційних та випускних іспитах готових машин на заводах-виробниках. Багатий експлуатаційний досвід, накопичений при виробництві випробувань даним методом, дозволив встановити не тільки чітку методику випробувань, яка застосовується на всіх станціях, але також зробити деякі висновки щодо найбільш доцільних величин випробувального напруги і періодичності випробувань.\nПри правильній організації ремонтних робіт особливе місце займають питання контролю, перевірки і випробування окремих частин і машини як в процесі ремонту, так і особливо, при виході відремонтованої машини з цеху. Розрізняють випробування, яким піддають машину, коли вона надходить в ремонт для виявлення її дефектів, випробування окремих частин машини в процесі ремонту і випробування відремонтованої машини, так звані випускні випробування.\nОсобливу увагу приділяють контролю, перевірки і випробування електрообладнання, його елементів і вузлів як в процесі ремонту, так і при випуску його після ремонту. Розрізняють випробування, яким піддають електрообладнання, коли воно надходить в ремонт для виявлення несправностей (дефектів), випробування окремих елементів і вузлів в процесі ремонту електроустаткування і випробування після завершення ремонту, так звані випускні випробування.\nГоловна » Випускний іспит


Марсохід Perseverance зробив фото власної тіні - поседніе новини / НВ\nМарсіанський бабак. Апарат Perseverance сфотографував свою тінь\n10 березня 2021, 16:18\nМарсохід NASA Perseverance, який 18 лютого приземлився в кратері Єзеро, зробив кілька хороших знімків власної тіні за допомогою своїх камер для уникнення небезпек.\nКен Кремер з Space UpClose зшив два фото в мозаїку, яка показує обриси марсохода і кам’янисту місцевість, яку він тільки почав досліджувати.\nPerseverance — це центральна частина місії Mars 2020 вартістю $ 2,7 млрд, яка буде шукати ознаки давнього життя в районі Єзеро, а також збирати і зберігати десятки зразків для майбутнього повернення на Землю. Місце, де апарат здійснив посадку, було вирішено назвати на честь письменниці-фантаста Октавії Батлер.\nPerseverance на даний момент подолав близько 70 м на Марсі, повідомили члени команди місії в Твіттері. Його останнє переміщення було необхідно для розвідки потенційної зони польоту для вертольота Ingenuity.\nЗапуск Ingenuity — перша важлива задача для місії Mars 2020. За словами членів команди марсохода, після того, як маленький вертоліт завершить свої польоти, Perseverance серйозно приступить до своєї наукової роботи і збору проб.\nРаніше НВ писав, що на початку березня марсохід Космічного агентства США (NASA) Perseverance (Наполегливість) вперше проїхався по поверхні Марса.\n«Я в дорозі! Тільки що пройшов свій перший тест-драйв на Марсі, пройшовши близько 16 футів (5 метрів). Ви дивитеся на початок моїх колісних колій. Ще багато чого треба зробити», — повідомив марсохід.\nАпарат витратить не менше двох років на вивчення кратера в пошуках ознак древнього життя, збір зразків для майбутньої місії по поверненню на Землю і доставці першого вертольота на іншу планету.\nТеги: Марс Марсохід Perseverance


Інформагентство МедіаСтар - Кримінальну справу по будинку Ярославенка вдруге закрито (ДОКУМЕНТИ)\nКримінальну справу по будинку Ярославенка вдруге закрито (ДОКУМЕНТИ)\nЛьвів | 29-12-2009, 11:54 0 1354\nСлідче управління Головного управління МВС України у Львівській області повідомило Громадський форум Львова про те, що кримінальну справу щодо знищення будинку композитора Ярославенка вдруге закрито через відсутність складу злочину. Про це на прес-конференції повідомила Любов КАЧМАР, голова координаційної ради ГФЛ.\nЗа словами Теодора ДЯКІВА, члена ГФЛ, депутата Львівської міської ради повторна постанова про закриття кримінальної справи є незаконною і має бути скасована. Своє рішення міліція аргументує тим, що власник будинку не був поінформований про належність будинку до пам’яток історії.\n– Але ж незнання законів не звільняє від відповідальності. Тому ГФЛ розцінює такі „аргументи” як „зелене світло” для майбутніх правопорушників, - говорять члени ГФЛ.\nЯк переконують представники ГФЛ, їм вдалося віднайти очевидців того, що пам’ятний знак незадовго до моменту руйнування дійсно знаходився на стіні будинку.\nТак внучка рідного брата Ярослава Ярославенка - Люба ЛІЧКО (Вінцковська) проживала в цьому будинку до 2005 року. За її словами, охоронний знак висів на будинку на момент купівлі-продажу. До того ж, узимку 2005 року вона зустрічалася із представниками власника будинку, яким пояснила, що будинок є пам’яткою історії.\nЗа словами Ольга РУЖНЯК, львів’янки, яка проживала по-сусідству та пам’ятає композитора Ярославенка, вона була свідком знесення будинку, до якого її навіть не пропустила охорона.\nТа свідчення очевидців чомусь не стали доказом у кримінальній справі. Дії міліції можна розцінити як свідоме небажання встановити істину і притягнути винних до відповідальності. Про це каже Любов Качмар.\nГФЛ вважає, що дії руйнівників будинку були навмисними та свідомими, про що свідчить лист Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 6 серпня минулого року, яким новий власник був повідомлений про те, що будівля під номером 30 на вул. Ярославенка має статус пам’ятки історії та мистецтв.\n– Насторожує і той факт, що справу по зруйнуванню будинку Ярославенка двічі закриває один і той же слідчий, хоч прокуратура його постанову про перше закриття справи скасувала через те, що не було вжито «всіх заходів для повного і об’єктивного дослідження усіх обставин ,- говорить Теодор Дяків.\nЧлени ГФЛ ставлять собі за мету домогтися скасування рішення про обслуговування ділянки на вул. Ярославенка 30, так як немає об’єкту, який мають обслуговувати. А крім цього і та відновити будинок.\n– Згідно із статтею 47 Закону України „Про охорону культурної спадщини” від 8 червня 2000 року юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам’яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов’язані відновити пам’ятки та їхній території, - говорить Дяків.\nБудинок, 30 на вул. Ярославенка, в якому до 1958 року проживав автор музики до гімнів „Сокола” і „Пласту” Ярослав Ярославенко, був зарахований до переліку пам'яток історії та мистецтв Львівської області згідно з рішенням Львівської обласної ради від 02.11.1982 р. № 506 (охоронний номер будинку 1297).


/ Новости / Объявления / Вирішальний крок\nНадсилаємо Вам копію нашого листа Президенту України і Прем'єр-міністру України від 22 серпня 2013р.\n2) Неконтрольований імпорт: Росія попередила, що у підготовленій Угоді про асоціацію України з ЄС є пункт, яким Україна зобов’язується приймати європейські продукти практично без контролю! Тобто повинна приймати, наприклад, м'ясо та інші продукти без ветеринарно-санітарних перевірок. Україна стане ринком збуту неякісних і небезпечних продуктів.\n1 липня 2013 р. в ЄС вступила Хорватія. Вже наступного місяця, в серпні, ЄС змушує країну прийняти закон про псевдо-подружжя гомосексуалістів. Цим руйнує моральні підвалини народу, ліквідує сім'ю і християнські цінності, на яких була побудована Хорватія і ціла Європа. Свої економічні угоди і т.зв. дотації ЄС передумовлює прийняттям аморальних законів, які призводять не тільки до повної втрати національності та державності, а й до морального і фізичного автогеноциду особи, сім’ї і народу.\nЛюдина перед собою і перед Богом не хоче визнати свій гріх. Людина закриває очі перед найосновнішою реальністю, якою є її власна смерть, Божий суд, вічне життя або вічне прокляття після смерті. А далі людина ігнорує найбільшу заповідь: „Любити Бога і любити ближнього!” (Мт.22,37-40). Людина не хоче відвернутися від фальшивої віри, пов'язаної з забобонами, віщуванням, екстрасенсами ... Через індуїстську йогу та буддійські бойові мистецтва, які в корені пов’язані з поклонінням демонам, обманені християни зраджують віру і відкриваються поганському індуїзму і буддизму. Деякі політики за гроші і кар'єру просовують гендер-збочення, викрадання дітей і зраду народу.\nЦього року святкуємо ювілей Хрещення Київської Русі. Сатана в подобі Перуна був символічно вкинений до Дніпра не тільки за часів св. Володимира, але й цього року! Кожен християнин хай зробить крок віри: „Наблизьтесь до Бога і Бог наблизиться до вас” (Як.4,8).


Захистили власну гідність у матчі з «Будівельником»!\nУ заключній грі регулярного чемпіонаті запоріжці вистояли у битві з мотивованим суперником у драматичному овертаймі\nБК «Будівельник» – БК «Запоріжжя» 106:117 ОТ (30:25, 19:36, 28:21, 23:18, 6:17)\n«Будівельник»: Буртт (20 + 6 підбирань + 14 передач – 7 втрат), Девое (13 + 3 підбирання + 4 передачі), Кобець (10), Девенпорт (15 + 12 підбирань + 3 передачі), Джефферсон (5) – старт; Яковічс (7), Б. Джонсон (21 + 6 підбирань – 3 втрати), Кожем’якін (4), Звонов (8 + 3 підбирання), Козлов (3)\nГоловний тренер: Ігорс Міглінієкс\n«Запоріжжя»: Кеффі (28 + 13 передач), Сізов (14 + 3 підбирання + 3 передачі), Мальчевський (17), Грицак (10 + 6 підбирань + передачі + 5 перехоплень), Тихонов (15 + 5 підбирань) – старт; Тітов (7), Міхєєв (6), Рагімов (3), Морозов, Маяускас (17 + 8 підбирань + 3 передачі).\nМатч у столиці не мав турнірної важливості для «Запоріжжя» через те, що команда вже гарантувала собі четверте місце у регулярному чемпіонаті. Гру з «Будівельником» тренерський штаб скоріше розглядав як один із етапів підготовки до поєдинків плей-оф. Кияни ж, навпаки, були мотивовані на перемогу, яка гарантувала б їм шостий рядок у турнірній таблиці. Але сам наставник запоріжців Валерій Плеханов зазначив, що його команда їде до столиці грати на перемогу.\nУ дебюті зустрічі дива результативності проявив Віталій Мальчевський. Менше ніж за чотири хвилини шутер «Запоріжжя» набрав 11 очок, показуючи 100% реалізацію на периметрі (3/3). Гості впевнено взяли статус лідера – 12:17. Окрім Мальчевського, в наборі очок допомагав Олександр Сізов, а Майк Кеффі у середині чверті вже мав 6 результативних передач (!). З появою на майданчику молодих гравців запорізького клубу «Будівельнику» вдалося відіграти різницю та навіть виграти стартову чверть – 30:25.\nПісля відпочинку ситуація повторилася. Основна п’ятірка «Запоріжжя» знову забезпечує відрив у рахунку. Серія дальніх кидків із влучаннями Сізова, Мальчевського, Тихонова (!) закріплюється двома ефектними данками Андрія Грицака. Гості повертають собі перевагу – 38:44. Друга чверть взагалі стала унікальною: шестеро різних гравців «Запоріжжя» оформили сім точних триочкових, встановивши клубний рекорд за відсотком реалізації дальніх протягом половини гри – 12/17 (70%). Майк Кеффі примудрився оформити дабл-дабл ще до великої перерви – 10 очок та 10 передач. Такої гри від «Запоріжжя» мотивований «Будівельник» не чекав. Команда Ігорса Міглінієкса, якій була потрібна лише перемога, поступалася в рахунку 49:61. Запоріжці набрали рекордну в сезоні кількість очок у першій половині. Вражала ще одна цифра у статистиці – перехоплення. Сім – від гравців «Запоріжжя», нуль – у «Будівельника».\nВиправляти ситуацію взявся Стівен Буртт. Двічі поспіль він був точним з периметра, ще два очки приніс киянам Кейвон Девенпорта. План «Бідувельника» на другу половину спрацював дуже швидко – господар повернулися в гру – 59:61. Тут же стався ще один неприємний момент для «Запоріжжя». Віталій Мальчевський отримав два неспортивних фоли і завчасно завершив гру. Він був кращим у складі своєї команди за кількістю набраних очок – 17, демонструючи відмінну цифру на периметрі (5/6 – 83%). Партнерам стало важче, але командний дух у потрібний момент запоріжці проявили. Переможний рахунок за підсумком третини матчу вдалося зберегти – 77:82.\n«Будівельнику» ще раз спробував відібрати ініціативу, коли на екваторі заключної чверті Гейб Дево двічі поспіль набирав очки дальніми влучаннями. Кияни навіть повели в рахунку – 90:89, але у відповідь отримали «холодний душ». Ривок 8:0 з ендваном Тихонова, очками Маяускаса та результативним проходом Кеффі, здавалося, стане яскравою крапкою від «Запоріжжя». Команда Валерія Плеханова отримала «+7» за чотири хвилини до кінця гри. Та все ж уникнути клатчу гостям не вдалося. Стівен Буртт двічі влучив з-за дуги, Реджі Джонсон додав ще два очки – 98:99 на заключній хвилині. Своїм володінням не скористалися ні запоріжці, ні кияни. У момент нервової розв’язки Кеффі реалізував один з двох штрафних, а Міхєєву судді призначили неспортивний фол, який став для Івана п’ятим. Так «Будівельник» міг виграти важкий клатч, та все ж Девенпорт схибив по одному кидку з лінії. В основний час нічия – 100:100.\nУ момент овертайму Майк Кеффі показав, чому саме він MVP попереднього місяця та один з кращих гравців ліги. Його супердальні влучання стали в основі ривка 8:0. Цього разу запоріжці суперника не пробачили. Команда спіймала кураж і впевненість – Андрій Грицак реалізував триочковий, Аурімас Маяускас без збоїв відстрілявся на лінії, що принесло перевагу в рахунку «+10». Команда Валерія Плеханова вирвала перемогу в «Будівельника» попри відсутність повноцінної мотивації та двох ключових гравців у ротації. До того ж вдалося повторити клубний рекорд – вісім перемог поспіль. Цей результат є найкращим стимулом для вболівальників, які просто зобов’язані відвідати домашні матчі плей-оф з «Тернополем» 14 і 16 травня у палаці спорту «Юність». Сьогоднішня перемога стала квінтесенцією всього регулярного сезону, в якому БК «Запоріжжя» подарував своїм прихильникам безліч яскравих та емоційних моментів.\nБК «Будівельник» – БК «Запоріжжя». Післяматчева прес-конференція. Коментарі переможців\n– Вітаю всіх наших вболівальників та керівництво клубу з перемогою та завершенням регулярного чемпіонату. Гра видалася дуже цікавою для глядачів, багато триочкових, команди показали хороший відсоток. Успіх був на нашому боці, ми завжди граємо на перемогу, для нас ця гра нічого не вирішувала, але все одно ми хотіли її виграти. Завжди хочеться заходити в плей-оф після перемоги, це впливає на настрій у команді.\n– Ми продовжуємо готуватися до плей-оф, ця гра була одним з етапів. Дуже приємно, що в нашій команді не треба нікого налаштовувати, хлопці цим живуть, прагнуть йти далі, не зупинятися. Для нас ця гра не мала значення, просто необхідно залишатися в ігровому ритмі. Частково вдалося. Єдине, зараз немає настрою у мене через те, що в останній атаці серйозно підвернув ногу Олександр Сізов. Нам через чотири дні грати плей-оф з «Тернополем» без нього це буде взагалі катастрофа. Що стосується сьогоднішнього матчу, ви бачили, що команди обмінювалися яскравими ривками, але у вирішальний момент все зводилося до захисту. Приємно, що сьогодні Іван Міхєєв зробив великий обсяг роботи і я вважаю, що сьогодні його заслуга в перемозі одна з найбільших. Усі хлопці молодці, всі виходили, ротація була, єдине, якби не травма Сізова, всі були б щасливі. А так залишається гіркий присмак. Чекаємо матчів з «Тернополем», уже продаються квитки, тому запрошую всіх наших уболівальників.


Обама збирає лідерів G7 для обговорення дій щодо України, – ЗМІ | Україна онлайн\nОбама збирає лідерів G7 для обговорення дій щодо України, – ЗМІ\nНаступного тижня може відбутися зустріч лідерів так званої «Великої сімки», під час якої обговорюватиметься ситуація, що склалася в Україні.\nСьогодні ЗМІ, з посиланням на інформаційне агентство Associated Press, повідомляють про те, що американський лідер Барак Обама просить лідерів держав, що входять в G7, зібратися на засідання, проведення якого заплановано в Європі.\n«Обама запрошує лідерів G7 на зустріч в Європі наступного тижня, щоб обговорити подальші дії з України», – так сказано в повідомленні Associated Press.\nНагадаємо, що «Велика вісімка» стала знову «Великою сімкою» після призупинення членства в цій організації Російської Федерації. Про цей крок заявив глава французького зовнішньополітичного відомства Лоран Фабіус. «Те, що стосується G8, так сказати, політичної форми діалогу великих держав в цілому, ми прийняли рішення призупинити членство Росії», – наводилася заява голови французького МЗС.\nТакож нагадаємо, що у вівторок, 18 березня, між Росією і Кримом був підписаний договір про входження Республіки Крим, а також Севастополя, до складу Російської Федерації. Даний договір був підписаний президентом Росії Володимиром Путіним, самопроголошеним спікером парламенту Криму Володимиром Константиновим, самопроголошеним прем’єром Криму Сергієм Аксьоновим і самопроголошеним мером Севастополя Олексієм Чалим.\nЗа матеріалами: zn.ua, Кorrespondent.net


Польща передає ЗСУ легкі міномети та ручні гранатомети – uprom.info Польща передає ЗСУ легкі міномети та ручні гранатомети – uprom.info\nОновлено: 10.02.2022 - 10:57\n10.02.2022 - 10:59\nПольща передає ЗСУ легкі міномети та ручні гранатомети\nПольський ручний гранатомет RGP-40. Фото: Zakłady Mechaniczne Tarnów\nПольща передасть Збройним силам України легкі 60-мм міномети та ручні 40-мм гранатомети.\nПрем’єр-міністр Польщі Матеуш Моравецький під час відвідин оборонного заводу Zakłady Mechaniczne Tarnów, у п’ятницю 4 лютого, розповів про передачу Україні озброєння, пише Polska Zbrojna.\nГлава польського уряду повідомив, що наступного тижня Польща відправить нашій державі партію зброї, яка може бути використана для захисту від можливого нападу Росії.\n«Перший транспорт покине наш східний кордон наступного тижня, щоб українці не були беззахисними перед російською агресією», – підкреслив він.\nПольща бачить посилення агресії та тиску з боку Росії на Україну.\n«Ми бачимо рішучість захищатися з українського боку, але й техніки не вистачає, тому треба діяти швидко», — сказав Прем’єр-міністр.\nПрем’єр-міністр пояснив, що Польща спочатку поставить сто одиниць озброєння. Серед них — легкі піхотні міномети калібру 60 мм LMP-2017 і, можливо, ручні гранатомети RGP-40.\nПольський 60-мм міномет LMP-2017. Фото: Zakłady Mechaniczne Tarnów\nЛегкий піхотний міномет LMP-2017 використовується для знищення живої сили, легких укріплень на полі бою, а також вогневих позицій та військової техніки напівпрямим вогнем в оптичній видимості в будь-який час доби та за будь-якої погоди умови. Виробник пропонує LMP-2017 у двох калібрах: польський 59,4 мм та 60,7 мм відповідно до STANAG 4425.2. Мінометом можна стріляти з «руки» снарядами вагою 2,3 кг.


Післямова, або Роздуми організатора конкурсу української ляльки в Черкасах / Рукотвори\nконкурс, народна лялька, Черкаси\nЗавершився відкритий заочний конкурс української народної ляльки для учнівської молоді в Черкаській області. Від зародження ідеї його проведення минув майже рік. Підведено підсумки, нагороджено переможців… Чим він запам’ятався тим, хто долучився до його організації?\nОгляд робіт переможців конкурсу (фото)\nЛідія Колесник: “Нові знайомства, щира підтримка, дружні поради, зустрічі й листування. Перші заявки, перші ляльки. Ось конкурсні твори у залі бібліотеки. Обговорення журі. Коли випадкові невдачі збивали з ніг, підхоплювали крила і несли вперед. Нарешті – відкриття виставки кращих робіт і вручення нагород. Радість переможців і… німий докір в очах тих, хто не отримав відзнаку: “Хіба ж моя лялька не краща?” Тоді відчула, що ні подяка за участь, ні можливість бачити свою ляльку у залі обласного художнього музею, а її світлину в каталозі конкурсних робіт, не здатні жодному компенсувати гірке відчуття неперемоги.\nАле з власного досвіду знаю, що в житті немає випадкових перемог, як і випадкових невдач. Якби мої ляльки не були б серед кращих за підсумками І всеукраїнського конкурсу української народної ляльки, певно, не повірила би у власні сили. Проте, лише наступного року, коли моя робота не отримала відзнаку журі, зародилась ідея проведення обласного дитячого конкурсу. Тоді й виросли крила…\nГалина Дудар, Лідія Колесник, Алла Шушкевич з онукою\nУчасть у цих заходах стала знаковою не лише для мене, але і для інших майстринь. “Ви пам’ятаєте про перший конкурс від Рукотворів. Моєму здивуванню не було меж: мої ляльки на виставці у відомому київському музеї…” – згадує Алла Шушкевич. Для Галини Дудар важливо було заявити про себе, як майстриню: “Я не ставила собі за мету перемогти, а робила ляльки для задоволення. Тож якби такий конкурс знову оголосили, взяла б у ньому участь з радістю”. Були мені відомі й імена Ольги Собкович, Вікторії Філь, проте особисто познайомилась із лялькарками завдяки черкаському конкурсу, в якому учасниками стали їхні вихованці”.\nНаталія Кузьменко, член журі, майстер автентичної народної ляльки: “Ось і завершився довгостроковий творчий марафон. Визнаю, непроста це справа – “конкурс”. Якщо говорити про “кухню” – була проведена величезна підготовча робота, яка в основному лягла на плечі Лідії Колесник.\nВарто відмітити, що в основному думки членів комісії збігалися, хоча виділити переможців було дуже складно. Відчувався брак інформації деяких юних майстрів, щодо відтворювання справжньої автентичної ляльки, грубо змішувались стилі, був використаний занадто сучасний штучний текстиль…\nПрикро, але мені, людині, постійно практикуючій у цій сфері, була дуже помітна “допомога” дорослих, особливо, у моделях учнів-гуртківців. А це дуже ускладнювало оцінювання. Виходить, більшість робіт треба було представити у номінації “колективні”?\nПідведені підсумки, вручені відзнаки, подарунки. Але думається мені, що не варто заганяти магічно-ритуальний процес у вузьке поняття спортивного суперництва, адже кожен витвір дитячої ДУШІ заслуговує найвищої оцінки – неперевершеного, безпосереднього ДИВА…”\nМихайло Коваль, член журі, кобзар, майстер виготовлення автентичної крайки: “Конкурс – справа потрібна, це серйозний поштовх до відродження традиційної ляльки. Думаю, варто було давати чітке пояснення, якою має бути традиційна вузлова лялька, за якими канонами створюватись, а якою – авторська, бо представлені у цих номінаціях ляльки мало чим відрізнялися. Вразило, як багато дітей взяло участь у конкурсі. У невеличкому залі усім учасникам, що приїхали на відкриття, було затісно. Але враження про конкурс лишились найкращими. Ще кілька років тому на виставках мало було ляльок-мотанок, тепер, бачимо, це мистецтво стрімко відроджується”.\nВікторія Кобиляцька, відповідальний редактор Інтернет-видання “НародUA”: “Конкурс вдався на славу. Було чимало унікальних робіт, які хотілося довго-довго роздивлятися. Цікаво також, що до кожної лялечки діти писали таку собі “пояснювальну записку” – детально розповідали, як вони її створювали. Мене найбільше захопили ляльки з кукурудзиння – є в них щось таке справжнє і крихке. Власне, тому й наполягла, щоб ми відзначили саме роботу Діани Мурашко із Корсунь-Шевченківського. До всього хорошого швидко звикаєш, тож дуже хочеться, щоб конкурс став традиційним, і щоб у наступному році ляльки з усієї України знову помандрували до Черкас”.\nОлександр Солонець, “НародUA”, автор світлин конкурсних робіт, використаних у каталозі: “Для мене конкурс став ще однією можливістю зробити щось хороше”.\nЮлія Чабаненко, видавець: “Це – цікава подія і здивування, наскільки популярною є народна лялька. Це радує, бо лялькою-мотанкою захоплюється і моя донька!”\nЛідія Колесник, майстриня ляльок, організатор Всеукраїнського конкурсу української народної ляльки серед дітей (Черкаси), для “Рукотворів”


Політика. Право. Життя.: Як це воно, прислужувати\nЯк це воно, прислужувати\nУ понеділок в самій ранній електричці на Київ можна побачити інтелігентних жінок, які кинули в Фастові свою улюблену, але малооплачувану роботу і стали гувернантками і покоївками у заможних людей столиці. Явище нині не рідкісне і вкрай цікаве з психологічних позицій. Адже в Совєтах ми були гордими, зневажали всіх панів. Як же треба поламати себе, щоб з вищою своєю освітою, знанням світової класики піти в прислугу до багатих!\n- Причому тут класика, – каже Олена Володимирівна, колишня вчителька гімназії, – якщо чоботи діряві, покупка пральної машини перетворюється на нездійсненну мрію? А життя проходить …\nЕлектричка мчить нас до Києва. Мені дуже цікава ця жінка, її враження від нового життя. І Олена Володимирівна розповідає про себе.\nВже три місяці Олена Володимирівна працює в одній столичній родині покоївкою і кухаркою одночасно. Їй платять 200 доларів на місяць. Вона має два вихідних – суботу та неділю. Це була її обов’язкова умова. У Фастові залишився чоловік, колишній військовослужбовець.\n- Як він вас відпустив?\n- Нормально. Тепер вже думає, що і на машину стареньку скопить.\nАле починала Олена Володимирівна у інших господарів. Вона влаштовувалася через свою знайому, яка служила у багатих кухаркою. Їм потрібна була ще і покоївка. Кухарка з жаром вмовляла Олену Володимирівну кинути свою педагогіку. Жінці в 45 зважитися на це було непросто. Знайома звозила її до своїх господарів, та все подивилася, прикинула і погодилася. Ставку їй зробили 200 доларів.\nТрохи про цю сім’ю. Господар – процвітаючий бізнесмен у сфері збуту кольорових металів. Господиня – на двадцять років його молодша і вища на голову. Фотомодель. У них є восьмирічний син. Нещодавно родина придбала недобудований особняк за містом. У будинку ще єралаш, на його ремонті працюють югослави. На Олену Володимирівну поклали прибирання і різні господарські клопоти. У кухарки і покоївки були свої маленькі кімнатки.\nГосподар вставав рано, вона йому подавала сніданок з мінімумом жирів (він був повний). Потім вставала фотомодель. Щоранку вона випивала склянку морквяного соку з селерою. Морквину терли для неї з вечора. Останнім піднімався хлопчик Льоша, хлопець — пустун з хорошим апетитом. Цьому потрібно було смажити бекон і ставити тістечко зі збитими вершками.\nНарешті, сніданок господарів закінчувався. Могли поїсти і жінки. У них був свій окремий холодильник з продуктами. Але дещо залишалося і з великого столу.\nПерший час Олені Володимирівні було дуже важко, втомлювало підніматися на третій поверх крутими сходами. Туди – назад. Кожен день вона перетрушувала і прибирала постіль, витирала пил, пилососила підлоги, які ще були без килимів, прала, їздила з господинею за покупками. На першому поверсі стіни особняка були особливі, складені з круглих колод, як у сільській хаті. У пазах весь час накопичувалася пил. Вона замучилася її витирати.\nДуже втомлювалася з господинею в магазинах. Вона вибирала найдорожчі продукти, немислимі за ціною речі.\nКухарка попередила покоївку, що її обов’язково перевірять на предмет чесності: “Якщо знайдеш у кишені штанів господаря стодоларовий папірець, демонстративно поклади його на стіл і попередь про це”. Так і вийшло одного разу. Олені Володимирівні навіть і пояснювати це було не треба. Такі спокуси для колишньої вчительки були нонсенсом.\nУ спальні господині вона виявила досить багату бібліотеку сексуального плану. Там були книги, яких вона раніше не бачила в очі. В основному одкровення жінок, як утримати біля себе чоловіків. У принципі, було зрозуміло, чому фотомодель цікавиться подібною літературою.\nІ ось перша получка – два папірці з портретом американського президента. З якою радістю вона везла їх додому, чоловікові! Але чоловік взяв гроші з незручністю:\n- Олена, у тебе темні кола під очима …\n- А чому дивуватися, – каже моя співрозмовниця, – югослави їм у дворі постелили плитку, довелося її мити на колінах.\nВимотував і хлопчисько, де не побуде, залишить за собою бруд.\n- Льоша, – сказала вона йому одного разу з повчанням педагога, – так робити недобре. Треба поважати чужу працю.\n- Так ти за це гроші у нас отримуєш, – відповіла їй дитина.\nУ цій сім’ї Олена Володимирівна довго не проробила. Так склалися обставини. Фотомодель з сином поїхала до Італії. Їм знадобилася гувернантка зі знанням англійської. А вдома для чоловіка вистачить і однієї кухарки. Господиня вибачилася, виплатила за роботу і дала їй гарну рекомендацію для агентства.\nОпубліковано РЕДАКЦІЯ ЧАСОПИСУ "ПОЛІТИКА. ПРАВО. ЖИТТЯ," о 9/01/2013 06:31:00 пп