Чи буде доступне волинянам енергоощадне житло?\nГоловна » Тематичні публікації » Енергозбереження » Чи буде доступне волинянам енергоощадне житло?\nСьогодні ми обираємо житло за вартістю одного квадратного метра, за віддаленістю від джерел сильного звуку та за наближеністю до об'єктів соціальної сфери. А у світі все частіше звертають увагу на його енергоощадність, - інформує Громадянська мережа ОПОРА.\nНа що може сподіватись сучасний покупець житла в Україні?\nТе, на що вже зараз може претендувати власник нового житла:\nсучасне опалення та підігрів води на альтернативних джерелах енергії;\nархітектурне рішення природного освітлення та провітрювання житлових і нежитлових приміщень в будинку, його під’їздів, сходових площадок;\nдотримання санітарних вимог до природного провітрювання та освітлення прибудинкової території;\nнаявність технічних пристроїв для використання альтернативної енергії (вітряки та сонячні батареї на дахах або стінах, вуличні ліхтарі на сонячних батареях);\nнаявність термоізоляції стін будинку;\nзабезпечення сортування сміття з подальшим його використанням у біо- та теплоенергетиці.\nСеред вітчизняних будівельних компаній всього лише десятки знаються на еко-будинках приватного малоповерхового сегменту і тільки одиниці володіють досвідом зведення екологічних багатоповерхівок. Чи не замало? Європа, наприклад, у 2015-2020 рр. планує зводити усі нові будівлі з нульовим споживанням традиційної енергії. Там для цього вже є достатній досвід.\nТі будівельні компанії, які у своєму пріоритеті матимуть енергоощадні відновлювальні комплекси, отримають значні переваги в бізнесі. Адже, як стверджує Марк Греньєр, президент Оксфордської лізингової компанії, попит на це довго буде стійким на ринку нерухомості.\nЧи можуть змагатись приватні будинки та житлові багатоповерхівки з офісними будівлями?\nЕко-офіси. Саме у спорудженні екологічних офісів європейські та американські будівельники найбільш досвідчені. Адже сьогодні енергоощадний багатоповерховий будинок можуть замовити лише великі успішні компанії.\nЄ багато технологічних новинок енергозаощадження для офісних будівель. Крім оригінальної еко-архітектури, це ще й цікаві дизайнерські рішення вітротурбін, сонячних панелей, колекторів. Наприклад, віконне скло з кольоровими фотоелементами нагадує вітражі. Зарядкою для техніки стають поверхні столів із сонячними батареями. Незвичним може бути і штучне солене озеро у якості енергогенератора на прибудинковій території.\nЗа дослідженнями екологів, в еко-офісі підвищується продуктивність праці на 10 %.\nПершою найбільш енергоефективною спорудою у світі було визнано у 2000 р. офіс Дослідницького Центру ROCKWOOL в Данії. А збудований нещодавно еко-офіс фірми Glumac в Китаї споживає менше енергії, ніж сам виробляє. В Україні програму еко-офісів впроваджують 150 організацій. Серед них ГК «Фокстрот», «Концерн Галнафтогаз», «Київстар».\nЖитлові багатоповерхові будинки. Аналітики прогнозують, що основою будівництва нового житла стане еко-архітектура. Це буде обов’язковим світовим стандартом. Вимога викликана планами держав зменшити до 2020 р. викиди СО2 та знизити споживання викопних джерел енергії.\nА що чекає на вже збудовані багатоповерхівки? Модернізація зробить їх більш енергоефективними. Допоможуть у цьому міським громадам інвестиції, державні пільги на кредитування енергоощадності, функціонування «зеленого» тарифу.\nНаразі наші комунальники встановлюють будинкові лічильники, утеплюють тепломагістралі, міняють вікна та світильники на енергоощадні, комунальну теплоенергетику переводять на альтернативні джерела. Але ми маємо мало прикладів появи на багатоповерхівках сонячних батарей, вітроенергоустановок тощо. На це не зважуються навіть ОСББ. З новобудовами у нас теж не все добре. Про архітектурні рішення їхньої енергоощадності годі й говорити.\nМалоповерхові приватні будинки. От вони, за прогнозами дослідників, мають найбільше шансів на швидке переоснащення, оскільки вибір технологій «зеленої» енергетики у них ширший. Це, крім вітряків та сонячних батарей, ще й сонячні колектори, теплові насоси, енергогенератори на біопаливі тощо.\nДо прикладу, у червні цього року компанія «Доступне житло» у с. Микуличі під Києвом представила перший в Україні серійний еко-будинок. Це малоповерхова приватна будівля. Енергоощадність там забезпечується сучасними технологіями та інноваційними будівельними матеріалами.\nЩо зробить енергоощадне житло доступним?\nЕнергоефективність житла досягається системою дій:\nпереорієнтацією всього житлово-комунального господарства та будівництва на енергетичну економію;\nенергоощадною модернізацією міської інфраструктури;\nзниженням собівартості сучасних технологій альтернативної енергетики;\nфінансовим забезпеченням програм енергозбереження – державним, інвестиційним, пільговим;\nзаконодавчою підтримкою змін в енергозбереженні;\nНа практиці спорудження енергоефективного будинку поки що коштує на 30 % більше, ніж звичайного. Але його експлуатація – набагато дешевша. Це довгострокова вдала інвестиція.\nКожна область України вже має свій план сталого енергетичного розвитку до 2020 р. Крім того, держава фінансує часткову компенсацію вартості. Діють безвідсоткові кредити на енергозберігаюче обладнання як юридичним особам, так і фізичним.\nВ Україні з початку 2014 р. енергопостачальні компанії повинні викупляти за «зеленим» тарифом надлишкову електроенергію з приватних сонячних електростанцій потужністю до 10 кВт. Це шлях до самоокупності таких геліосистем. Хоча подібна практика поки що не набула у нас масовості.\nДопомогти повинні також угоди про енергомодернізацію зі Світовим банком, з Європейським Банком реконструкції та розвитку, з Європейським інвестиційним банком. Вони вже підтримують в Україні 230 міських проектів з енергетичної ефективності.\nСучасні побутові енергоощадні технології все ще витратні для українського споживача. Серед причин можна назвати високу ціну матеріалів, вартість технічного устаткування, його встановлення та обслуговування, відсутність масового випуску систем альтернативної енергетики вітчизняними промисловиками тощо.\nНаша доля в руках умільців?\nА поки наука і промисловість думає над планами енергозбереження, народні умільці створюють дива техніки власноруч. Так народжуються вітряк з пластикових пляшок, сонячний колектор зі звичайних шлангів, геліообігрівач з пивних бляшанок, біоустановка на бур’янах тощо. Наші золоті руки нас рятують.\nСпеціально для інформаційного порталу "Волинь Post" підготувала Ірина Кантарія\nНовітні автобуси скоро стануть реальністю в Тернополі


Ізабель Фурман - Кінобаза\nДата народження: 25 лютого 1997 (24 роки)\nThe Last Thing Mary Saw (2021) актор у ролі Eleanor 0.0 6.5\nTape (2020) актор у ролі Pearl 0.0 4.1\nGood Girls Get High (2018) актор у ролі Morgan 0.0 5.8\nДалі по коридору (2017) актор у ролі Izzy ✓ укр. аудіо 5.2 5.1\nКіноБаза: 5.2 (8) IMDb: 5.1 (13746)\n1 Night (2016) актор у ролі Bea 0.0 5.8\nМобільник (2016) актор у ролі Alice Maxwell ✓ укр. аудіо 4.7 4.4\nактор у ролі Alice Maxwell\nКіноБаза: 4.7 (22) IMDb: 4.4 (27179)\nДорога Елеонора (2016) актор у ролі Max ✓ укр. субтитри 4.6 6.0\nКіноБаза: 4.6 (3) IMDb: 6.0 (1869)\nThe Snow Queen 2: Refreeze (2014) актор у ролі Alfida 1.0 5.9\nактор у ролі Alfida\nAll the Wilderness (2014) актор у ролі Val 6.0 5.8\nФахівці сексу (2013—2016) актор у ролі Tessa Johnson 6.4 7.9\nактор у ролі Tessa Johnson\nЗемля після нашої ери (2013) актор у ролі Rayna ✓ укр. аудіо 5.7 4.8\nDon't Let Me Go (2013) актор у ролі Michelle 0.0 5.8\nГолодні ігри (2012) актор у ролі Clove ✓ укр. аудіо 7.2 7.2\nактор у ролі Clove\nКіноБаза: 7.2 (182) IMDb: 7.2 (879050)\nЗі схилів Кокуріко (2011) актор у ролі Sora Matsuzaki ✓ укр. аудіо 8.5 7.4\nактор у ролі Sora Matsuzaki\nБульвар порятунку (2011) актор у ролі Angie Vandermeer 6.5 5.3\nактор у ролі Angie Vandermeer\nУся правда (2010) актор у ролі Lyric Byrne ✓ укр. аудіо 6.0 6.6\nактор у ролі Lyric Byrne\nВоруши ластами! (2010) актор у ролі Hatchling Shelly ✓ укр. аудіо 6.6 6.0\nактор у ролі Hatchling Shelly\nЧас Пригод (2010—2018) актор у ролі Shoko ✓ укр. аудіо 6.4 8.6\nактор у ролі Shoko\nШоу Клівленда (2009—2013) актор у ролі Girl ✓ укр. аудіо 7.0 5.6\nДитя пітьми (2009) актор у ролі Esther ✓ укр. аудіо 6.9 7.0\nHounddog (2007) актор у ролі Grasshopper 5.5 6.3\nактор у ролі Grasshopper\nПравосуддя (2006) актор у ролі Grace O'Neil ✓ укр. аудіо 6.0 7.9\nактор у ролі Grace O'Neil\nТа, що говорить з примарами (2005—2010) актор у ролі Gretchen Dennis ✓ укр. аудіо 6.5 6.4\nактор у ролі Gretchen Dennis\nНічне шоу з Джеєм Лено (1992—2013) актор у ролі Girl #2 5.0 5.3\nPleading Guilty (2010) актор у ролі Carrie 0.0 8.0


Методика «Так і ні» — Психология Ψ\nМетодика Л.Красильнікової “Так” і “Ні” не говорити” (текст методики приводиться по А.Г.Лідерс, 1995 р.) / Готовність дитини до навчання / Упоряд. С.Максименко, К.Максименко, О.Главник. — К.: Мікрос-СВС, 2003. — С. 17Інструкція: ми з тобою будемо грати в гру. Я тобі буду задавати питання, а ти – відповідати. Але домовимося так: ти не повинен, не маєш права, не будеш мені відповідати словами “так” і “ні”.


Олімпік - Ворскла. Анонс та прогноз матчу ᐉ UA-Футбол\nЗустріч двох рівних колективів зі схожими проблемами\n5 травня 2019, неділя. 10:55\nЧитайте на русском: Олимпик - Ворскла. Анонс и прогноз матча\nПісля вольової перемоги над "Чорноморцем" підходить до гри з "Олімпіком" полтавська команда. При Косовському вперше "Ворскла" домоглася успіху, є позитивні зрушення у "біло-зелених", удача супроводжує, хоча і проблеми в організації гри ще залишаються. Донеччани цілком можуть скористатися цими проблемами. "Олімпійці" в двох останніх поєдинках чемпіонату здобули дві перемоги, у Ігоря Климовського вийшов блискучий дебют і зупинятися донеччани навряд чи собі дозволять.\nКиїв. Стадіон "Динамо" ім. Лобановського\nГоловний арбітр - Дмитро Кутаков (Бровари)\n"Олімпік" Донецьк 14:00 "Ворскла" Полтава\nТелетрансляція матчу на каналі "Футбол 1"\n"Олімпік" і "Ворскла" сусіди по турнірній таблиці, проте розділяє суперників цілих шість очок. Донеччани знаходяться все ще критично близько до зони перехідних матчів, а значить можуть втратити прописку в еліті. Полтавці відчувають себе трохи спокійніше, хоча розслаблятися не мають права, будь-який з конкурентів зберігає математичні шанси наздогнати "біло-зелених".\nУ трьох останніх поєдинках "олімпійці" набрали сім очок, що і дозволило вибратися на комфортне 9 місце. Полтавці в двох останніх матчах набрали чотири очки, перервавши свою чорну смугу і серію з трьох поразок поспіль. Поки триває пропускна серія "Ворскли" в гостях - в п'яти поспіль іграх вже 11 м'ячів побувало у воротах полтавців.\nОстаннє побачення команд завершилося перемогою "ворсклян", в жовтні місяці гол Кулача і автогол Снурніцина принесли успіх "біло-зеленим", у олімпійців гол з пенальті забив Політило. А ось на полі донеччан остання гра завершилася на користь "Олімпіка" - 1:0, гол на рахунку Балашова.\n"Ворскла" суттєво поповнила свій гольовий багаж в останніх двох матчах - забивши п'ять м'ячів. "Олімпік" також результативна команда, також п'ять голів у двох останніх іграх, а всього 31 точний удар в УПЛ, що дуже непогано для другої шістки. Можна і в цьому матчі очікувати багатого на голи протистояння.\nВсього зіграно 13 матчів: +4 =4 -5; загальний рахунок 14:19\nНа поле Олімпіка - 6 матчів: +3 =2 -1; загальний рахунок 8:8\nВ УПЛ зіграно 10 матчів: +3 =3 -4; загальний рахунок 13:17\nНа поле Олімпіка - 5 матчів: +2 =2 -1; загальний рахунок 7:8\nЄ хороші новини у полтавців, відновилися після травм і готові зіграти Олександр Чижов і Едін Шехіч. Але не допоможе партнерам дискваліфікований Сапай. Не забиває в цьому чемпіонаті Коломоєць, але тренери продовжують йому довіряти і надавати ігрову практику. У "Олімпіка" навряд чи варто чекати змін у переможному складі, хіба тільки Євген Пасіч може зіграти з перших хвилин, оскільки дуже здорово він вийшов на заміну в минулому турі і дві його передачі стали результативними.\n"Олімпік": Кринська - Ксьонз, Гришко, Снурніцін, Вантух - Гай, Кравчук - Г.Пасіч, Тейшейра, Е.Пасіч - Дегтярьов.\n"Ворскла": Ткаченко - Пердута, Чижов, Чеснаков, Кане - Шарпар, Скляр - Васін, Габелок, Дитина - Коломоєць.\nПриблизно рівні суперники зійдуться на столичному стадіоні "Динамо" в 27-му турі, цілком ймовірно, внічию завершиться матч. Однак більше шансів на успіх у донеччан, які набрали хороший хід, і зупинити їх полтавчанам буде непросто. У "Ворскли" проглядалися величезні проблеми навіть в грі з явним аутсайдером - "Чорноморцем", цими проблемами цілком може скористатися команда Климовського. Прогноз: перемога "Олімпіка" 2:1.\nВорскла (Полтава) Олімпік (Донецьк) Віталій Косовський Игорь Климовский


Ukrainе Tomorrow: для кого створюється канал Стеця? • Портал АНТИКОР\nМіністерство інформполітики анонсувало створення телеканалу Ukrainе Tomorrow, який буде мовити в тому числі англійською. Але хто його буде дивитись, якщо на Заході кажуть, що інформації про Україну там достатньо?\nУ мінінформації хочуть показувати на Ukrainе Tomorrow реальну картину світу, на відміну від Russia Today\nГлава новоствореного міністерства інформації Юрій Стець днями анонсував створення ще одного англомовного телеканалу - Ukrainе Tomorrow. Це викликало хвилю дискусій з приводу доцільності створення медіаресурсу іномовлення, однією з цілей якого є протидія російській пропаганді. На сьогодні в Україні вже існує кілька телеканалів, які мовлять англійською на західну аудиторію, зокрема, Ukraine Today, який належить телевізійній групі "1+1 media" Ігоря Коломойського, та державний канал "Всесвітня служба УТР". Питання, наскільки велика їхня цільова аудиторія, доволі суперечливе. Чи ж потрібен на медіаринку ще один канал іномовлення і чи знайде він своїх глядачів?\nНа думку представниці міжнародної організації "Репортери без кордонів" Оксани Романюк, у створенні ще одного англомовного каналу, який повідомлятиме на Заході про українські події, немає потреби. "З тактичної точки зору це зараз недоцільно. Можливо, зі стратегічної - років через 10 - це й може бути доцільно, але зараз нагадує "совкові" практики", - вважає експертка.\nНа нинішньому етапі, наголошує вона, необхідно інтегрувати Україну в світові новини, зокрема, забезпечуючи доступ іноземних кореспондентів, заохочуючи міжнародних мовників відкривати свої кореспондентські пункти в Україні, а ще - покращуючи швидкість та якість роботи прес-служб державних установ, зокрема, силових відомств, оскільки промахи в їхній роботі на сьогодні "є однією з причин поразок в інформаційній війні".\nЮрій Стець розраховує знайти фінансування для каналу серед західних партнерів\nАльтернатива Russia Today\nСам Стець в інтерв’ю DW наголосив, що телеканал має бути не лише англомовним, а й, для початку, російсько- та українськомовним. А мета його - "донесення офіційної позиції Києва стосовно реформ, які ми плануємо робити", а не лише інформування про події на Сході України. Міністр не вбачає проблеми в тому, що в Україні вже є англомовні телеканали. Наприклад, телеканал Ukraine Today - приватний, а тому, наголошує Стець, не є голосом офіційного Києва. "У Європі також існує дуже багато телеканалів, але також є телеканал Euronews, акціонерами якого виступають європейські країни", - нагадує він.\nТим часом Оксана Романюк зауважує, що продуктивність навіть уже створених українських англомовних каналів є низькою і пояснює, чому вони не можуть конкурувати з російським Russia Today. "Цей російський телеканал мовить про Європу, і лише деякі новини стосуються Росії чи України, - зауважує вона. - Якщо буде телеканал, який повідомлятиме лише про Україну, його цільова аудиторія буде дуже малою", - наголошує експертка.\nСлід зауважити, що ініціатор створення Ukrainе Tomorrow, міністр інформполітики, проблем у пошуках аудиторії не вбачає. За його словами, за допомогою якісного і цікавого контенту цей медіаресурс дозволить донести альтернативну точку зору - на відміну від повідомлень Russia Today - і буде розрахований, "у першу чергу, на 20 мільйонів українців, які живуть поза межами України, та громадян європейських та інших країн світу".\nУспіх залежить від фінансування\nЕксперт з інформаційної безпеки Дмитро Золотухін не так скептично висловлюється з приводу створення каналу іномовлення, однак вважає, що його успішність залежатиме від обсягів фінансування. "З досвіду розвитку Russia Today ми знаємо, що на його розкручування та донесення контенту до глядачів у перший рік після створення було витрачено 500 мільйонів доларів, а приблизний річний бюджет всієї цієї структури складає близько 300 мільйонів доларів на рік", - зазначає Золотухін.\nНа його думку, якщо очільнику мінінформації вдасться знайти достатню суму коштів, не обов’язково рівнозначну бюджету Russia Today, то проект може виявитися успішним. "На сьогодні у нас немає проблем ні зі спеціалістами, ні з контентом, ні з відповідними технічними засобами", - додає експерт.\nУ бюджеті поки що достатніх коштів для нового телеканалу немає. Юрій Стець розраховує для підтримки проекту знайти кошти європейських та американських партнерів, але поки йдеться лише про перемовини - реальних домовленостей ще немає.\n"На Заході інформації про Україну достатньо"\nЗациклюватися лише на протидії російській пропаганді при визначенні мети створення каналу не слід, оскільки вона "рано чи пізно зійде нанівець", радить експерт з інформбезпеки Золотухін. "На мою думку, глобальний розвиток українського мовлення на Захід має базуватися на тому, що ми будуємо власний інформаційний світ, у якому якщо ми й допускаємо наявність брехні, то вона йтиме не від нас". - зазначає експерт.\nЧи буде попит на інформацію Ukrainе Tomorrow за кордоном? Зокрема, щодо Німеччини є чималі сумніви. Речник Німецької журналістської спілки DJV Гендрик Цернер у коментарі DW зауважив, що "повідомлення про події в Україні (на Заході. - Ред.) за останні півтора року були докладними і всеохопними". "Найменше, чого потребує громадськість, це черговий пропагандистський канал. Тому що, цілком імовірно, Ukrainе Tomorrow буде діяти саме так", - наголошує Цернер.\nТеги статьи: Стець ЮрийТелевидение\n27 февраля 2015 г., 11:59 Просмотров: 2399\nВ Польше государственный телеканал добавил нацистскую символику в слово Россия\nУмер легендарный советский диктор телевидения


Зрозуміти свій ґаджет - Kyiv Daily «Коротка історія технологій»\nУ книжці Тужикова «Коротка історія технологій, або Як зрозуміти свій ґаджет» диво технологій не в тому, що вони доступні і ними легко і приємно користуватися. Книжка розповідає, як вони влаштовані та який шлях прийшли до того, якими є зараз. У цьому значно більше дивовиж. І все ж, таких, які можна пояснити.\n«Коротка історія технологій» розвінчує уявлення про ґаджети як щось самозрозуміле й «і так наявне». Вона заохочує віднайти цікавість технологій не в інструкціях з користування, в нових застосунках та іграх, а у тому, як вони створені. Книжка показує історію технологій як колективний процес, де кожен дослідник завдячує своїм винаходам попередникам, а це якоюсь мірою запрошує замислитися чи (для початку) помріяти про майбутнє винахідника. Є ж у переліку чільних винахідників (майже) виходець з України, а ще — там не лише чоловіки.\n«Коротка історія…» справді коротка — тут трохи більше ста сторінок і чимало ілюстрацій. Але таки насичена. Від короткого огляду наступництва винаходів і винахідників переходимо до тематичних розділів і дізнаємося про інтернет речей, штучний інтелект, біткоїни, стартапи, роль Кремнієвої долини для інноваторів, нано-, біо- і квантові комп’ютери. Книжка дозволяє зазирнути у можливості та винаходи, яких невдовзі можемо очікувати. Яскравих прикладів новинок тут вистачить на кілька розмов, як-от зубної щітки, що може виміряти стан організму і одразу передати дані стоматологу або ж приладу, що дозволяє силою думки пересувати мишку. Про небезпеки та побічні ефекти таких новацій автор теж заохочує замислитись.\nОкрім прикладів і перспектив, є у книжці й про засади, принципові для розуміння технологічного світу й того, що йому передувало. Захоплення комп’ютерними технологіями та інтернетом автор пояснює потребою людей комунікувати, тож у короткій історії технологій є й коротенька історія способів комунікації. А ще тут знайшлося місце не тільки для хакерів і винахідників, а і для філософів та письменників. Приклади Тужиков наводить не лише зі світу вже створених чи сподіваних винаходів, а й з уявлень — минулих і теперішніх — про те, що може бути. Переважно з відомих фільмів і книжок.\nКнижка цілісна і водночас дає підказки, куди далі рухатись, що ще прочитати за певною темою. Іноді автор прямо радить якусь книжку. Доброю підказкою є й три ілюстровані розвороти про людей, які доклалися до винаходів у цифрових технологіях.\nІлюстрації Наталки Сойко супроводжують тезу Тужикова про технології як щось незвичайне й не таке самоочевидне, як здається у буденному житті. Головний герой ілюстрацій — хлопець у червоному светрі, якого всюди супроводжує собака. З ним знайомимося на обкладинці, і, певно, слід його сприймати за читача цієї книжки. Світ технологій, у якому мандрує цей персонаж, зображений неочевидно яскравим і жвавим, доста так, як бачить його залюблений у точні науки автор.Персонаж тут не пасивний, а технології не вбачаються йому звичними сірими пристроями; на малюнках він ніби перебуває всередині технології, звідки добре видні їхні внутрішні захопливі можливості.\nЦе важливо, що технології майже ніколи не зображені без людей (на малюнках чимало й інших персонажів). Книжка переконує: технології є людським витвором, і керовані теж людьми. «Інтернет, на жаль, не став панацеєю, адже ним користуються не лише вчені та інтелектуали, а й зловмисники, політики, підлітки, митці та нероби. Тому йдеться не про можливості які дає інтернет, а про те, хто цими можливостями може скористатися». Тому в онлайн-світі важлива дієва проактивна позиція. Автор дає кілька підказок щодо цього — від правил кібербезпеки, дотримання яких покращить інтернет-досвід, до участі у хакатонах (але це пізніше), створення свого страт-апу або ж навіть амбіції долучитися до винайдення нових технологій. А, як відомо, чим сучасніші в країні технології, тим вона успішніша.\nІ насамкінець. Важливо, що книжка заохочує ставити питання і критично ставитися до того, як запрограмовані технології. Якщо будинок буде керований цифрою, то як убезпечити його від злодіїв? Якщо віртуальна реальність з виходом в інтернет має доступ до обличчя, то чи не використають ці дані для стеження? Чи мають роботи свідомість і чи можуть бути самокерованими? Детального обговорення чи тим паче відповідей у книжці немає, але це таки коротка історія. Починати з неї можна сміливо.\nАндрій Тужиков. Коротка історія технологій, або Як зрозуміти свій ґаджет / – Чернівці: Чорні вівці; Книги – ХХІ, 2018. 112 с.\n«Коротка історія технологій»Андрій ТужиковКниги – ХХІЧорні вівці


Місто короля Данила: вiкно Русi на Захiд - Україна Incognita\nУкраїна Incognita » Історія і "Я" » Місто короля Данила: вiкно Русi на Захiд\nЮрій ГАВРИЛЮК, часопис «Над Бугом і Нарвою»\n«...Дорогичин, один з наших історичних городів, в якому коронувався король Данило...» — так з трибуни Української Центральної Ради охарактеризував підляське місто над Бугом Михайло Грушевський, коли в березні 1918 року виступав на засіданні, присвяченому ратифікації мирного договору, укладеного в Бересті (Бресті). Але після цих слів корифей української історіографії та голова УЦР iз сумом визнав, що Дорогичин так і не увійшов до складу Української Народної Республіки. Він і зараз — як і інші міста — вписаний у біографію князя і короля Данила. Холм, Ярослав та Бересть — поза межами Української держави, а пам’ять про їх величаве давньоруське минуле багато хто хотів би приховати, присипати попелом безпам’ятства, замовчування та навіть і відкритої фальсифікації. Саме тому я знов приїхав до Дорогичина, який розкинувся над Бугом. Зараз це невелике містечко на сході Польщі, на південній межі Підляського воєводства. З-посеред його 2200 мешканців усього півтори сотні православних, з яких мало хто знає місцеву українську говірку (це передусім переселенці з навколишніх сіл). Тож на вулицях Дорогичина зараз повсюдно лунає польська мова, а над містом височіють стіни католицьких костелів, зведених у XVII — XVIII століттях. Стою на вершині узгір’я, біля залишків старовинного руського граду. Перед очима — стіни церкви святого Миколая, які проглядають із-за буйної червневої зелені дерев. Це остання з численних дорогичинських церков, яку не знищив час та рука людська. А найпершою була церква Пресвятої Богородиці, в якій князеві Данилові, синові Романа, володареві Галича й Холма, увінчано голову королівським вінцем. Сталося це грудневого дня 1253 року, коли князь iз своїм військом та польським союзником Земовитом iшов у воєнний похід проти неспокійних північних сусідів Галицько-Волинської Русі — балтійського плем’я ятвягів. Від цих буремних років минуло сім з половиною століть, але ще й сьогодні доводиться ставати на рать, хоч і словесну, бо якщо не ми, то ніхто інший за правду нашої історії не стане.\n«ДОРОГИЧИНСЬКИЙ З’ЇЗД», АБО ПОЗАЗДРИВ ЄПИСКОП МИТРОПОЛИТОВІ\n2000 року в Польщі святкували роковини Гнезненського з’їзду — зустрічі імператора Оттона III з польським князем Болеславом Хоробрим, яка відбулася в місті Гнезно у 1000 році. Відзначення мало загальнодержавний характер, адже це була важлива подія у політичному та церковному житті ранньосередньовічної Польщі, а ще й добре вписувалася в коло заходів, спрямованих на приєднання Польщі до Європейського Союзу.\nЦього року склалося враження, що гнезненському римо-католицькому митрополитові позаздрив не хто інший, як єпископ дорогичинський, який заявив, що й Дорогичин мав свій з’їзд — до такого рангу піднесено коронацію князя Данила Галицького, здійснену папським послом Опізоном (Опізо). По суті, була це подія, можна б сказати, технічного характеру, й руський літописець-очевидець не зробив навіть натяку, який дозволяв би трактувати її як багатонаціональне зібрання для дискусій та прийняття доленосних для тодішньої Європи рішень. Але 750 років по тому виявилося, що й такий привід може підійти для піднесення іміджу найменшої за числом вірних та, мабуть, і наймолодшої (заснованої у 1991 р.) римо-католицької єпархії у Польщі, а при нагоді й для привселюдної презентації відповідно спрепарованого бачення історії самого Дорогичина і Підляшшя. В такому провінційному містечку, яким зараз є Дорогичин, публічне життя підпорядковане ідейним імпульсам, які йдуть від релігійної влади. Зрештою, згадана вище міфотворчість пiдходить й для місцевої влади, яка з чисто практичних міркувань зацікавлена в адресованій передусім до потенційних туристів пропаганді Дорогичина як одного з «чотирьох коронаційних міст Польщі — другого після Гнезна».\nЗахід, пойменований «Dziekczynne «Te Deum» diecezji drohiczyсskiej», приурочено до чотирьох нагод (подаю за офіційною програмою): четвертих роковин перебування Святішого Отця, 25 річчя понтифікату Івана Павла II,750-річчя канонізації св. Станіслава та 750-річчя Дорогичинського з’їзду і коронації галицького князя Данила Романовича. Святкування були триденними — з неділі по вівторок (8 — 10 червня). У неділю, на яку припадало католицьке свято Зішестя Святого Духа, вони мали суто церковний характер, й історичні акценти були присутні лише в пастирському листі, відчитаному у всіх костелах єпархії. Натомість у понеділок і вівторок церковні відправи супроводжували збори в залі міського будинку культури, під час яких зачитувалися доповіді історичного характеру.\nУ понеділок, найменований Днем Східної Літургії, доповідь, присвячену обставинам коронації Данила Галицького зачитав греко-католицький субдіякон Петро Сивицький iз Люблина. Згодом відбулася Служба Божа, яку в костелі Успіння Пресвятої Богородиці відправили греко-католицькі ієрархи та ієреї з Польщі й України. У вівторок, на який припадав День Підляшшя, встановлений ще 2000 року для прославлення роковини візиту в Дорогичин Папи римського Івана Павла II (10 червня 1999 р.), до міського будинку культури прибув підляський воєвода Марек Стшаліньскі та представники самоуправ усіх трьох рівнів. Не дивно, що на порядку денному були доповіді, в яких підкреслювалося «польське» та «пястiвське» минуле Дорогичина, чого в понеділок, в присутності українських гостей, не було. Саме такі акценти прозвучали, зокрема, в «історичному введенні» дорогичинського єпископа Антонія П. Дидича та в доповіді директора єпархіального архіву о. Євґеніюша Боровського. Цього ж дня під вечір відбулось офіційне увічнення ідеї «дорогичинського з’їзду» в камені — на задвірках Успенського костелу освячено камінь із дошкою, на якій викарбували напис: «У пам’ять про 750 турічницю Дорогичинського з’їзду і коронації Данили Романовича на короля, здійсненної папським легатом архієпископом Опізо в соборі Святої діви Марії. Жителі Підляшшя» .\nПРИЇХАВ IЗ РУСІ КНЯЗЬ ДАНИЛО Й БУВ КОРОНОВАНИЙ У «ІСНУЮЧОМУ ВЖЕ ТОДІ ХРАМІ...»\nСправа зрозуміла, що кожний новий історіографічний міф, а таким безсумнівно є «Дорогичинський з’їзд», вимагає обґрунтування. Тож і не дивно, що вже в п’ятницю, 6 червня 2003 р., на сторінках загальнопольського католицького щоденника «Nasz Dziennik» з’явилася підписана дорогичинським єпископом Антонієм П. Дидичем стаття «На 750-річчя Дорогичинського з’їзду» в рубриці «Думка є зброєю»; отже, можна її потрактувати, як черговий постріл у боротьбі за польсько-католицьке бачення історії Підляшшя.\nСтаття починається словами папи Івана Павла II, який під час візиту в Гнезно (1997 р.) сказав, що історія Європи — неначе велика ріка, в яку вливаються численні притоки і струмки, а різноманітність традицій і культур, що її складають, є великим багатством. «Однією iз таких приток є подія, — пише єпископ А. П. Дидич, — яка відбулася в Дорогичині 750 років тому, коли до міста над Бугом прибув папський посланець архієпископ Опізо. Супроводжував його, найпевніше, єпископ Ян Прандота з Кракова, адже було це кількадесят кілометрів від кордонів його єпархії. Прибув також архієпископ Пелка з Гнезно, натомість забракло плоцького єпископа, який вершив свою пастирську опіку над цією територією, але цього часу Плоцька єпархія була протягом трьох років осиротілою. На зустріч приїхав князь Данило Галицький, правнук Болеслава Кривоустого, двоюрідний брат Болеслава Стидливого, князя сандомирського і краківського. Навіть з Литви прибула численна делегація боярів, аби прийняти архієпископа Опізо і повезти його на зустріч з князем Міндовгом. На жаль, хроніки нічого не говорять ні про місце, ні про час, хоч відомо, що папський посол відразу після від’їзду з Дорогичина коронував литовського володаря. В Дорогичині не забракло панів краківських, сандомирських і мазовецьких, не кажучи вже про представників місцевих громад. Тут був осідок дорогичинського князя, якого впливи обіймали територію центрального Підляшшя, але межі цього князівства були надзвичайно несталі.\nУ надбужанському місті, в існуючому вже тоді храмі архієпископ Опізо коронував князя Данила на короля Галицької Русі. Вчинив це за згодою і від імені папи Іннокентія IV, з яким новий король вів переписку з 1247 року. Ще перед коронацією князь Данило склав визнання католицької віри, хоч деякі письменники переносять цей факт на 1247 рік. У Дорогичині врешті була покликана до існування — мабуть перша в історії Костела після т.зв. схізми 1054 року — католицька єпархія східного обряду з осідком спочатку в Угровеську, невеликій місцевості, розташованій над Бугом на південь від Володави. Згодом перенесена до Холма Люблинського, існувала з деякими перервами до другої половини ХIХ століття, коли була знесена царизмом...»\nТак майже дослівно звучать абзаци, в яких польський римо-католицький дорогичинський єпископ змальовує милу своєму серцю візію «Дорогичинського з’їзду». А як було насправді? Коли спробуємо відповісти на це запитання, то мусимо почати з того, що маємо тут справу як iз поєднанням в одне ціле декількох різних подій, так і зі спробою завуальованого «перенесення» самого Дорогичина з тодішньої Русі в Польщу. Перше ж враження таке, що все відбулося в польському місті, під владою неокресленого князя та розташованому на території католицької дієцезії, з центром в надвислянському Плоцьку, з ініціативи католицьких ієрархів та польських удільних князів, а в гості приїхали литовські бояри та ще й навіть(!) князь Данило з Русі.\nУ дійсності господарем в Дорогичині був саме Данило Галицький, для якого цей город був вотчиною, успадкованою від предків, що володіли Волинню. Він також десь у 1241 — 1242 роках фундував тут «церкву прекрасну на честь святої Богородиці» — саме вона була цим таємничим «існуючим вже тоді храмом», у якому могла відбутися коронація. Зараз бачимо спробу «пришити» до неї костел св. Марії колишнього францисканського монастиря, який нібито стоїть на місці спорудженої з повеління Данила церкви. Саме тому в його огорожу вмонтовано згаданий уже камінь з написом про коронацію князя в храмі «Najswiкtszej Maryi Panny». Особа, не обізнана з історичними нюансами, напевно, подумає, що все відбулося в цьому ж костелі. Але повернімося до історичних фактів...\nПерша письмова згадка про руське мiсто Дорогичин, що знаходився під владою київського князя, вміщена під 1142 роком у «Київському літописі» (середня частина літописного зведення, озаглавленого «Літопис руський», який починає Несторова «Повість временних літ», а завершує «Галицько- Волинський літопис», велика частина якого виникла на холмському дворі князя і короля Данила). Однак археологічні дані засвідчують, що виникнення тут укріпленого граду, який виконував роль мілітарного та адміністраційного осередка для певної території, відбулося вже в першій половині ХI століття (сліди руського осадництва на цій території сягають половини I тисячоліття після Р.Х.). Саме таку характеристику Дорогичина, яка спирається на наукових доказах, знаходимо в черговому зошиті, що видається Польською академією наук із серії «Katalog zabytkow sztuki» (t. XIII, z. 1), присвяченому території сучасного Сім’ятицького повіту: «Ранньосередньовічна (VI — VIII ст.) торгівельна осада при шляху, що йшов вздовж Бугу з Русі в Ятвязьку землю, якого існування підтверджене знахідками арабських монет. Біля 1038 р., під час походу київського князя Ярослава Мудрого проти ятвягів, на правому високому березі Буга засновано город, м.ін. як осідок княжої митниці (...знахідки олів’яних пломб з ХII ст., до речi, означених гербовим тризубом Рюриковичів, київських князів Олега Святославича, Всеволода Ярославича і Всеволода Олеговича)».\nЯкщо уважно вчитатися в згадки «Літопису руського» про суміжні з польською Мазовією території над середнім Бугом (Берестя постійно згадується вже з початку ХI ст.), то переконаємося, що були вони свого роду «вікном на захід» для Києва. Тому доки Київ зберігав своє становище столиці великої східнослов’янської держави — «Руської землі» (назву Київська Русь вигадали історики в ХIХ сторіччі), доти великі князі київські тримали Берестя та Дорогичин під своїм безпосереднім контролем. Ситуація змінилася, коли за князювання в Києві Ізяслава Мстиславича (1146 — 1154 рр.) міста ці перейшли у володіння його нащадків; виникла волинська династія. У другій половині ХII ст. окремі її представники, часто-густо конфліктуючи поміж собою, княжили в містах історичної Волині, яка межувала з польськими удільними князівствами — Мазовецьким i Краківсько-Сандомирським. Дорогичин став тоді на деякий час княжою столицею — «сиділи» тут внук Ізяслава Василько Ярополчич, який у міжусобній боротьбі втратив Берестя (помер 1177 р.), а згодом син Василька, якого імені не знаємо (єпископ Дидич безпідставно, — але не без прихованої думки, — переносить ці події на середину ХIII ст.).\n80 — 90 роки ХII століття — це період, коли в конфлікти між руськими князями активно втручався краківський князь Казимир Справедливий (помер 1194 р.), близький, старший за віком, родич волинських володарів (з половини ХI ст. «транскордонні» шлюби князів руських і польських були явищем повсякденним). Казимир — брат Агнеси, доньки Болеслава Кривоустого (правнука самого Хреститетя Русі Володимира Великого). Агнеса була дружиною Мстислава Ізяславича, сини якого наприкінці 1170-х років володіли основними волинськими центрами — Володимиром (Роман), Белзом (Всеволод) та Берестям (Святослав). Якщо вірити польським хроністам, вплив краківського князя на справи своїх молодих волинських племінників був настільки великий, що польський історіограф цього часу Вінценти Кадлубек, який описував уділ свого князя, наважився написати, що Казимир наказав приєднати до своїх володінь «деякі руські провінції — Перемиську з приналежними містами, Володимирську з цілим князівством, Берестейську з усіма її мешканцями, Дорогичинську з цілим її населенням». Зараз однак і польські історики визнають, що це передусім licentia poetica.\nНайвидатнішою постаттю посеред Мстиславичів став Роман, який у своїх руках сконцентрував більшість волинських волостей (окрім Володимира також Берестя й Дорогичин), а у 1199 р. заволодів і Галичем. 1201 року він здобув також фактичний контроль над Києвом. Отже й не дивно, що скорий до компліментів володарям Вінценти Кадлубек тепер із захопленням писав про Романа, який «всевладно владарював майже над усіма землями і князями Русі». Однак це «всеруське» правління Романа не було довгим — перервала його смерть під час інтервенції у Польщі, коли князь необережно віддалився з невеликою дружиною від своїх полків і загинув в нерівному бою (1205 р.).\nНа час смерті Романа його сину Данилу було всього 4 роки, а Васильку, брату і вірному помічнику Данила у всіх справах — лише 2 роки. В такій ситуації володіння Романа перейшли на деякий час у руки інших князів (в руські справи втручалися тепер не лише польські князі, але й угорський король). Не минуло однак i 10 років, як Романовичі за підтримки волинського боярства стали повертати собі батьківські волості — Володимир, Берестя з Дорогичином, Луцьк, Пересопницю та Белз. Найдовше тривала боротьба за Галицьку землю, претензії на яку мав також і угорський король, якого підтримувало місцеве боярство. І хоч Галичем Данило заволодів у 1238 році, та лише перемога під Ярославом у 1245 р., коли були розбиті війська боярсько-угорсько-польської коаліції, гарантувала йому повну владу над цією частиною батьківської вотчини.\nДОРОГИЧИНСЬКА «РУСЬКО-НІМЕЦЬКА» ВІЙНА\nОдним із епізодів боротьби Романовичів за повернення батьківських земель був конфлікт за Дорогичин, завершений весною 1238 року битвою, у якій війська Данила й Василька розгромили рицарів-хрестоносців ордену Добжинських братів. «Коли ж настала весна, — читаємо в «Галицько-Волинському літописі», — рушили вони удвох на Ятвягів. І прийшли вони до Берестія, але ріки наводнилися, і не змогли вони йти на Ятвягів. Данило сказав: «Не гоже є держати отчину нашу крижевникам-темпличам, тобто соломоничам». І пішли вони на них із великою силою, узяли город місяця березня, і старійшину їх Бруна схопили, і воїв захопили, і вернулися обидва у Володимир».\nСаме ця подія увела Дорогичин на сторінки української літератури ХХ ст., адже описали її Микола Бажан в поемі «Данило Галицький» (1942 р.) та Антон Хижняк в однойменній історичній повісті (1954 р.). Однак у цих творах, на виникнення яких великий вплив мали події Другої світової війни, літературний образ конфлікту за Дорогичин представлено дуже неточно, ба навіть тенденційно. Але великою мірою була це не так вина згаданих письменників, як деяких істориків, погано зорієнтованих у ситуації волинсько-мазовецького пограниччя. Історики ці, прочитавши в літописі про «крижевників-темпличів» (тобто орден хрестоносців-тамплієрів) робили висновок, що в Дорогичині Данило воював з якоюсь формацією діючих на території сучасної Литви, Латвії та Естонії т.зв. Ливонських рицарів (мечоносців; їхнім знаком був червоний меч, намальований на щитах і плащах), устав яких опирався на устав Ордену тамплієрів, що виник під час Хрестових походів у Єрусалимі й мав осідок біля храму (templum) Соломона. Інші вважали, що Дорогичин захопили хрестоносці (носили чорні хрести на щитах і плащах), яких на польсько-пруському пограниччі поселив Конрад Мазовецький (1237 року меченосці та хрестоносці об’єдналися).\nНасправді «крижевники», яких 1238 році розгромили Романовичі, були частиною ордену Пруських Христових рицарів (їхній устав також запозичений від уставу тамплієрів), заснованого з ініціативи князя Конрада Мазовецького для оборони Мазовії від прусів й поселеного 1228 року в Добжинській землі над Віслою. Коли 1235 року з папського наказу ці т.зв. Добжинські брати були об’єднані з могутнішими хрестоносцями, частина з них не визнала цієї постанови. І саме для них у березні 1237 р. Конрад Мазовецький дав грамоту на володіння Дорогичином та його околицями.\nОпираючися на цей документ, більшість істориків вважає, що Конрад Мазовецький, у минулому союзник Данила й Василька, насправді заволодів Дорогичином. Мало це бути у 1235 або 1236 році, коли мазовецький князь змінив своє ставлення до Романовичів і підтримав їхніх конкурентів. Інакше думає сучасний київський академік Микола Котляр, автор нарису «Війна Волинського князівства з Добжинським орденом», який згодом увійшов до монографії «Данило Галицький» (Київ, 2002). «Ми переконані в тому, — стверджує він, — що мазовецький князь ніколи не володів Дорогичином. У відомих науці джерелах про це немає згадок. Гадаємо, що Конрад із легким серцем обдарував орден добжинських рицарів землею і містом, які йому ніколи не належали».\nТож, 1237 р. Дорогичин, хоч і на короткий час, опинився в руках Добжинського ордену. Через скупість джерел ми не знаємо, як виглядало його відвоювання руськими князями — чи відбулась битва під стінами дорогичинського «граду», як це змальовано в літературних творах М. Бажана й А. Хижняка, чи, може, прийшлося здобувати його за допомогою облогової «машинерії» (такої думки є М. Котляр). Але це, на жаль, не єдина загадка без розгадки, яку залишили нам літописці минулого.\nКРАЩЕ ПАПСЬКА КОРОНА, АНІЖ ХАНСЬКИЙ КУМИС!\nБільше 20-ти років продовжувалася боротьба Романовичів за відновлення держави батька. І таки вона завершилася успіхом. Але радість затьмарила нова небезпека — монголи, які під верховенством хана Батия у 1237 — 1242 роках розгромили більшість руських князівств разом із Києвом, Галичем і волинським Володимиром (у волостях Романовичів вистояли лише Холм, Кременець і Данилів), а також частково — Польщу та Угорщину. У 1242 році кочівники залишили спустошені землі, Батий поселився зі своєю ордою над Волгою й заснував свою автономну державу, яку історики назвали Золотою Ордою. Її «мирником» (васалом) мусив визнати себе й Данило, якому прийшлося в ханській «гостині» пити богомерзкий, у понятті русинів, напій — кобилячий кумис та просити, щоб «поручена була земля його йому».\nЗрозуміло, що Данило, який досі успішно громив усіх своїх ворогів і не думав миритися з монгольською зверхністю, постійно шукав союзників. Надію давало зацікавлення справами європейського сходу зі сторони папської курії, адже понтифік мав можливість проголосити хрестовий похід проти язичників iз Азії, які загрожували також і католицьким країнам Європи. Маючи надію на військову допомогу, Данило погодився на запропоновані папою Іннокентієм IV переговори про церковну унію, на думку деяких істориків підписану 1247 року. Однак до практичної реалізації плану не дійшло. Папа був далекий від того, щоб задовольнити сподівання руського володаря — організувати католицьке рицарство на боротьбу з ординцями. Іннокентій IV спробував заохотити Данила королівською короною — ознакою суверенної світської влади, на яку багато хто з католицьких володарів мусив чекати роками.\nСаме цей «коронаційний період» стосунків Данила з папою описано в цій частині «Галицько-Волинського літопису», яка виникла в Холмі біля 1269 року. Її автор, холмський єпископ Іван, розпочинає свою розповідь iз подій кінця серпня 1253 року, коли до Кракова, в якому перебував Данило після повернення з Чехії, прибули посли, «що принесли благословення од папи і вінець, і сан королівський. Вони хотіли бачити князя Данила, але він сказав їм: «Не подобає мені бачитися з вами в чужій землі, нехай потім».\nЛітописець згадує також про посольство від папи з пропозицією коронації. Але Данило послам відмовив, стверджуючи, що в умовах напружених відносин з Ордою не може прийняти корони без отримання військової допомоги. Тому чергове посольство, якому довелося поїхати за Данилом до Холма, а згодом і до Дорогичина, везло вже обітницю допомоги, бо в травні 1253 р. папа Іннокентій видав буллу, в якій закликав християн Польщі, Чехії, Моравії, Сербії й Померанії до Хрестового походу проти монголів, що однак було досить слабким аргументом, якщо взяти до уваги внутрішню ситуацію в цих країнах. Тому й не дивно, що послові важко було вмовити князя до прийняття папського дару.\nОсь як описує ці події єпископ Іван: «Тим часом Опізо прийшов, несучи вінець [і] обіцяючи: «Ти матимеш поміч од папи». Але він [Данило] все одно не хотів, та умовила його мати його [Анна], [князі лядські] Болеслав [Стидливий] та Сомовит, і бояри лядські, кажучи: «Прийняв би ти вінець, а ми [готові] єсмо на підмогу проти поганих». Він отож прийняв вінець од Бога, од Церкви Святих Апостолів, від престолу святого Петра, і від отця свого, папи Іннокентія, і від усіх єпископів своїх». Ці вмовляння тривали досить довго, оскільки: «Прийняв же Данило вінець од Бога у городі Дорогичині, коли він ішов на війну з сином Львом і з Сомовитом, князем лядським». Згадана війна — це спільний з мазовецьким князем Сомовитом (Земовитом) похід в землю ятвягів — Дорогичин був традиційно збірним пунктом руських і польських військ. Походи такі відбувалися, коли вже зимові морози добре сковували болота над Нарвою і Боброю (Бєбжою); отже, й коронація відбулася скоріше за все у грудні 1253 року.\nДва сторіччя пізніше, наприкінці травня 1453 року, турецьке військо захопило Константинопіль — останній бастіон Візантійської імперії. Дещо раніше, намагаючись врятувати залишки могутньої колись держави, імператор та патріарх також уклали унію з Римом і отримали обітницю допомоги. Але духовенство, чернецтво та народ виступили проти унії, й на вулицях лунала фраза, озвучена Лукою Нотарасом: «Краще турецький тюрбан, аніж папська тіара!» Якщо вірити історикам, то притаманна візантійським грекам запекла нехіть до «латинників» не була в Русі аж так поширена. Однак, підписана також в ситуації зовнішньої небезпеки й надії на допомогу, унія часів Данила Галицького довго не проіснувала. Вже в лютому 1257 року черговий папа Олександр IV звинуватив руського володаря у невірності, а згодом навіть спробував організувати Хрестовий похід проти «литвинів, ятвягів і русинів та інших поган та схізматиків з цих сторін».\nІСТОРИЧНА ПОДІЯ ЧИ ФАЛЬСИФІКАЦІЯ?\nДорогичинська коронація Данила Галицького — це подія, важлива для українців, адже в ній, як у дзеркалі, відбивається вся наша історія з її постійними загрозами, що виникали через розташування держави «на межі», й спробами пошуку виходу з безвихідних ситуацій — за повної ненадійності єдиних можливих союзників.\nАле й зараз, як завжди бувало, чужинці хочуть нашу історію переписувати на свій лад, висмикуючи з неї окремі факти, замовчуючи інші та збагачуючи цю суміш власною уявою. Саме такою конфабуляцією став вигаданий в дорогичинській єпископській курії «з’їзд», що на думку його авторів мав стати великою міжнародною нарадою — «першою зустріччю представників цих усіх суспільств, які в майбутньому договоряться в Креві» та «раз почате діло зміцнять в Люблині» й нібито «дадуть початок Речі Посполитій».\nДля «наочного підтвердження» цього тезису стіл президії у будинку культури приоздоблено навіть прапорцями з кольорами націй — російської, української, білоруської, литовської та латиської(!), на долю яких мав нібито вплинути цей «з’їзд», дату якого «визначено» на червень 1253 р. Проблема «лише» в тому, що тоді Данило був від Дорогичина дуже далеко (воював у Чехії), а литовські бояри не мали потреби приїжджати до Дорогичина, щоб нібито провести до своєї столиці папського посла Опізо, що віз корону для князя Мiндовга, бо її було виготовлено в Ризі, й Опізо не мав до коронації литовського володаря жодного стосунку. Так само не міг Данило заснувати тоді єпархії в Угровеську — з цієї простої причини, що заснував її кількадесят років раніше, а до Холма переніс її ще перед 1253 роком (ймовірно, що межі єпархії охоплювали й Дорогичин). «Католицькою єпархією східного обряду» стала вона 1596 року.\nОтже, треба поставити запитання, чому слугує вигадування таких псевдоісторичних комбінацій та організація бучних святкувань? Думаю, що це не лише піар-акція для покращання іміджу єпархії та самого міста. Маємо тут справу з черговою спробою накинення вигідної для польської католицької ієрархії візії історії як Дорогичина, так і всього Підляшшя (місто — його історична столиця), на якому, попри всі війни, «біженства» та «репатріації», проживає ще стільки «рускіх» — за деякими підрахунками на території, підпорядкованій дорогичинському католицькому єпископові, проживає 90 тисяч православних, переважно з українським етнічним корінням. А що з національною свідомістю в них слабкувато, то, мабуть, дорогичинський владика задумав узяти на себе роль «оспіваного» Шевченком у посланні «І мертвим, і живим...» німця, який «історію нашу нам розкаже».\nХтось міг би сказати, що в цих святкуваннях взяли участь також греко-католицькі ієрархи, духовні та вірні, а це ж також українці — свідомі своїх національних витоків спадкоємці традицій Галицько-Волинської Русі, які прибули до Дорогичина, щоб належно вшанувати минуле та величну постать Данила Галицького. Саме так цю подію представила в статті на сторінках «Нашого слова» пані Наталя Кравчук, і так її, здогадуюся, розумів загал прочан, які прибули сюди з України, Варшави, Любліна, Ельблонга чи Гіжицька. Але були вони тут лише як гості, присутні на спеціально підготовленій для них (може краще — «під них») частині заходу, яка зрештою холодно сприймалася місцевими поляками. Можна б сказати — були й поїхали, адже найближчі греко-католицькі парафії — у Варшаві та Любліні. Тому їхня присутність, як мені здається, була швидше свого роду алібі для польських організаторів затії, аніж справжнім внеском у діалог — поміж поляками й українцями (чому такого роду врочистості не відбулися в Холмі, в побудованому греко-католицькими єпископами соборі на Даниловій Горі, який зараз у руках римо-католиків?), чи поміж релігійними та національними громадами Підляшшя. Це видно хоч би з того, що до організації заходу не запрошено ні місцевого православного пароха, ні керівників Союзу українців Підляшшя, ні пов’язаних iз цією організацією істориків, які мали б чимало розповісти про українське минуле Дорогичина й регіону, який і в польських історичних документах та народознавчих описах називається Terra Russie (Руською землею) та Podlasie Ruskie (Руським Підляшшям).\n...А так, рясно звучали запевнення про готовність до діалогу! Важко мені говорити за всіх православних українців з Підляшшя, а тим більше за ієрархів. Але думаю, що за такого підходу до нашої історії польсько-католицька сторона може розраховувати лише на внутрішній діалог — в стінах єпископської курії та парафіяльних костелів. Бо, мабуть, і греко-католики з Польщі та України швидко відмовляться від такого роду заходів, пересвідчившись, що попри гарні слова на їхню адресу, стають вони учасниками маніпуляції українською історією, а то й відкритого глуму над нею.


Дронтал для кішок: інструкція із застосування, відгуки | Догляд за тваринами\nГоловна » Сад і город » Домашнє господарство » Догляд за тваринами » Дронтал для кішок: інструкція із застосування, відгуки\nДронтал для кішок: інструкція із застосування, відгуки\nПроблема глистів для домашніх тварин стоїть дуже гостро. Навіть для тих вихованців, які перебувають у постійній ізоляції від зовнішнього середовища. Новонароджені кошенята і ті можуть опинитися під загрозою інтоксикації через зараження глистами мами. Адже личинки гельмінтів вражають організм по кровоносних судинах. Дронтал для кішок з моменту появи є одним з найпопулярніших препаратів, який допомагає впоратися з цією напастю.\nДронтал випускається у формі таблеток компанією BAYER. В упаковці від 2 до 20 шт. За відгуками, ветеринарні аптеки практикують продаж таблеток поштучно. Форма випуску передбачає виключно внутрішнє застосування.\nЛіки являє собою високоефективну комбінацію двох діючих речовин:\nпразиквантелу, який призводить до паралічу стрічкових глистів після всмоктування в кишечнику. Рівномірно проникає у всі тканини організму і забезпечує максимальне знищення паразитів і їх личинок.\nпірантелу ембонат, який має схожу з празиквантелом дію, але використовується щоб вивести круглих глистів.\nУ ветеринарних аптеках можна зустріти таблетки від глистів Дронтал плюс. Крім празиквантелу і пірантелу ембонат він містить ще одне діюча речовина: фебантел. Однак це ліки призначається для знищення глистів, паразитують в собачих організмах. Не рекомендується використовувати Дронтал плюс для кішок без призначення фахівця.\nЧисленні відгуки про застосування антигельминтика говорять про високої ефективності Дронтала для кішок. Інструкція по застосуванню, яка в обов’язковому порядку є у кожній упаковці, наполягає на можливості одноразового прийому ліки для позбавлення від глистів.\nДронтал Для кішок ефективний при необхідності профілактики та лікування від глистів.\nЛіки призначається при найбільш поширених інвазіях:\nДавати кішці Дронтал рекомендується вранці, з першим прийомом невеликої кількості корму. Періодичність профілактичного застосування – щоквартально. Перед тим, як давати кішці ліки з лікувальною метою, необхідно проконсультуватися з фахівцем. Можливо, за показаннями доведеться використовувати інший препарат.\nДля кошенят та дорослих вихованців Дронтал призначають з 3-х тижневого віку, за умови, що їх вага досяг 1 кг.\nПо інструкції, стандартна дозування ліків становить 1 таблетка на тварина середніх розмірів – з масою тіла 2-4 кг.\nПри цьому ліки рекомендують ділити з розрахунку:\n0,5 таблетки на тварину з вагою 1-2 кг;\nдля котів, які мають масу тіла 4-8 кг необхідно 2 таблетки;\nкотам великих порід, з вагою 8-12 кг таблеток потрібно 3 шт.\nВетеринар, з урахуванням індивідуальних і вікових особливостей вихованця, може рекомендувати інші норми дозування.\nЗа відгуками ліки простіше давати, роздрібнивши в порошок і додавши ласощі. Маленький кошеня може зажадати приготування водного розчину: таблетку товчуть, розводять водою і вливають за допомогою піпетки.\nПопулярне ліки від глистів для кішок володіє рядом переваг:\nдоступність. Здійснити покупку Дронтала для котів можна в будь ветаптеці. Таблетки продаються навіть поштучно. Якщо немає можливості придбати цілу упаковку, завдання спрощується;\nефективність. Відгуки кажуть, що одноразового застосування, зазначеного в інструкції, дійсно достатньо, щоб позбутися від глистів;\nуніверсальність. Ліки легко розрахувати для маленьких кошенят і кішок великих порід;\nтривалий (5 років) термін зберігання.\nДронтал, як будь-які ліки не можна застосовувати при загрозі індивідуальної непереносимості. Давати препарат в перший раз потрібно акуратно і стежити за реакцією.\nНе рекомендується використовувати антигельмінтик для:\nлактуючих або вагітних кішок;\nкошенят у віці до 3-х тижнів та вагою менше 1 кг\nПротипоказанням є стан реабілітації після хвороби або поточна інфікованість організму.\nВ цілому, за відгуками, препарат володіє мінімальними побічними проявами і безпечний у застосуванні.\nТривалий термін використання препарату Дронтала для кішок, а також позитивні відгуки про ліки, як власників котів, так і ветеринарів, говорить про його ефективність:\nУ нас в сім’ї Сибірська кішка Марсела. Домашня, вулицю бачить тільки в вікно. Коли забирали у заводчика, нам рекомендували регулярно робити профілактику від глистів за допомогою Дронтала. За три роки різне бувало. До ветеринара теж доводилося записуватися, але підозри на глисти не було жодного разу. Даємо разом з пастою для виведення шерсті – так простіше замаскувати. Вероніка, 25 років\nВ сім’ї дві кішки. З’явилися у різний час з вулиці – діти не змогли пройти повз. З першою я перестрахувалася: відразу до ветеринара, глистогінний, від бліх, — всі за списком. Друга була чистенька, і ми не стали приймати заходи. Як виявилося, даремно. Давали Дронтал з перервою в 10 днів. Ветеринар сказав, що при такій кількості глистів необхідно два прийоми. Тепер попереду регулярна профілактика. Анастасія, 20 років\nКіт увійшов в солідний вік. Йому 15. Регулярно робимо профілактику від глистів. Даємо Дронтал. Раніше – по інструкції, раз в квартал. Тепер рідше, раз на півроку-рік. Все-таки організм вже не той. Із спостережень – ніяких побічних явищ. Переноситься добре. Даємо разом з кормом. Тільки попередньо товчемо в порошок. Віктор, 24 роки\nСеред аналогів Дронтала найчастіше фігурують препарати від глистів, що мають подібний склад і сприяють комплексному знищення різних видів глистів:\nСвоєчасне позбавлення від глистів – запорука здоров’я вашої кішки. Однак не варто займатися самолікуванням. При найменших підозрах на гельмінтоз краще звернутися до ветеринара, щоб він призначив необхідний препарат і індивідуальне дозування.


Україна піднялась у світовому рейтингу конкурентоспроможності | FEMIDA.UA\nУкраїна за рік піднялася на 5 пунктів у рейтингу глобальної конкурентоспроможності країн світу за версією Міжнародного інституту управлінського розвитку в Швейцарії. Оновлені результати дослідження опубліковано на сайті IIMD.\nУкраїна посіла 54-те місце в порівнянні з 59-м минулого року. Загалом у рейтингу представлено 63 країни світу.\nСінгапур посів перше місце в рейтингу найбільш конкурентоспроможних економік світу, вперше за 10 років обігнавши Сполучені Штати Америки, які за рік опустилися на дві сходинки. Друге місце має Гонконг.\nСеред пострадянських країн найвище в рейтингу наразі Литва (32-ге місце), Казахстан (34-те місце) та Естонія (35-те місце).


Омельченко розкритикував експеримент з територіально-адміністративної реформи - Korrespondent.net\nОмельченко розкритикував експеримент з територіально-адміністративної реформи\nКорреспондент.net, 4 липня 2005, 11:23\nМер Києва Олександр Омельченко розкритикував експеримент з адміністративно-територіальної реформи, що проводиться в Київській області, передає Українські новини.\nВиступаючи на 5-му позачерговому з’їзді партії "Єдність" у суботу, 2 липня, у Києві, міський голова столиці назвав негативним явищем збільшення місткості шкіл, відсутність місцевих органів влади в населених пунктах до 600 тис. осіб. Він також негативно відгукнувся про те, що не були прийняті його пропозиції зі створення столичного регіону на базі Києва і частини Київської області.\nОлександр Омельченко висловив упевненість, що варіант територіально-адміністративної реформи віце-прем’єр-міністра Романа Безсмертного приведе до зміцнення державних адміністрацій, а не місцевої влади. "Це ті самі демократи, які боролися проти адміністрацій", - сказав він.\nМер висловив сумнів, що Роман Безсмертний "запитав думку жителів області", і наголосив, що жителі Київського регіону тільки постраждають через проведення реформи в запропонованому форматі. Він також заявив, що віце-прем’єр-міністр "займався адміністративно-територіальною реформою практично одноосібно", а прем’єр-міністр Юлія Тимошенко не ознайомлена із запропонованим варіантом у повному обсязі.\nВін заявив, що домагатиметься того, щоб "була проведена така адміністративно-територіальна реформа, у якій буде створено столичний регіон".\nЗа словами київського міського голови, на сьогоднішній день більшість партій, які повинні були стати основою для створення "Народного союзу "Наша Україна" цього не зробили, "а залишилися маленькими самостійними партіями". Водночас Олександр Омельченко заявив, що "не дає оцінку роботі організаційного комітету, який очолював Роман Безсмертний".\nВін також вкотре виступив із критикою перспективи місцевих виборів на пропорційній основі і заявив, що домагатиметься того, щоб вибори на місцевому рівні проводилися так, як це було в попередні роки – на мажоритарній основі і тільки у великих містах, можливо, з використанням системи 50 на 50 (половина – на пропорційній, половина – на мажоритарній основі).\nНаприкінці травня, як повідомляв Кореспондент.net, заступник глави уряду з питань адміністративно-територіальної реформи Роман Безсмертний заявив про намір ініціювати проведення найближчим часом експерименту адміністративно-територіальної реформи в Київській області.\nВіце-прем’єр-міністр пообіцяв дійти "до кожного населеного пункту, лише б люди зрозуміли, у чому вони виграють через адміністративно-територіальну реформу".\nВідповідаючи на запитання про те, скільки може коштувати реформа, Роман Безсмертний зауважив, що "важко казати про цифри, вони будуть великими, але все буде витрачено на благо людей".\nБез реформи неможливий вступ до ЄС\nРоман Безсмертний заявляє, що без територіальної реформи вступ України до Європейського союзу не є можливим. Про це він сказав, виступаючи на пленарному засіданні зустрічі голів обласних держадміністрацій і облрад України з воєводами і маршалками Польщі в польському місті Мальборг.\n"Україні для вступу до Євросоюзу потрібна низка реформ", - сказав український віце-прем’єр-міністр.\nВін відзначив, що "вступ України до ЄС на 99% залежить від самої України". Водночас, за його словами, "Україна має можливість на досвіді Польщі подивитися на перемоги і помилки на цьому шляху".\nЯк повідомила прес-секретар віце-прем’єр-міністра Тетяна Мокріді, Роман Безсмертний закликав голів обладміністрацій "не боятися віддавати свої повноваження, а голів рад – знати, як цими повноваженнями скористатися".\nВіце-прем’єр-міністр сказав, що головною метою реформи є децентралізація влади: влада центру передається регіонам, потім районам і громадам. "За поділом повноважень тягнуться і бюджетна, і фіскальна реформи, що повинні розробити механізми стабілізації регіонів", - відзначив він.\nНагадаємо, що наприкінці квітня стало відомо, що Роман Безсмертний ініціює збільшення кількості регіонів України з 27 до 33.


Літературний календар: 8 січня — день народження Василя Симоненка - Мала Сторінка\n• Головна• Статті для дітей та батьків• Культура та мистецтво• Календар подій та свят в Україні та світі• Літературний календар• Літературний календар: 8 січня народився Василь Симоненко\nНа відео: фільм "Життя і творчість Василя Симоненка".\n(Василь Симоненко, 22.06.1955)\n8 січня 1935 року на Полтавщині народився поет-шістесятник, журналіст і громадський діяч Василь Симоненко. Народився у складний час, коли за чуйне серце й тверду громадянську позицію можна було "загриміти" до в'язниці, або й взагалі бути знищеним. Сьогодні, коли Україна ХХІ століття знову поринає у страшні реалії безпідставних ув'язнень патріотів, багато хто проводить паралелі з кривавим комуністичним катком, під який потрапив і Василь Симоненко. В день народження величної постаті заведено говорити про дитинство та юнацькі роки. Але сам Симоненко, ймовірно, посміявся б з такого "вітання". Його життя, мов смолоскип, зайнялося, щоб освітити світ словом. "Краще в тридцять повністю згоріти", - ділився своїм баченням діяльності людини поет. Тому варто згадати Симоненка не дитиною, але велетом. Велетом щирого, полум'яного українського слова.Василь був скромним, худорлявим юнаком. Його добре запам'ятали в Черкасах, де він працював з 1957 року. Поезії почав писати ще в юному віці, але в умовах «совєцької» цензури їх друкували неохоче. За життя поета вийшла лише одна його збірка – «Тиша і грім».\nОбставини смерті Василя Симоненка є лише однією з ілюстрацій тогочасних репресій. Його життя, так само як і життя багатьох інших небайдужих, які не піддалися більшовицькому режиму, є прикладом велета українського духу.\nНа відео: "Гра долі" - Василь Симоненко.\nВасиль Симоненко був «одним із когорти письменників- шістдесятників». Він не дожив три тижні до свого 29-річчя. Ще в 20-літньому віці він передчував свою долю, передбачив короткий вік свого життя. А його смерть і дотепер обкутана туманом загадок, легенд і пліток. Але в житті його знали енергійним, бадьорим і закоханим. Про світлий юнацький смуток від неподіленого романтичного кохання, про перше і про останнє кохання Василя Симоненка - в документальному серіалі „Гра долі” від студії «ВІАТЕЛ» з ведучою Наталкою Сопіт.\nНа відео: Аудіокнига. "Щасливе нещастя моє" — Василь Симоненко (Поезія - "Живы голоси").\n"З глибини народного життя вийшла поезія Василя Сии моненка. З мужності народу, з горя його і його звитяжної боротьби виспівалась вона. Звідси той дух непоборний,яким вона пройнята, звідси та розпашіла пристрасть, яка буяє в ній. Вітер часу не остудив Симоненкових поезій,вогнем душі жевріють вони й сьогодні, як і тоді, коли вперше так жагуче й неповторно вибурхнулись у світ.Вийшов він з того дитинства, що його в самій зав’язі опалила своїми чорними ураганами війна, звідти з’явивсь,де гули жорна окупаційні, ті ненависні жорна біди, що їх “із кам’яного віку на танках варвари з Європи привезли”.... " (Олесь Гончар)\n«Літературний календар: 8 січня народився Василь Симоненко»:\nСпоріднені публікації, за тегами: Календар Українська література Поезії Біографія, життя та творчість Література Василь Симоненко\nПосилання: Літературний календар: 8 січня народився Василь Симоненко\nКлючові слова: Літературний календар, 8 січня народився Василь Симоненко, Василь Симоненко, день народження, 8 січня, український поет\nОпис: Літературний календар, 8 січня народився Василь Симоненко: “Краще в тридцять повністю згоріти»


У районі проведення ООС пройшов чемпіонат з мініфутболу серед гвардійців – Національна гвардія України\nУ районі проведення операції Об’єднаних сил до 7 річниці створення Національної гвардії України відбувся чемпіонат з мініфутболу серед гвардійських команд на першість угруповання Національної гвардії України в ОТУ «Схід».\n40 спортсменів Нацгвардії прибули на змагання задля того, щоб показати свою підготовку та здобути перемогу. У запеклих футбольних баталіях зустрілися чотири команди з Західного, Центрального, Південного оперативно-територіальних об’єднань та військовослужбовців угруповання НГ в ОТУ «Схід».\nВійськовослужбовці Національної гвардії України пропагують здоровий спосіб життя, щодня приділяють увагу заняттям з фізичної підготовки. Підсумок щоденної кропіткої роботи над собою – участь у змаганнях. Після невеликої розминки, але з великим запалом та налаштуванням розпочався турнір, який проходив у жвавій дружній боротьбі та постійній інтризі аж до фінального суддівського свистка. За підсумками забитих голів І місце посіла команда Західного ОТО. Бажаємо спортсменам міцного здоров’я та успіхів на шляху до нових перемог.\n«Такі змагання фізично загартовують кожного бійця. Відчуття дружньої підтримки та розуміння один одного з першого погляду, виховують справжній командний дух. Своєю чергою, це дає змогу впевнено виконувати спільні бойові завдання та краще справлятись зі складними ситуаціями», – поділився капітан команди переможців Роман Парсенюк.\nНа вболівальників чекала видовищна гра – поєдинки були запеклими, а голи – неочікуваними. Важливо розуміти, на перший погляд, звичайна гра, яка неабияк виснажує та потребує справжньої витривалості, насправді є випробуванням командної роботи — роботи на результат.\nПризери отримали кубки, грамоти та цінні подарунки від командира угруповання НГ в ОТУ «Схід» полковника Петра Шуляка та керуючої справами великоновосілківської громади Марії Челах, а найголовніше – в котрий раз довели, що спорт – загартовує дух та тіло, а подібні змагання – мотивують, поліпшують відчуття згуртованості й роботи в команді, щоб впевнено і з гідністю виконувати свій почесний обов’язок – стояти на захисті України.


Безклясове суспільство в майбутній Українській Державі — Часопис Січовик\nВ Українській Державі допускається індивідуальне або колективне, в залежності від волі населення, землекористування. У програмі ОУН говориться, що найвищим обов'язком влади в Українській Державі буде служити інтересам народу. «Не маючи загарбницьких цілей, не маючи поневолених країн і пригноблених народів у своїй державі, народня влада України не витрачатиме часу, енергії та коштів на творення апарату гноблення. Українська народня влада всі економічні ресурси і всю людську енергію спрямує на побудову нового державного порядку, справедливого соціяльного ладу, на економічне будівництво країни, на культурне піднесення народу», - з програмної Постанови ІІІ-го НВЗ ОУН. Тобто коротко, «ОУН бореться за повне визволення українського народу з-під московсько-большевицького ярма за побудову УССД без поміщиків, капіталістів та без большевицьких комісарів, енкаведистів і партійних паразитів».\nЧому ОУН є за принцип суспільної власності на знаряддя і засоби виробництва, тобто чому вона є за національно-державну або громадсько-кооперативну власність у промисловості, банковості, торгівлі (передбачається також дрібна приватна торгівля)? Як показує досвід, принцип приватної власности і необмеженої економічної свободи, обов'язуючі при капіталістичній системі, допровадив до витворення величезної економічної нерівности між капіталістами і працюючими. Працюючі маси опинилися при капіталізмі на становищі визискуваних економічно і безсильних політично громадян. Це допровадило до гострої міжклясової боротьби: робітники і селянство борються за покращання свого економічного становища, а буржуазія боронить своє панівне економічне становище. Не треба хіба окремо доказувати, що клясова боротьба дуже небезпечна для народу. Вона його руйнує, розкладає, загрожує втратою незалежності. Таке становище, при якому одні суспільні кляси багатіють і живуть у достатках, а другі голодують, перебувають у нужді, і то з тієї лише причини, що крім власних рук, власної фізичної сили, нічим більше не розпоряджаються, адже таке становище є цілком суперечне поняттю соціяльної справедливости, національної солідарности, таке становище є, об'єктивно беручи справу, ненормальне. Радикально змінити цю справу можна лише шляхом націоналізації (удержавлення) промисловости, банків, торгівлі. Український націоналізм хоче забезпечити всьому народові відповідно високий життєвий рівень. Український націоналізм не хоче, щоб серед українського народу були експлуататори й експлуатовані, не хоче, щоб український народ роздирала клясова боротьба. А що єдиним засобом позбавлення такого небезпечного стану є усуспільнення всіх галузей народнього господарства, тому то він і прийняв цей принцип як основу суспільно-економічного ладу в майбутній Українській Державі.\nКапіталізм, тобто той лад, що опертий на принципі приватної власности і необмеженої економічної свободи, крім того, що допроваджує до витворення класових антагонізмів і викликує клясову боротьбу, має ще інші темні боки. Економічне життя при капіталістичній системі розвивається стихійно. В наслідку цього доходить до частих економічних криз, які викликують, у свою чергу, нужду широких народніх мас, економічний занепад, фінансові труднощі. Економічні кризи — одне з найбільших нещасть сучасного людства. Вони, подібно як і війна, спихають часто народи на дно нужди, допроваджують мільйони людей у світі до величезного зубожіння. Один із засобів недопустити до криз є впровадити в економічне життя плановість, організовувати плянове виробництво й розподіл продукції. Пляновість продукції і розподілу може бути здійснена лише в усуспільненому господарстві. Отже, усупільнення знарядь і засобів виробництва — це також один із засобів боротьби з економічними кризами. Сьогодні в деяких випадках капіталізм гальмує розвиток продукційних сил країни. Капіталісти інколи стараються приховати різні технічні винаходи, удосконалення — для того, щоб не бути змушеними до надзвичайних витрат на впровадження цих поліпшень у власні фабрики чи заводи. На тому, зрозуміло, тратить уся суспільність, в інтересах якої є постійний розвиток продукційних сил, тобто постійний розвиток промисловости, технічних удосконалень тощо. Нові винаходи, нові машини, технічні удосконалення дозволяють суспільності отримувати більшу кількість товарів при меншій витраті на те фізичної енергії. В усуспільненому народньому господарстві приватні інтереси окремих людей не зможуть бути перешкодою у розвитку продукційних сил України.\nСьогодні більшість економістів стоїть на становищі, що капіталізм — це історичне, отже, не вічне, а перехідне явище. Сьогодні більшість економістів одверто вказує на разюче протиріччя між суспільним характером сьогоднішнього виробництва і принципом приватної власности у промисловості, торгівлі, банковості. Сьогодні більшість економістів закликає до інтервенції держави в економічне життя, до контролі державної економіки країни, а то й просто до націоналізування основних галузей народнього господарства. Такі типово капіталістичні європейські країни, як Англія, Франція, сьогодні вступили на шлях націоналізації окремих, найважливіших економічних установ, найважливіших галузей народнього господарства. Враховуючи це все, український націоналізм став на становищі усупільнення знарядь і засобів виробництва. Окремо треба відмітити, що на українських землях сьогодні ніде не існує приватної власности. Вся промисловість, торгівля, банки, земля на Україні знаціоналізовані. Український націоналізм уважає, що поворот до капіталізму Україні непотрібний. Український народ побудує справді справедливий, справді прогресивний суспільний лад на нових основах.\nПоборюючи капіталізм, український націоналізм найрішучіше поборює також; большевицький суспільний лад. Цей лад характеризується, як ми вже також про це говорили, існуванням експлуататорської кляси большевицьких партійних вельмож і експлуатованої маси працюючих. Основою цього нового експлуататорського ладу, який виник в умовах так званої соціалістичної власности на знаряддя й засоби виробництва, є монопольне становище большевицької партії в СССР, її диктатура, політичні привілеї верхівки цієї партії, тоталітаризм у внутрішньому устрою СССР. Кліка большевицьких партійних верховодів являється сьогодні фактичним необмеженим власником усього народнього багатства СССР. Вона цілком вільно, згідно лише з власними загарбницькими інтересами, цим багатством розпоряджається. Мільйони працюючих СССР за допомогою терору примушуються цією клікою жити в найгірших економічних умовах. Український націоналізм якнайрішучіше бореться проти кляси большевицьких вельмож СССР, проти нового експлуататорського большевицького суспільного ладу, побудованого на основі політичного упривілеювання большевицької верхівки. Демократичний лад у майбутній Українській Державі, при якому влада буде дійсно вибиратися й контролюватися народом, виключить можливість творення експлуататорської кляси на базі політичних привілеїв.\nВарто зауважити, що програма ОУН, прийнята III-м НВЗ ОУН, включає в себе всі найсучасніші, найпередовіші здобутки як людської думки, так і практики народів у всіх майже галузях; політичній, суспільній, економічній, культурній. Вона дає концепцію справді справедливого, справді прогресивного міжнароднього і внутрішнього політичного і суспільно-економічного ладу. Орієнтація в нашій програмі на найпередовіші досягнення людства як у галузі політичної і суспільно-економічної практики, так і в галузі політичних і суспільно-економічних теорій — шостий елемент революційности українського націоналізму.\n© Петро ФЕДУН-"ПОЛТАВА" // "Елементи революційности українського націоналізму" С. 21-24, Львів, 1946 р.


Підвищення тарифів у маршрутках не на часі – мер Кременчука Віталій Малецький | Вісник Кременчука\nКременчуцькі перевізники вимагають від міськвиконкому підвищити тариф на пасажироперевезення у маршрутках до 6 гривень, а у звичайному режимі, тобто для пільгового перевезення пасажирів – до 4 гривень.\nСьогодні на апаратній нараді міський голова Кременчука Віталій Малецький категорично відреагував на такий тиск з боку перевізників. «Наразі таке підвищення не на часі», – сказав він. Маршрутки мають возити кременчужан по 5 гривень (по 3 гривні у звичайному режимі), а тролейбуси по 2 гривні.\nВсе по темі: маршрутки тариф\n20 Жовтень, 2018 08:56\n09 Вересень, 2018 15:31


На Тернопільському ставі виявили 22 порушники. Інспектори склали на них протоколи : 22:01:2019 - 20 хвилин Тернопіль\nНа Тернопільському ставі виявили 22 порушники. Інспектори склали на них протоколи\nМуніципальна інспекція перевіряє дотримання вимог природоохоронного законодавства на водних об’єктах Тернополя.\nТакож, за недотримання правил безпеки під час зимової риболовлі, а саме за відсутність рятувальних жилетів, на 5 порушників оформлено адміністративні протоколи за ст. 152 КУпАП, що тягне за собою відповідальність у вигляді накладання штрафу від 340 до 1360 грн.\nНагадують, що відповідно до вимог Правил благоустрою м. Тернополя, під час перебування на льоду кожний рибалка повинен мати з собою рятувальний жилет та лінь довжиною 15-20 м з петлею на одному кінці і вантажем вагою 400-500 г на іншому кінці, повідомляє прес-служба міської ради.


Чому діти зневіряються в Бозі? » Православний молодіжний веб-портал hram.lviv.ua\nПерш ніж відповідати на це питання, я хочу сказати кілька слів тим, хто говорить, що не потрібно "нав'язувати" дітям релігійних вірувань.\nРелігійна віра не може бути нав'язана людині; вона не є що-небудь стороннє людині, вона є необхідною потребою людської природи, найголовніша зміст внутрішнього життя людини.\nКоли ми піклуємося про те, щоб дитина росла правдивою, доброю, розвиваємо в ній правильне поняття про красу, смак до прекрасного, ми не нав'язуємо їй чого-небудь далекого або невластивого її природі, ми тільки допомагаємо їй із самої ж себе витягати, наче звільняти з пелюшок, у собі самій вбачати ті властивості й схидьності, які взагалі властиві людській душі.\nТе ж саме потрібно сказати й про пізнання Бога.\nЗа принципом «не нав’язування нічого» дитячій душі, ми взагалі повинні би були відмовитися від усякого сприяння дитині в розвитку й зміцненні її душевних сил і дарувань. Ми повинні були б цілком залишати її на саму себе доти, поки вона виросте й сама розбереться, якою вона повинна бути і якою ні.\nАле цим ми не позбавили б дитину сторонніх впливів на неї, а тільки надали б цим впливам безладний і довільний характер.\nПовернімося до питання, чому одні люди до кінця своїх днів зберігають у душі своїй постійну, непохитну віру, тим часом як інші втрачають її, іноді втрачають остаточно, а іноді з великими зусиллями й стражданнями повертаються до неї?\nУ чому полягає причина цього явища? Мені здається, це залежить від того, який напрямок приймає внутрішнє життя людини в її ранньому дитинстві. Якщо людина, інстинктивно або свідомо, зуміє зберегти правильне співвідношення між собою й Богом, вона не відпаде від віри; якщо ж власне "Я" займе в її душі неналежне йому головне й пануюче місце, віра в душі її затьмариться. У ранньому дитячому віці власна особистість, звичайно, ще не стоїть на першому місці, не стає предметом поклоніння. Чому й сказано: якщо не навернетеся й не будете як діти, не ввійдете в Царство Небесне. З роками власна особистість усе більше й більше зростає в нас, стає центром нашої уваги й предметом нашого догоджання.\nІ це в самому собі зосереджене егоїстичне життя, звичайно, йде у двох напрямках - у напрямку чуттєвості, служіння тілу, і в напрямку гордості, вузької довіри й преклоніння перед розумом взагалі й перед своїм власним зокрема.\nЗвичайно, буває так, що той і інший напрямок не сполучаються в тій самій людині. В одних переважають спокуси чуттєвості, а в інших спокуси безпристрасності. Чуттєвість із віком переходить іноді в статеву нездоровість, від якої бувають вільні натури, розумні й горді.\nЧуттєвість і гордість, як два види служіння власній особистості - це саме ті властивості, які проявлялися, як ми знаємо, у первородному гріху первозданних людей і збудували стіну між ними й Богом.\nТе, що трапилося з первозданними людьми, відбувається і з нами.\nНездоровий напрямок нашого внутрішнього життя з дитинства, що приводить до розвитку в нас або чуттєвості, або гордості, забруднює чистоту нашого внутрішнього, духовного зору, позбавляє нас можливості бачити Бога.\nМи відходимо від Бога, залишаємося одні у своєму егоїстичному житті з усіма наслідками, що випливають звідси.\nТаким є процес нашого відпадання від Бога.\nУ тих же людей, яким вдається зберегти правильні стосунки з Богом, процес розвитку егоїстичних, почуттєвих і гордих налаштувань зустрічає перешкоду в пам'яті про Бога; вони бережуть у собі й чистоту серця, і смиренність розуму; і тіло й розум у них вводиться у свої межі їхньою релігійною свідомістю й обов'язком. Вони дивляться на все, що виникає в них у душі, ніби з певної висоти своєї релігійної свідомості, роблять належну оцінку своїм почуттям і прагненням і не дозволяють їм безконтрольно опановувати собою. При всіх спокусах, що чекають на них, вони не втрачають основний релігійний напрямок їхнього життя. У такий спосіб завдання й труднощі релігійного керівництва полягають у тому, щоб допомогти дитині, хлопчикові, юнакові або дівчині зберегти правильні стосунки між собою й Богом, не дати розвиватися в собі спокусам чуттєвості й гордості, якими засмічується чистота внутрішнього зору.\nЗгадуючи свою молодість, я повинен зізнатися, що саме зазначеними мною внутрішніми процесами відбулася в мені в тринадцяти-чотирнадцятилітньому віці втрата релігійності. Потяг чуттєвості, що розвився в мені, і надмірна довіра до розуму, гордість безстрасності мертвили мою душу.\nІ не я один, багато хто з моїх друзів страждали тим самим.\nЯкби біля нас знайшовся спостережливий і досвідчений керівник і заглянув у нашу душу, то, можливо, він знайшов би в ній що-небудь і гарне, але головним чином знайшов би в ній лінощі, ласощі, облудність, скритність, самовпевненість, надмірну впевненість у своїх силах і можливостях, критичне й скептичне ставлення до чужих думок, схильність до поспішних і необдуманих рішень, упертість і довірливе ставлення до всяких негативних теорій і т.п.\nНе знайшов би він тільки в душі нашій пам'яті про Бога і народжуваної нею внутрішньої тиші й смиренності.\nТакого керівника в нас не було. Наш законоучитель, дуже поважний протоієрей, заледве встигав запитувати у нас уроки Закону Божого й пояснювати далі. А ці уроки мали для нас такий же зовнішній і байдужний характер, як і всі інші уроки. Поза уроками ми не бачили й не могли бачити законоучителя. До сповіді, єдиної в році, ми підходили несвідомо.\nІ ніщо не заважало нам духовно вгасати й мертвіти.\nФото: ArtemiJ, orthphoto.net\nПРОДОВЖЕННЯ: Як дітям зберегти або повернути віру в Бога?\nОсередком церковності є Господь Ісус Христос. Він же повинен бути зосередженням і сімейного життя. Дитина повинна пізнавати Христа не із книжки з картинками, а з настрою, з напрям…\nЛюдині властиво помилятися. Як часто ми називаємо друзями тих, хто друзями не є. Як важко зустріти на цій землі справжнього друга, і яка це праця - зберегти і примножити справжню д…


Переглянути усі справжні відгуки (311) Забронюйте апартаменти\nCiutat de Reus, 4, 43840 Салоу, Іспанія\nОдне з наших найпопулярніших помешкань у місті Салоу. Це помешкання розташоване в 6 хв. ходьби від пляжу Комплекс Apartamentos Indasol розташований в самому центрі міста Салоу, лише за 700 метрів від пляжу. До послуг гостей відкритий плавальний басейн, а також світлі та просторі апартаменти з 1 або 2 спальнями.\nУсі апартаменти облаштовані терасою, зоною вітальні, телевізором і диваном-ліжком. Крім того, до послуг гостей добре обладнана кухня і власна ванна кімната.\nПоблизу комплексу працюють численні бари та ресторани.\nПарк розваг "Порт Авентура" розташований за 6 км від комплексу Apartamentos Indasol. До рибальського селища Камбрілс можна доїхати за 15 хвилин, а до міста Таррагона та аеропорту Реус - приблизно за 20 хвилин.\nЧас їзди до аеропорту Барселони становить 1 годину.\nЦе помешкання пропонує найкраще співвідношення ціни й якості у Салоу! Порівняно з іншими помешканнями в місті, тут гості отримують більше за ті ж гроші.\nApartamentos Indasol - приймає гостей Booking.com з 12 чер. 2012 Апартаменти: 10\nКоли б ви хотіли зупинитись в помешканні Apartamentos Indasol?\nОстаннє бронювання у цьому помешканні було здійснено 25 жовт. о 23:51, з Франції.\n45 апартаментів, схожих на Apartamentos Indasol було щойно заброньовано\n7 причин вибрати Apartamentos Indasol\n374 помешкання у місті Салоу\nЗручності у готелі Apartamentos Indasol\nAparthotel Ona Novelty: оцінка за розташування - 9,2\nHotel Dorada Palace: оцінка за відгуками гостей - 8,4\n№34 серед 155 помешкань для відпустки у місті Салоу, на основі 21 415 справжніх відгуків гостей\nНомер ліцензії: HUTT-007468, HUTT-007469\nГості, які переглядали Apartamentos Indasol, також звернули увагу на:\nЦей готель розташований на курорті Салоу, лише за 250 метрів від пляжу. До послуг гостей відкритий басейн, кафе з морозивом, бар і ресторан. 2 людей зараз переглядають це помешкання\nЦі функціональні апартаменти розташовані у центрі Салоу, за 5 хвилин ходьби від пляжу. До послуг гостей відкритий плавальний басейн із сонячною терасою і шезлонгами. Востаннє номер у цьому готелі було заброньовано сьогодні о 15:18\nResidencial Ventura Park / Royal / Jerez is set next to Salou’s Plaza de Europa, approximately 400 metres from the beach. Востаннє номер у цьому готелі було заброньовано сьогодні о 20:27\nГотель Best Da Vinci Royal розташований у центрі міста Салоу, за 200 метрів від пляжу. Гостям пропонують відкритий басейн для дорослих і дітей. Wi-Fi надається безкоштовно. Востаннє номер у цьому готелі було заброньовано сьогодні о 00:57


Шлюзи, ГЕС України\nШлюзи, ГЕС Україна\nвул. Енергетиків, м. Канів 19000, Черкаська обл., Україна\nКанівська ГЕС стала імпульсом до розбудови Канева як сучасного міста з розвиненою інфраструктурою. Це переконливе й наочне свідчення людської всесильності в опануванні та перетворенні природних ресурсів. Адже результатом будівництва стало не лише забезпечення населення електроенергією і водою, а й ...\nвул. Набережна, м. Вишгород 07301, Вишгородський р-н, Київська обл., Україна\nПотужна гідроелектростанція, яка виробляє енергію для величезної кількості населення і підприємств – це Київська ГЕС. Розташована усього за кілька кілометрів від столиці, вона є першою сходинкою Дніпровського каскаду гідроелектростанцій. Київську ГЕС можна побачити поблизу міста Вишгород. Тут варто ...\nОпішнянська ГЕС, Опішня\nсмт Опішня 38164, Зіньківський р-н, Полтавська обл., Україна\nОпішнянська ГЕС, незважаючи на свою назву, збудована поблизу Опішні, у невеликому селі Міські Млини, де проживає трохи більше двох сотень людей. Історія гідроелектростанції Опішнянська ГЕС збудована у 1958 році на одній з найвідоміших річок України – Ворсклі, яка відома історичною битвою на її ...\nвул. Нечуя-Левицького 91, с. Стеблів 19451, Корсунь-Шевченківський р-н, Черкаська обл., Україна\nСтеблівська ГЕС була зведена в 1931 році. Розташована вона в Корсунь-Шевченківському районі на річці Рось. У часи Другої світової війни ГЕС була зруйнована, її відновлення тривало до 1952 року. ГЕС дозволяє отримати більш 2800 кВт. Для будівництва даної споруди необхідно було значно змінити ...\nвул. Чапаєва 80, м. Корсунь-Шевченківський 19451, Черкаська обл., Україна\nКорсунь-Шевченківська ГЕС - перша українська електростанція, вона була побудована в 1934 році. Вона була першою малою гідроелектростанцією, спорудженої за проектом сільській енергетики. Гідроенергетика дуже перспективна галузь економічного розвитку, необхідна кожній країні завдяки гарантіям ...\nСвітловодськ 27500, Кіровоградська обл., Україна\nКременчуцька ГЕС входить до складу «Укргідроенерго». Електростанція була відкрита на річці Дніпро і є третім ступенем дніпровського каскаду гідроелектростанцій. Робота ГЕС почалася в 1959 році. Кременчуцьке водосховище одне з найбільших в Україні. Основним спорудою гідровузла є будівля ГЕС з ...\nс. Нижній Бистрий, Хустський р-н, Закарпатська обл., Україна\nОсобливістю Теребле-Ріцької гідроелектростанції є те, що вона - єдина в світі станція, яка стоїть на двох річках (Теребле і Ріці), поточних паралельно на відстані приблизно 4 км. Однак Теребля вище Рікі за рівнем на 210 м, а розділяє річки природний вододіл у вигляді Бовцарський хребта. Ця ...\nсмт Новоозерне, Сакський р-н, Крим\nГреблі Стеблівської ГЕС\nвул. Нечуя-Левицького, смт. Стеблів 19451, Корсунь -Шевченківський р-н, Черкаська обл. 19451, Україна


Податки & бухоблік: № 29, квітень, 2019 | Factor\nПодатки та бухгалтерський облік, квітень, 2019/№ 29 Інші номери журналу ›\nЯк зменшити ризик проведення інспектування? На перевірочно-трудову тему вже було написано чимало. Але, як не дивно, запитання все ж залишаються. Та й новобранці в бізнесі як-не-як з’являються. Тож тема досі актуальна. У цьому номері ми не будемо занурюватися в перевірочні подробиці: хто, як і в межах яких повноважень перевіряє. Про це читайте в «Податки та бухгалтерський облік», 2018, № 86. У руках же ви тримаєте звід відповідей на найгостріші запитання. Отже, почнемо.\nЩо повинен пред’явити інспектор? Уявіть: на порозі в роботодавця з’являється особа, яка представляється інспектором праці. Як перевірити його повноваження? Чи дійсно цей нежданий гість — інспектор? Що повинен пред’явити перевіряючий, приходячи на виїзне інспектування? Давайте розбиратися.\nІнспектування за скаргою фізособи При космічних штрафах із КЗпП сваритися зі співробітником дуже небажано. Адже його скарга може стати підставою для інспекційного відвідування. Але як перевірити, чи була скарга насправді? Раптом представники Держпраці злукавили і скарги зовсім не було? Чи може трудовий контролер, проводячи інспекційне відвідування в межах «кляузи» фізособи, заразом перевірити всі інші трудові питання? Відповіді — у цій статті.\nГодину перевірці, а роботі час Погодьтеся, погано, коли гості приходять невчасно. Та ще й засиджуються допізна. Ще гірше, якщо такими гостями є трудові перевіряючі. А що як вони прийшли в неробочий час? Чи можна спровадити контролерів? Про це й поговоримо в статті.\nПоліція/СБУ & трудінспектування Люди у формі завжди навівають страх. А трудові інспектори цим користуються, приходячи на перевірку під руку з правоохоронцями. Імовірно, щоб показати, що з ними жарти лихі. Коли трудові контролери мають право залучати поліцію в процесі проведення інспектувань? Коли трудові документи може перевірити сама СБУ?! Розбираємося в проблемі.\nДиректора або документів немає на місці: наслідки «Керівник у відпустці/відрядженні/на виїзді» — чи може ця фраза перешкодити інспекторові провести відвідування? Або, наприклад, у конкретному об’єкті (магазині з роздрібної мережі) немає всього переліку документів, якого вимагає перевіряючий. Частина з них знаходиться в головному офісі. Чи може трудовий інспектор «вліпити» штраф за недопущення до перевірки? Давайте розбиратися разом.\nВас знімає… камера трудового інспектора Інспектор має право знімати на камеру процес інспекційного відвідування. Але наскільки широко це право може трактуватися? Чи є якісь обмеження? Чи може госпсуб’єкт заборонити інспекторові знімати те, що відбувається? Чи є таке право в того, хто перевіряється? Що ж, як говорять на знімальному майданчику: «Камера! Мотор! Почали!».\nЯк органи місцевого самоврядування роботодавців штрафують У боротьбу з неоформленими працівниками втягнута не лише Держпраці. Їм на допомогу законодавець відрядив представників органів місцевого самоврядування. Хто з «місцевих» проводить трудові інспектування? Що мають право перевіряти? Чи можуть штрафувати і за якою статтею? Які документи повинні пред’явити тому, хто перевіряється? Відповіді знайдете в цій статті.\nІнспектор праці на порозі: краще помовч! Ось і настала година «І» (інспекційне відвідування). На порозі інспектор Держпраці. Що робити? Що говорити, а про що краще промовчати? Чи можна відмовитися від спілкування з контролером? У кого такі привілеї, а хто буде вимушений «падати на амбразуру»? Чи може директор або ФОП-роботодавець передоручити комусь спілкування з інспектором? Надамо декілька практичних порад із цього приводу.\nСплати адмінштраф! Звільнися від штрафу за КЗпП! Погодьтеся, звучить принадно... ФОП або директор юрособи оплачує невеликий (за мірками санкцій за ст. 265 КЗпП) адмінштраф і все! Вільний! Така ситуація може стати реальністю. Принаймні якщо виходити із судової практики. Але чи так усе просто?\nТрудові штрафи. Скільки коштує ризик Штрафи за порушення законодавства про працю визначені ст. 265 КЗпП і ст. 41 КпАП. Є ще й кримінальна відповідальність за ККУ за грубі порушення законодавства про працю. Але її пропонуємо залишити осторонь. Сподіваємося, що до цього справа не дійде. Хоча… Якщо говорити про грошову сторону питання, то в окремих випадках розмір штрафів за КЗпП може легко переплюнути розмір штрафів за ККУ. Чому так? Уся річ у тому, що є в КЗпП такі капосні штрафи, розмір яких залежить від кількості скривджених працівників.\nДорогі (дуже недешеві) порушення Ви вже знаєте, що у переліку підстав для притягнення до трудової відповідальності згідно з КЗпП є такі санкції, розмір яких прямо залежить від готовності роботодавця ризикнути. Це штрафи за допуск до роботи без трудового договору, ігри із зайнятістю та невиконання мінімальних держгарантій. Саме про них, як про «найдорожчі за ціною», пропонуємо вам сьогодні поговорити.\nЧи є сенс самому виправлятися? Бухгалтер помилився: не нарахував або неправильно розрахував суму виплати, яка належить до мінімальних державних гарантій в оплаті праці. Він знає про свою помилку. Але чи варто її виправляти і, по суті, вказувати на цю помилку інспекторам праці? Чи, може, зачаїтися й чекати: а раптом не знайдуть? Давайте подумаємо над цими питаннями разом.\nЯкщо потрібно «підшаманити»… Тут ми з вами розглянемо можливі варіанти уникнення трудового штрафу в 10 МЗП залежно від виду забутої міндержгарантії в оплаті праці. Отже, що ж робити бухгалтерові, який виявив, що не нарахував (нарахував у меншій сумі) працівникові…\nФОП під трудовими штрафами: чи є вихід? Для роботодавців штрафні санкції за ст. 265 КЗпП укупі зі ст. 41 КУпАП та іншими донарахуваннями іноді стають непідйомною ношею. Багато хто подумує про банкрутство або згортає бізнес, працевлаштується і сплачує відрахування вже із заробітної плати. Адже щодо таких відрахувань уже діятимуть гарантії, передбачені тим же КЗпП (іронія долі). Пропонуємо в цій статті розглянути і банкрутство, і відрахування із зарплати.\nПерелік основних документів, що використовуються в тематичному номері