ЯСНО-ЧЕРВОНА ЦИТАДЕЛЬ - Гіборійська ера. Пролог\nГул битви затихав, тріумфальний рев переможців уже заглушав брязкіт зброї і стогони вмираючих. Немов барвисте листя після осінньої бурі, вистилали рівнину тіла полеглих воїнів. Проміння вечорового сонця висікало іскри з полірованих шишаків, срібних нагрудників, позолочених кольчуг і панцирів, поламаних мечів. Важкі складки королівських штандартів купалися в калюжах крові. Тут і там підносилися гори трупів важких бойових коней і їхніх закутих у сталь вершників, сплутані гриви одних і парадні плюмажі1 інших однаково мережили багряні плями. Поряд із ними і навколо скрізь валялися порубані й знівечені тіла в сталевих шоломах і шкіряних куртках - останки лучників і пікінерів2.\nПереможне ревище фанфар звучало над долиною, підкови коней кришили, на криваву кашу ломили трупи, коли загони лицарів стікалися з усіх боків туди, де останній з аквилонців усе ще вів нерівний і безнадійний бій.\nЩойно на очах Конана, короля Аквилонії, розбили вщент, розтерзали й нещадно вирубали кращу, добірну частину його армії, цвіт аквилонського лицарства. З п’ятьма тисячами вершників перетнув він кордон Аквилонії і на трав’янистих рівнинах Офіру потрапив у засідку - підступний його союзник, король Офіру Амальрус, об’єднав свої сили із силами одвічного ворога Конана, короля Котху Страбонуса.\nКонан надто пізно відчув небезпеку, але зробив усе, що тільки зміг зробити тямущий воєначальник, маючи у своєму розпорядженні п’ять тисяч вершників проти трьох десятків тисяч лицарів, лучників і пікінерів. Не маючи ні лучників, ні піхоти, він кинув усю свою важку кінноту на ворога, проломив його бойові порядки в центрі й обернув до панічної втечі хвалених лицарів Амальруса, та фланги величезної об’єднаної армії супротивника з’єдналися, взявши аквилонців у кільце. Шемітські лучники Страбонуса сіяли смерть серед лицарів Конана, всаджуючи стрілу за стрілою в найдрібніші щілини їхніх обладунків, або валили додолу коней, і тоді вже котхійські пікінери довершували почате, пронизуючи списами безпорадні тіла збитих вершників. Розбите вщент офірське лицарство, що встигло оправитися від переляку, перешикувалося, укріпило з флангів свої лави легкою кіннотою і перейшло в контратаку, підминаючи супротивника вже самою своєю масою. Аквилонці трималися стійко, та їхні сили швидко танули, і незабаром з тих п’яти тисяч воїнів, що вирушили з Конаном на південь, не залишилося вживих жодного. І лише король стояв ще серед порубаних на шматки тіл котхійців і офірців, спираючись спиною об купу кінських і людських трупів. Офірські лицарі в позолочених латах намагалися дістати його на скаку списами, кремезні чорнобороді шеміти й смагляві котхійці напирали з усіх боків, від брязкоту сталі закладало вуха. Тіло Конана захищала чорна кольчуга, він блискавкою кидався серед ворогів, працюючи своїм величезним дворучним мечем, немов м’ясар сокирою, і .біля його поблискуючих сталлю ніг усе вище й вище нагромаджувалася стіна порубаних тіл. Зрештою нападники, злякані відчайдушною рішучістю гіганта, відступили, клянучи його завзятість.\nРозштовхуючи натовп, до останнього редуту аквилонського короля під’їхали вожді переможної коаліції: Страбонус - непоказний чоловічок з бігаючими очицями на смаглявому широкому обличчі, стрункий випещений чепурун Амальрус - віроломний і небезпечний, немов кобра, і, нарешті, одягнений лише в легку шовкову туніку, схожий на орла-стерв’ятника, жрець Тзота-ланті. Безліч легенд блукало в народі про цього котхійського чорнокнижника, у західних і північних селищах жінки лякали дітей його ім’ям, а норовистих рабів швидше, ніж батогом, примушували до слухняності погрозою продати цьому таємничому магу. Розповідали, що у нього складена ціла бібліотека з томів із чаклунських трактатів, оправлених у шкіру, зідрану з живих людей. Говорили також, що він у величезних підвалах свого палацу веде торг із силами пітьми, обмінюючи юних вродливих рабинь на сатанинські таємниці й магічні заклинання, які дарують йому владу над світом демонів. Саме Тзота-ланті був справжнім повелителем королівства Котх.\nМаг презирливо посміхнувся, коли побачив, що королі зупинили своїх коней на безпечній відстані, не наважуючись наблизитися до грізного велетня в чорній кольчузі. Навіть найвідчайдушніші сміливці бліднули й щулилися, коли на них падав убивчий погляд блакитних очей Конана, що обпікали гарячковим вогнем з-під пом’ятого забрала на шоломі. Засмагле пошрамоване обличчя Аквилонського короля ще більше потемніло від люті, чорні обладунки були погнуті й залиті кров’ю, кров тонкою цівкою стікала і з його величезного меча.\nЗ Конана безслідно злетів увесь наліт цивілізованості, набутий ним за довгі роки поневірянь, він знову був диким несамовитим варваром, нещадним до ворогів, ким би вони там не були.\nСтрабонуса мало не побив грець, коли він побачив кращих своїх воїнів під ногами в кімерійця. Задихаючись від злості, він наказав шемітським лучникам напнути луки.\nАле Тзота-ланті похитав головою.\n- Нам він потрібен живим.\n- Легко сказати! - здибився Страбонус, потай побоюючись, що гігант у чорній кольчузі зараз прорубається до нього крізь натовп солдат. - Спробуй, злови-но тигра-людожера живцем! Присягаюся Іштар, він перебив кращих моїх воїнів! Сім років і гори золота вклав я в навчання кожного з них, і ось тепер вони валяються у нього під ногами розібрані, немов свинячі туші. Стріляти, говорю я тобі, тільки стріляти!\n- А я ще раз кажу: ні! - відрізав Тзота-ланті й зіскочив з коня, холодно посміхаючись. - Хіба ти не знаєш, що мій мозок сильніший, аніж будь-який меч?\nВін зробив крок у натовп, і велетні в сталевих шоломах і кольчугах полохливо розступилися, боячись торкнутися навіть краєчка його туніки. Маг переступив через бруствер із мертвих тіл і опинився віч-на-віч із грізним варваром. Воїни стежили за ними, затамувавши подих, запанувала справді могильна тиша. Гігант у чорній броні нависнув над слабкою фігуркою в шовковому вбранні, тримаючи напоготові вищербленого меча.\n- Я дарую тобі життя, Конане! - сказав Тзота-ланті, і в голосі його прозвучала нотка жорстокої радості.\n- А я обдарую тебе смертю, чаклуне! - прохрипів король, і меч, посланий сталевими м’язами і киплячою ненавистю, просвистів у повітрі.\nВоїни скрикнули, але Тзота-ланті кинувся вперед і ткнув голою рукою в ліве плече короля, оголене після одного з жорстоких ударів. Лезо меча, що розтинало повітря, відхилилося вбік, гігант у чорному звалився на землю й залишився нерухомим.\nТзота беззвучно розсміявся.\n- Зв’яжіть його й не бійтеся: лев позбувся своїх іклів!\nКоролі зрушили коней і під’їхали ближче, здивовано роздивляючись повергнутого гіганта. Конан лежав, як мертвий, але його широко розкриті очі з безсилою люттю дивилися на схилених над ним людей.\n- Що ти з ним ізробив? - запитав зі страхом Амальрус.\nТзота підняв руку й показав широкий перстень дивної форми, коли він стиснув пальці, з персня вискочив, подібно до зміїного жала, маленький сталевий шип.\n- Його вістря змазане соком пурпурного лотоса, що росте в степах південної Стигії, - сказав маг. - Укол викликає тимчасовий параліч. Закуйте його в ланцюги й покладіть на воза. Сонце вже сідає, нам пора повертатися в Хоршеміш.\nСтрабонус обернувся до Арбануса, свого воєначальника.\n- Ми поїдемо з пораненими в Хоршеміш. Дай нам три десятки лицарів для супроводу. Відпочиньте тут до ранку, а вдосвіта перейдіть аквилонський кордон і обложіть Шамар. Офірці доставлять вам фураж і провіант. Ми повернемося з підкріпленням так швидко, як тільки зможемо.\nПідкоряючись наказу, лицарі, лучники й пікінери розбили табір недалеко від поля бою, а Страбонус і Амальрус, супроводжувані чаклуном, більш могутнім, ніж вони обидва разом узяті, попрямували під охороною загону лицарів до столиці Котху. За ними тягнувся довгий караван возів із пораненими, на одному з них, із важкими ланцюгами на тілі й гіркотою поразки в серці, їхав Конан, король Аквилонії.\nОтрута, що паралізувала його м’язи, жодним чином не позначилася на роботі мозку. Віз котився, підстрибуючи на вибоїнах, а Конан думав, згадував, аналізував те, що з ним сталося. Кілька днів тому Амальрус прислав до нього гінця, благаючи допомогти у війні із Страбонусом, який, за його словами, розорив уже всі східні провінції Офіру, що лежали біля кордонів Аквилонії. Лише тисячу вершників просив Амальрус, але наполягав також, аби їх очолив неодмінно сам Конан, - тільки це, вважав король Офіру, здатне підтримати занепалий бойовий дух його воїнів.\nКонан подумки проклинав себе: він великодушно захопив із собою разів у п’ять більше воїнів, аніж просив віроломний сусіда. Ні про що не здогадуючись, він перетнув кордон Офіру і віч-на-віч зіткнувся з несподіваним супротивником - королі, що об’єдналися, цінували його мужність і талант воєначальника настільки високо, що виставили проти його жменьки воїнів дві величезні армії.\nОчі Конана заволокло багряним туманом, вени набубнявіли так, що були готові лопнути, в скронях гупали молоти. Ніколи в житті він ще не зазнавав такого нападу гніву й безсилля. У його запаленому мозку вихором проносилися картини колишнього життя. Ось він - одягнений у шкури варвар, ось - найманий солдат у рогатому шоломі й панцирі, потім - корсар на борту галери з драконовим носом, що залишає за собою кривавий слід уздовж усього південного узбережжя, капітан гвардії в блискучих латах на могутньому чорному жеребці, нарешті - король на золотому троні під прапорами із зображенням лева, а біля підніжжя трону - натовп придворних і благородних дам у яскравому вбранні.\nВіз трясло немилосердно, і це постійно повертало його до дійсності, до зради Амальруса і згубної магії Тзота-ланті. Жили на його скронях набухали й тверднули, коли він згадував про це, і тоді лише стогони поранених на сусідніх возах приносили йому хоч мале, але все ж таки задоволення. Незадовго до півночі вони перетнули кордон Офіру і на світанку побачили на обрії стрункі вежі Хоршеміша, що виблискували в промінні висхідного сонця. Над ними зловісно нависала похмура яскраво-червона фортеця, що здалеку здавалася кривавою плямою на тлі блакитного вранішнього неба. Це був замок Тзота-ланті. На вершину гори вела єдина вузька дорога, вимощена мармуровими плитами й перегороджена в декількох місцях могутніми сталевими воротами. Схили гори були надто круті, аби по них хто-небудь ризикнув піднятися, обминувши дорогу. Зі стін фортеці добре були видні широкі білі вулиці міста, його храми й святилища, багаті помешкання вельмож і хатини бідняків, крамниці й базари. Погляд мимоволі притягав королівський палац - дорогоцінна перлина в оправі з прекрасних садів, де поміж струнких фруктових алей заклично дзюркотіли штучні струмки й шуміли фонтани, розсипаючи в повітрі сріблястий серпанок вологи.\nІ над усім цим похмуро висіла Ясно-червона Цитадель, неначе кондор1, що вистежує здобич.\nМогутні ґрати між величезними сторожовими вежами поповзли вгору, і король в’їхав до своєї столиці під вітальний гук п’яти десятків сурм. Проте на цей раз люди не поспішали бігти на білокам’яний майдан, аби кидати оберемки квітів під копита коней переможців. Страбонус прибув у Хоршеміш раніше, ніж до столиці долетіла звістка про виграну битву, і жителі міста, що саме приступали до своїх буденних занять, із нерозумінням дивилися на мізерний почт короля, не знаючи - чи святкувати їм перемогу, чи оплакувати поразку.\nЖиття поступово поверталося в тіло Конана, він витягнув шию й підвівся на возі, щоб подивитися на чудеса міста, званого повсюдно Принцесою Півдня. Зовсім недавно він збирався в’їхати в місто, в цю позолочену браму, на чолі своїх залізних лицарів, під маючим прапором із зображенням лева. І ось так він в’їжджав насправді: позбавлений обладунків, скутий по руках і ногах, немов збіглий раб, на возі переможця.\nУбивча іронія ситуації знайшла відгук у серці Конана, притупивши його лють, і солдати, що сиділи й лежали на сусідніх возах, перелякано здригнулися, почувши його схожий на ричання сміх.\nУ глибині Цитаделі, в залі з високими стелями з різьбленого граніту й ажурними порталами, інкрустованими коштовними каменями, відбулася незвичайна зустріч.\nКонан Аквилонський, весь покритий кров’ю, що сочилася з його неперев’язаних ран, стояв перед тими, хто узяв його в полон. З усіх боків навкруги нього підносилися ебеновими статуями темношкірі гіганти, що тримали руки на держаках важких сокир.\nПеред Конаном, лицем до нього, стояв Тзота, а за ним лежали на покритих оксамитом ложах Страбонус і Амальрус, у розшитому золотом і всипаному коштовностями шовковому вбранні. Біля кожного з них стояли молоді невільники, що підливали вино в їхні широкі чаші, вирізані з гігантських сапфірів.\nПохмурий, скривавлений, закутий у ланцюги Конан здавався серед цієї вишуканої розкоші прибульцем з іншого світу. Його блакитні очі люто виблискували під скуйовдженою гривою чорного волосся, що спадало на його низький широкий лоб. Тіло варвара буквально випромінювало життєву силу, що перетворювала всю оточуючу його пишність на порожню мішуру. Обидва королі в глибині душі усвідомлювали, що не можуть змагатися з кімерійцем у силі духу, і побоювалися дикої моці, що дрімала в його могутніх м’язах. Лише Тзоту, здавалося, не мучили подібні сумніви.\n- Хай здійсняться наші бажання! - весело вимовив він. - І що швидше, то краще. А бажаємо ми дещо розширити межі королівства Котх.\n- За рахунок мого королівства, чи не так, свиня? - зло кинув Конан.\n- Та хто ти такий? - парирував Амальрус. - Розбійник із великої дороги, що заволодів короною, на яку маєш права не більше, ніж будь-який інший волоцюга. Ми готові викупити її в тебе.\n- Викупити? - Конан голосно розсміявся. - Хоча... Що там розбійнику продати королівство. Ціна як-не-як пристойна: життя, та й смердюче золото на додачу! Ха! А як вам, тобі й тому кабанові, що валяється поряд із тобою, дісталися ваші корони? Батьки ваші билися за них, переносячи злигодні, вам же подали їх на золотих блюдцях. Ви ж пальцем не поворушили в боротьбі за корони, хіба що кілька пар братів відправили на той світ. Я ж добув собі корону своїми власними руками! Ви вилежуєтеся на м’яких подушках, хлебчете вино й просторікуєте про права на престол. Якщо хто-небудь узагалі має право на трон, то це я, я - присягаюся Кромом! Мені дісталася Аквилонія, знемагаюча в лапах такої ж, як ви, тварюки. Той теж усе вихвалявся, що роду його тисяча років. Країну роздирали розбрати баронів, народ до землі гнувся під гнітом податей і податків, свавіллю вельмож не було меж. А тепер? Хай спробує хто-небудь сьогодні пальцем зачепити без мого відома найнікчемнішого з моїх підданих. Податків же нижчих, аніж в Аквилонії, у всьому світі не знайдеш. А що ви можете сказати на це? Твій брат, Амальрусе, відтяв собі шмат королівства на півдні й плює на всі твої потуги відвоювати його назад. І чи не твої солдати, Страбонусе, облягають зараз, щонайменше, дюжину замків бунтівних баронів? Народ у ваших королівствах роздавлений тягарем непосильних поборів, а тепер ви й моїх підданих хочете пограбувати? Якщо б у мене були вільними руки, я розмазав би по підлозі ваші мізки!\nТзота холодно усміхався, спостерігаючи, як наливаються злістю обличчя його компаньйонів.\n- Чи правда те, чи ні - про що ти говориш, тепер це не має жодного значення. Наші справи тебе не стосуються. Від тебе потрібна лише дрібниця: підпиши ось цей пергамент зі зреченням від трону на користь принца Арпелло Пеллійського. Навзамін одержиш п’ять тисяч лунів золотом, тобі повернуть коня й зброю, ну і, зрозуміло, проведуть до східного кордону.\n- Тобто ви відішлете мене туди, звідки я колись прийшов до Аквилонії, - розпочинай, мовляв, усе спочатку, тільки тепер із тавром зрадника на чолі, - хрипко розсміявся Конан. - Арпелло, говориш? Я підозрював, що з цим пеллійським різником діло не просте. Він базікає, що має в жилах пару краплин королівської крові, цього вам цілком достатньо, щоб посадити його на трон і правити королівством від його імені. Ви навіть красти й грабувати не наважуєтеся відкрито, вам необхідний привід. Я ще не з’їхав із глузду, аби погоджуватися на це!\n- Бовдур! - схопився з ложа Амальрус. - Не забувай, що ми можемо позбавити тебе не тільки корони, а й голови!\nВідповідь Конана була не зовсім королівською, але точно відповідала його варварській натурі, так і не витравленій протягом років життя в цивілізованому світі: він просто плюнув Амальрусу в обличчя. Король Офіру злобно вискнув, схопився за меча й кинувся на кімерійця. Тзота перегородив йому шлях.\n- Заспокойтеся, Ваша Величносте, ця людина - мій полонений.\n- З дороги, чаклуне! - прохрипів Амальрус, доведений до шалу глузливим блиском блакитних очей Конана.\n- Назад, я сказав! - гаркнув Тзота.\nЙого худа рука вилетіла з рукава, і лице Амальруса заволокла хмара пилу. Той скрикнув, похитнувся, випустивши меча, відступив на кілька кроків назад і безсило звалився на ложе. Жоден м’яз не затремтів на байдужих лицях стражників-кушитів. Страбонус ухопив тремтячою рукою чашу з вином і поспішно перекинув її в рот. Амальруса проймала дрож, він устав, опустив руки й потрусив головою. Його погляд почав набувати осмисленого виразу.\n- Я мало не засліп, - прошепотів він. - Що ти зробив зі мною, чаклуне?\n- Це нагадає тобі, хто тут хазяїн, - сухо відповів Тзота, повністю скидаючи маску чемного придворного. - Страбонус отримав свого часу урок, тепер і ти засвоїш. Я кинув тобі в очі трішки пилу, зібраного в стигійських гробницях. Якщо я зроблю це ще раз, ти блукатимеш у пітьмі до кінця днів своїх.\nАмальрус здригнувся, невпевнено посміхнувся й потягнувся за чашею, щоб приховати замішання і гнів. Досвідчений дипломат, він швидко повернув собі упевненість, принаймні, зовні.\nТзота обернувся до Конана, який так само байдуже, як і стражники, спостерігав за розіграною перед ними сценою. За знаком жерця темношкірі воїни схопили полоненого і потягнули слідом за Тзотою довгим коридором, вимощеним мозаїкою з мармурових плит, його стіни були задраповані золотими й срібними тканинами, зі стелі звисали золоті кадила, що наповнювали повітря пряними ароматами.\nПотім вони звернули у вузький коридор, облицьований нефритом і чорним мармуром. Темний і страшний, він закінчувався бронзовими дверима, на яких вишкіряв зуби в страшній посмішці людський череп.\nПеред дверима стояв, тримаючи напоготові зв’язку ключів, невисокий товстун. Це був Шукелі, головний євнух Тзоти, про якого ходило, безліч чуток, говорили, що в нього пристрасть до чужих страждань заміняла всі нормальні людські відчуття.\nБронзові двері приховували вузькі сходи, що йшли, здавалося, в самісіньке черево гори, на якій стояла цитадель. Тзота і його супутники спустилися сходами і зупинилися перед залізними дверима, яким, судячи з конструкції, не були б страшні навіть удари облогових таранів.\nШукелі повернув ключа, штовхнув із силою важку стулку дверей і відступив убік. Конан зауважив, що стражники-кушити чимось явно стурбовані. Сам Шукелі теж якось невпевнено поглядав у темряву, що починалася за відчиненими дверима - вхід перегороджували ґрати атовстих сталевих стержнів. Ці ґрати закривалися на якийсь хитромудрий засув, що не мав ні замка, ні клямки і відмикався лише зовні. Шукелі натиснув на важіль, і ґрати плавно всунулися в стіну. Конан і стражники переступили поріг і опинилися в широкому коридорі, вирубаному в суцільній масі граніту, - кімерієць зрозумів, що вони знаходяться вже всередині скельної основи цитаделі. Морок відступив від хитливого полум’я смолоскипа, палаючого в руках євнуха. Кушити прикували Конана до сталевого кільця, що стирчало зі стіни. В ніші над його головою вони поставили смолоскип так, що король опинився в півколі розсіяного світла. Стражники поспішали, вони, поза сумнівом, чогось боялися. Тзота-ланті жестом відпустив їх. Вони, обганяючи один одного, кинулися до виходу.\nТзота обернувся до Конана, і той побачив, що очі мага світяться в напівтемряві, а зуби поблискують, немов вовчі ікла.\n- Щасливо залишатися, варваре! - глумливо посміхаючись, сказав маг. - Я мушу їхати в Шамар, маю простежити за тим, як іде облога. Днів через десять я буду вже в. твоєму палаці в Тарантії. Що передати від тебе твоїм жінкам, перш ніж із них почнуть здирати шкіру? Я оправлю в ті шкіри хроніки перемог Тзота-ланті.\nКонан відповів грубою кімерійською лайкою, а його гарчання сколихнуло повітря з силою, достатньою, щоб порвати барабанні перетинки звичайної людини. Проте Тзота-ланті лише криво посміхнувся і попрямував до виходу.\nҐрати засунулися, з гуркотом зачинилися двері, і запанувала абсолютна тиша.\nКонан посмикав ланцюг, пробуючи його на міцність, потім обмацав кільце в стіні. Руки його були вільними, але він розумів, що навіть його сталевим м’язам розірвати ланцюг не під силу. Його ланки, товщиною в палець, були виготовлені зі сталі, а кінець прикутий до товстого широкого обруча, що оперізував талію кімерійця.\nЧоловіка, менш міцного, ніж Конан, убила б, мабуть, сама вага цих кайданів. З’єднання ланцюга з обручем було настільки добротним, що навіть ковальському молоту випала б неабияка робота. Що ж до кільця, до якого кріпився ланцюг, воно, швидше за все, було частиною величезного сталевого стержня, простромленого крізь стіну й намертво заклепаного з другого її боку.\nКонан вилаявся. Удивляючись у густіючий за півколом розсіяного світла морок, він відчув, що в серці його народжується неясна тривога. В душі варвара одвічно дрімав марновірний страх дикуна, його примітивна уява населяла підземелля страхітливими примарами, та й розум підказував, що його кинули в цей кам’яний мішок зовсім не для того, щоб він відпочив тут і набрався сил, - у Тзоти не було причини дарувати йому життя.\nКонан кляв себе за те, що відмовився від пропозиції королів, хоча його аж струшувало від однієї думки про таку ганебну угоду, і він знав, що коли б повторилося все спочатку, його відповідь була б такою ж. Він не міг зрадити своїх підданих, своїми руками кинути їх на розтерзання кривавому недолюдку. Адже він, завойовуючи трон, не думав ні про що, окрім власної вигоди. Трапляється, проте, що й душа розбійника і злодія проникається почуттям відповідальності перед своїм народом і своєю державою.\nКонан пригадав про мерзенну погрозу Тзота-ланті і застогнав від безсилої люті, бо знав, що чув зовсім не пусті слова. Жорстокий маг дивився на людей приблизно так само, як на черв’яків чи комах, не знаходячи між ними особливих відмінностей.\nМ’які білі долоні, що пестили його, пунцові губи, що зливалися з його в пристрасних поцілунках... Його жінки позбудуться шкіри - ніжної, білої, як слонова кістка, рожевої, немов пелюстки троянд... З вуст Конана знову вирвалося страшне ричання.\nГучна луна примусила його схопитися на ноги й нагадала про його власне становище. Він боязко вдивлявся в повзучі по стінах тіні й, окрім волі, почав пригадувати всі ті жахливі історії, що розказували про витончену жорстокість Тзота-ланті. Його тіло охопила крижана дрож, коли він усвідомив, що перебуває в тих самих легендарних катакомбах, в яких жрець проводив свої страшні експерименти над людьми, тваринами і, як говорили, навіть над демонами. Ходили чутки, що Рінальдо, безумний поет, відвідував ці кам’яні мішки на запрошення мага, так що ті жахи, які він описав пізніше в своїй “Поемі склепу”, зовсім не були вигадкою хворого мозку. Мозок цей, до речі, розмазався по лезу сокири Конана тієї ночі, коли королю довелося захищатися від підступних убивць, що обманом проникли в його палац, та слова похмурої поеми досі звучали в його вухах.\nЗненацька кімерієць насторожився, до болю напружуючи слух. Помилитися було неможливо - він знав цей шелестячий звук, його видавали гнучкі луски, ковзаючи по каменю. Краплі холодного поту виступили на лобі Конана, коли за півколом блідого світла з’явився раптом якийсь силует, ледве помітний у мороці, але від цього ще жахливіший. Силует зростав, погойдуючись З боку в бік, і кімерієць зіщулився, коли відчув на собі гнітючий погляд сяючих у пітьмі жовтих очей. Поступово перед ним вимальовувалася з мороку потворна трикутна голова, а за нею, ліниво звиваючись, виповзло лускате тіло рептилії небачених розмірів. Такої змії Конан не тільки ніколи не бачив, а навіть не міг уявити, що існують на Землі подібні чудовиська. Не менше вісімдесяти футів завдовжки, з трикутною, розміром з кінську, головою і загостреним гнучким хвостом, вона видалася кімерійцю породженням пекла. В слабкому смолоскиповому світлі холодно біліла, немов покрита інеєм, луска. Ця змія, поза сумнівом, народилася і провела все своє життя в темряві, але її жовті очі палали живим, злісним вогнем. Вона звила своє гігантське тіло величезними кільцями поряд із прикутим до стіни в’язнем, і її огидна голова погойдувалася тепер на довгій шиї за кілька дюймів від його обличчя. Роздвоєний язик чудовиська, що висовувався й одразу ж ховався в пащі, ледве не торкався губ короля, сморід вивертав йому нутрощі, погляд величезних жовтих очей кликав і зачаровував. Конан дивився в них, не мигаючи. Варвар боровся з інстинктивним бажанням схопити чудовисько за шию і здавити її щосили своїми могутніми руками. Набагато сильніший, ніж будь-хто з так званих цивілізованих людей, Конан колись, ще плаваючи на корсарському кораблі, зітнувся з гігантським пітоном і переміг його, роздавивши череп сталевими пальцями. Але ця змія, до всього іншого, була отруйною: він бачив, як стікає з білих, футової довжини, вигнутих, немов шаблі, іклів безбарвна рідина, і інстинктивно відчував смерть, що таїлася в ній. Певне, йому вдалося б розтрощити цей трикутний череп ударом кулака, але він знав, що при щонайменшому його русі чудовисько ударить, ніби блискавка. Розум підказував Конану, що він лише віддаляє неминучу смерть і що ліпше б йому покінчити зі всім цим одразу. Проте сліпий інстинкт самозбереження виявився сильнішим за розум, він так скував м’язи кімерійця, що той застиг, мов статуя.\nЖахлива голова на товстій шиї піднялася ще вище й зависла над в’язнем - змія оглядала смолоскип, палаючий у ніші. Крапля отрути впала на голе стегно варвара, перед його очима поплили багрові плями, йому здавалося, що в його ногу поволі проникає розжарене вістря стилета, але він навіть не ворухнувся. Змія плавно розгойдувалася над ним, немов намагалася остаточно переконатися, що в цій застиглій фігурі не залишилося навіть іскорки життя.\nІ несподівано з того боку, де ховалися невидимі в мороці двері, донісся глухий брязкіт. Змія, обережна, як і всі плазуни, з неймовірною швидкістю зникла в пітьмі.\nВеличезні двері відчинилися навстіж, ґрати відсунулися в стіну. На порозі, в ореолі світла палаючих у коридорі смолоскипів, з’явився силует людини. Прибулець ковзнув до камери й обережно причинив за собою ґрати, стежачи за тим, аби вони не зачинилися остаточно. Коли незнайомець опинився в півколі світла від смолоскипа над головою Конана, кімерієць побачив, що перед ним стоїть високий негр із довгим мечем в одній руці і зв’язкою ключів у другій.\nНегр вимовив кілька слів, і кімерієць розпізнав напівзабуту ним мову одного з невеликих племен, що населяли морське узбережжя Куша. Піратському кораблю Конана траплялося колись плавати в тих водах.\n- Я довго чекав зустрічі з тобою, Амро! - сказав негр, називаючи Конана ім’ям, даним йому колись кушитами, їхньою мовою воно означало “лев”. На губах раба з’явилася крива посмішка, очі злісно блиснули. - Я багато чим ризикував, коли йшов до тебе. Ось поглянь - це ключі від твоїх кайданів, я викрав їх у євнуха. Що ти даси мені за них?\n- Десять тисяч лунів золотом! - випалив король, відчуваючи, як зароджується в серці надія.\n- Мало! - вигукнув весело негр. - Занадто мало за такий ризик! Так і дивись, що тварюки Тзота-ланті вискочать із мороку і зжеруть із тельбухами. А Шукелі? Він же мене за ноги повісить, якщо дізнається про ключі. То що ти даси мені за них?\n- П’ятнадцять тисяч і палац у Пойнтайні, - сказав король. Негр заричав і затупотів ногами в пароксизмі дикої люті.\n- Більше! - закричав він захоплено. - Хочу більше! Що ти мені даси?\n- Ах ти, собако! - Очі Конана заволокло багряним туманом. - Це Шукелі послав тебе знущатися наді мною?\n- Шукелі навіть уявлення не має про те, що я тут, біла людино, - відповів негр, витягаючи шию, аби заглянути королю в очі. - Я тебе знаю ще відтоді, як став вождем вільного племені. Ми зустрілися з тобою ще до того, як стигійці схопили мене і продали в рабство на північ. Ти пам’ятаєш Абомбі? Пам’ятаєш, як твої морські вовки грабували і палили місто? Ти тоді перед палацом короля Аджагі убив одного з вождів, а другий ледве поніс ноги. Убитий був моїм братом.\n- Звільни мене, і я дам тобі стільки золота, скільки ти важиш сам! - гаркнув Конан.\nОчі негра, що налилися кров’ю, хижо зблиснули, а зуби оголилися, як вовчі ікла.\n- Ти такий самий, як і всі білі, смердючий псяго! Готовий золотом заплатити за пролиту кров? Ні, проклятий собако, ти заплатиш мені за неї головою!\nОстаннє слово, вигукнуте в шаленому захопленні, гучною луною понеслося нескінченними коридорами. Конан напружився, машинально натягуючи ланцюг, його розлючувала сама думка про те, що його збираються зарізати, як безпорадне ягня. І раптом він остовпів від жаху - над плечем чорного велетня з’явився неясний силует гнучкого тіла, яке ритмічно розгойдувалося..\n- Тзота ніколи ні про що не дізнається! - реготав негр, упиваючись своїм тріумфом і не помічаючи того, що відбувалося за його спиною. - Поки він збереться спуститися в підземелля, демони зжеруть твоє м’ясо й розтягнуть кістки. Твоя голова - моя здобич, Амро!\nРаб широко розставив свої масивні, немов колони, ноги й обома руками підняв над головою меча. Міцні м’язи перекотилися під чорною шкірою, що тьмяно блищала в світлі смолоскипів...\nТієї ж миті гігантська тінь за його плечима кинулася вперед і вниз, а клиноподібна голова вдарила з такою силою, що луна громом понеслася тунелями й коридорами, видовбаними в суцільній скелі. Синяво-чорні товсті губи кушита спотворилися гримасою нестерпного болю, але не зронили жодного звуку. Конан, не відриваючись, дивився у величезні очі негра й бачив, як швидко залишало їх життя, - так швидко, немовби гасне задуте полум’я свічки. Наступний удар відкинув тіло нещасного в інший кінець коридору, його огорнули жахливі кільця, що зблискували мертвотно-білою лускою, і Конан почув страшний хрускіт кісток. Несподівано його серце забилося сильніше - зі млявих рук раба випали меч і ключі.\nВідскочивши від кам’яної підлоги, зв’язка ключів ковзнула підлогою у бік Конана. Кімерієць нахилився, намагаючись її дістати, проте ланцюг виявився надто коротким. Задихаючись від шалених ударів серця, він скинув сандалю і намацав ключі пальцями голої ноги. Ще мить - і він, ледве утримавшись від переможного вигуку, схопив зв’язку рукою. Хвилина метушні із замком - і ось вона, свобода! Підхопивши меча, що валявся неподалік, Конан озирнувся на всі боки. Його оточував морок, в якому тільки-но зникло чудовисько, поволікши з собою щось безформне, що нічим уже не нагадувало людське тіло. Кімерієць обернувся до відчинених дверей, стрибок - і він на порозі. Йому назустріч із темряви вирвався злорадний регіт, фати з брязкотом защипнулися перед самим його носом, і він побачив за ними спотворене гримасою знущального сміху потворне обличчя - євнух Шукелі кинувся-таки своїх ключів. Захоплений своїм торжеством, він не помітив, що полонений озброєний мечем, Кімерієць злісно вилаявся, довге лезо ковзнуло по ґратах, і сміх кастрата змінився передсмертним хрипом. Шукелі зігнувся навпіл, немов уклонився вбивці, і впав уперед, марно намагаючись утримати пухкими руками свої нутрощі, що вивалилися. Губи Конана скривилися в усмішці мстивого задоволення. Проте, хоча негідник одержав те, на що давно заслуговував, Конану це ніяк не могло допомогти - ключі були у нього, але ґрати відкривалися лише зовні. Обмацавши металеві стержні, він переконався в тому, що розрубати мечем їх не зможе. Його пройняло потом, коли він відшукав пальцями заглибини, схожі на сліди, залишені величезними іклами, і уявив собі розміри невідомих чудовиськ, що гризли ґрати. Залишалося одне - шукати вихід десь в іншому місці. Він вийняв смолоскип із ніші й попрямував униз коридором, тримаючи меча перед собою. Зробивши кілька кроків, він ступив у калюжу крові - це був єдиний слід, що залишився від змії та її жертви. Полум’я смолоскипа, коливаючись, ледве розсіювало морок. З обох боків коридору зяяли чорні отвори, але Конан ішов строго по центру, уважно дивлячись під ноги, - боявся потрапити в пастку. Раптом до його вух долетіли звуки, яких він ніяк не чекав тут почути, - десь за стіною гірко плакала жінка. “Ще одна жертва Тзота-ланті”, - подумав він і, проклинаючи мага, звернув у бічний тунель із низькою стелею й вологими стінами. У міру того, як він віддалявся від головного коридору, плач ставав голоснішим. Піднявши смолоскип вище, він побачив перед собою якийсь безформний силует, зробив крок уперед і позадкував, жахаючись. Біля його ніг лежала істота, схожа на восьминога з короткими щупальцями. Його величезне розпливчасте тіло тремтіло, немов холодець, викликаючи нудоту вже самим своїм виглядом. З огидної желеподібної маси стирчала голова, схожа на жаб’ячу, і кімерієць із здивуванням зрозумій, шр ридання виходили з її багрово-чорних губ. Погляд витріщених очей тварюки зупинився на Конані, ридання змінилися гучним мерзотним реготом, і тремтяче тіло поповзло до короля. Конан відступив назад, обернувся й кинувся бігти. На меч надії було мало - варвар сумнівався в тому, що подібну тварюку можна було б зупинити звичайною зброєю. Ще якийсь час він чув за спиною глухі шльопання й знущальний регіт. У звуках останнього гострий слух кімерійця вловив знайомі нотки, і це зводило його з розуму - так сміялися колись хтиві шадизарські жінки, коли на їхніх очах зривали одяг з юних рабинь, виставлених на продаж. Кімерієць біг до головного коридору, та по дорозі наткнувся на невелику квадратну залу, де перехрещувалися два тунелі. Біля входу до зали лежало щось плоске. Конан помітив перешкоду, але не встиг пригальмувати, посковзнувся на чомусь м’якому, що голосно пискнуло під ногами, і простягся на весь зріст. Смолоскип, що вилетів з його руки, відкотився вбік і згас. Приголомшений падінням, Конан насилу підвівся на ноги й обмацав витягнутими руками простір коло себе. Падаючи, він утратив орієнтацію й тепер не мав уявлення, в який бік треба рухатися, щоб потрапити до головного коридору. Він не став гаяти час на те, аби розшукати смолоскип, - все одно запалити його було нічим. Намацавши стіну, він пішов уздовж неї до перехрестя, там навмання вибрав один з тунелів і заглибився в нього. Невідомо, як довго він ішов так в абсолютній темряві, та зненацька інстинкт застеріг його - попереду чекала небезпека.\nКонан зупинився. Одного разу він уже пережив подібне відчуття, стоячи на краю бездонної прірви. Король опустився на коліна й обмацав підлогу руками. Справді, за два кроки далі підлога різко обривалася, переходячи в слизьку й вологу стінку величезного колодязя. Він простягнув над колодязем руку і лише насилу дотягся до протилежного його краю кінчиком меча. Звичайно, перестрибнути через колодязь Конану було нескладно, але сенсу в цьому не було - тепер він точно знав, що помилився у виборі тунелю й головний коридор залишився десь далеко позаду. Поки він роздумував над цим, його спутане волосся ворушив слабкий вітер. Конан здригнувся - дуло, очевидно, з колодязя. Король розумів, що знаходиться глибоко під землею, десь під містом, то як же міг вітер дути знизу? До його вух долетів віддалений, ледве помітний гуркіт, здавалося, далеко-далеко внизу гуркотять барабани...\nКонан схопився на ноги й почав поволі відступати назад. Саме цієї миті з колодязя щось вилетіло. Король нічого не бачив, та виразно відчував, що над ним підноситься це “щось”, неначе якесь матеріалізоване зло. Кімерієць обернувся й зі всіх ніг помчав у той бік, звідки прийшов.\nДесь далеко попереду зажевріла крихітна червона іскорка. Він кинувся до неї і врізався лобом у кам’яну стіну. І раптом побачив іскру біля самих своїх ніг. Це був його смолоскип - полум’я давно згасло, але обвуглена верхівка все ще слабо тліла: Конан підняв його й обережно роздув вогонь - з його грудей вирвалося гучне полегшене зітхання, коли полум’я поповзло по дереву й розігнало морок. Він знову стояв у квадратній залі. Король без зусиль знайшов потрібний йому тунель і, не роздумуючи більше, попрямував у нього. Раптом смолоскипове полум’я сколихнулося, немов на нього подули невидимі губи, і Конан знову відчув чиюсь недобру присутність. Король підняв смолоскип над головою й оглядівся. Поряд нікого не було, але він відчував, що щось невловиме й невидиме майорить у повітрі, вивергаючи прокляття. Конан не чув слів, але блюзнірське значення злісних проклять доходило до нього якимсь нез’ясовним чином. Він змахнув мечем, і йому здалося, що клинок на секунду зав’язнув у клубку павутини. Тремтячи від жаху, він кинувся втікати, відчуваючи на потилиці чиєсь гаряче смердюче дихання.\nЛише вискочивши до головного коридору, він відчув, що позбувся невидимого супутника, і швидко пішов уперед, боязко роззираючись. Утім, коридор тепер важко було назвати тихим: з бічних тунелів доносилися то вибухи демонічного реготу, то вищання й скрегіт, одного разу він почув навіть, як сміх, схожий на регіт гієни, змінився раптом людським голосом, що викрикував непристойні лайки. Кілька разів Конан чув чиїсь скрадливі кроки й помічав у Тунелях ледве помітні контури страхітливих тіл, дещо темніших, ніж оточуючий їх морок.\nКімерійцю почало здаватися, що він приречений на вічні поневіряння цим пеклом, створеним Тзота-ланті. Правда, бестії чомусь не поспішали покидати свої бічні тунелі, хоча Конан не раз і не два чув жадібні прицмокування ослизлих губ і відчував на собі голодні погляди. Несподівано, він зрозумів причину їхньої нерішучості - почувши шелесткий звук, що долітав до нього звідкись іззаду. Він кинувся в пітьму найближчого тунелю й різко махнув смолоскипом, гасячи полум’я. Коридором повільно повзло гігантське тіло. Обважніла після недавнього бенкету змія не удостоїла увагою нікчемну істоту, що вискочила з-під її пащі й зникла в пітьмі бічного тунелю. Судячи з усього, головний коридор служив гігантському плазунові мисливським угіддям і ніхто з тутешніх мешканців не наважувався сперечатися за його право.\nПроте для Конана змія було меншим зі всіх тутешніх лих. Він навіть відчував до неї деяку симпатію, особливо коли згадував реготливий і плаксивий холодець чи зловісну безтілесну тварюку з колодязя. Змія була повзучою смертю, але вона загрожувала тільки тілу, тоді як всі інші робили замах також на його розум і душу.\nКоли змія величаво віддалилася, Конан роздмухав свій смолоскип і подався за нею, тримаючись на певній відстані. Раптом його увагу привернули страшні стогони, що линули з тунелю, який він саме минав. Обережність радила йому продовжити шлях, але цікавість подолала: він підняв вище догораючий смолоскип і завернув до чорної діри. Конан був готовий до будь-яких несподіванок, але те, що він побачив, його приголомшило.\nВін стояв на порозі величезної кімнати, вхід до якої перегороджували міцні сталеві ґрати, кінці яких були намертво врізані в підлогу й стелю. Усередині цієї клітки покоїлося на подіумі худе тіло людини чи істоти, схожої на людину, щільно обплетене товстими гнучкими гілками подібної до виноградної лози рослини, що проростала, здавалося, просто з кам’яної підлоги. Гілки-щупальця дивного дерева, укриті загостреним листям химерної форми, були всипані величезними бутонами ясно-червоних кольорів. Один з напіврозкритих бутонів нависав над розслабленими губами незнайомця, з яких виривалися гучні болісні стогони. Його голова моталася з боку в бік, немов від нестерпного болю, широко розкриті очі дивилися на Конана пильно, але їхній тьмяний погляд був позбавлений навіть проблиску розуму - вони були порожніми й скляними, немов очі божевільного.\nНесподівано квітка схилилася нижче і припала своїми ясно-червоними пелюстками до розкритих губ жертви. Тіло нещасного здригнулося, гілки затремтіли, неначе в екстазі, по них побігли хвилі відтінків, що швидко змінювали один одного, колір глибшав, ставав дедалі більш отруйним.\nКонан не розумів того, що відбувалося в клітці, але здогадувався, що став свідком якихось жахливих тортур. Проте, ким би там не була жертва - людиною чи демоном, її муки викликали співчуття навіть у звиклого до всякої жорстокості кімерійця. Він пошукав вхід до клітки і знайшов невеликі дверці з міцним засувом, один із ключів у його зв’язці легко відкрив замок. Щойно він опинився всередині клітки, бутони розкрилися, немов каптури кобр, гілки загрозливо випросталися, уся рослина напружилась і хитнулася до нього. Конан не сумнівався в тому, що перед ним істота, наділена розумом, - рослина явно бачила непроханого гостя й буквально випромінювала скажену ненависть: вона накочувалася на нього хвилями настільки сильними, що, здавалося, їх можна було відчути на дотик. Він обережно підійшов ближче й розгледів місце, де з монолітної скелі стирчав стовбур лози - могутнє стебло завтовшки з людське стегно, покрите гладенькою щільною корою. Не звертаючи уваги на гілки, що грізно тяглися до нього, він розмахнувся й одним ударом перерубав стовбур. Тієї ж миті тіло нещасного полоненого полетіло вбік, величезна лоза, звиваючись і тріпочучи листям, скрутилася, немов обезголовлена змія, у величезний клубок, почервонілі бутони на ній у судомі розкривалися і стулялись, немов билися в судомах. Зрештою життя покинуло рослину, вона обм’якла й витягнулася, розкинувши по підлозі гілки, яскраві фарби зблякли, з перерубаного стовбура потекла смердюча рідина.\nКонан дивився на те, що відбувалося, як зачарований, але, почувши за спиною якийсь шерех, миттєво обернувся, здійнявши над головою меч, - і застиг, розкривши від здивування рота.\nНедавній безпорадний полонений рослини підіймався з підлоги, уважно дивлячись на Конана. Його очі, що палали гарячковим вогнем на виснаженому обличчі, вже не були тупими й безтямними, з лиця зникав вираз безумства. Голова цієї людини - а в тому, що це людина, сумнівів більше не залишалося - була вузькою, проте правильної форми, високий лоб свідчив про неабиякий розум, тонкі риси обличчя, струнка постать, маленькі кисті рук і вузькі стопи ніг вказували на його аристократичне походження.\nПерші ж його слова, вимовлені котхійською мовою, невимовно вразили Конана:\n- Який тепер рік?\n- Сьогодні десятий день місяця Юлук, року Газелі, - відповів розгублено кімерієць.\n- О Іштар! - вигукнув незнайомець. - Десять років!\nВін провів рукою по чолу і потрусив головою, немов намагався позбавитися прилиплої до неї павутини.\n- Усе як у тумані... Що ж, після стількох років абсолютної пустки важко чекати, що мозок негайно включиться в роботу. Скажи мені, хто ти?\n- Я Конан, уродженець Кімерії, тепер - король Аквилонії.\nНезнайомець явно здивувався.\n- Он як? А куди подівся Нумедідес?\n- Я задушив його просто на трбні тієї ночі, коли захопив палац.\nНотка наївної гордості в голосі кімерійця викликала усмішку на губах незнайомця.\n- Пробачте мені, Ваша Величносте. Я маю перш за все подякувати вам за послугу, яку ви мені надали. Я відчуваю себе зараз як людина, що зненацька прокинулася від жахливого сну, більш глибокого, ніж сама смерть, але розумію, що зобов’язаний вам свободою. Проте, скажіть мені, чому ви перерубали стовбур лози Ятга замість того, щоб вирвати з корінням?\n- Я давно засвоїв, що не слід чіпати руками те, чого не розумієш, - відповів Конан.\n- Ви маєте рацію, Ваша Величносте. Якщо навіть вам удалося б витягнути коріння, то на них виявилися б такі речі, з якими і ваш меч не впорався б, бо коріння Ятга було занурене в пекло.\n- Але хто ти такий? - запитав нарешті Конан.\n- Мене звуть Пеліас.\n- Як?! - вигукнув король. - Той самий Пеліас-чорнокнижник, суперник Тзота-ланті, що безслідно зник десяток років тому?\n- Як бачите, не зовсім безслідно, - кисло посміхнувшись, відповів Пеліас. - Тзота вважав за краще зберегти мені життя, але закував у кайдани страшніші, ніж іржаве залізо. Він заточив мене тут з цією мерзенною рослиною, насіння якої, занесене на Землю крізь безодню чорного космосу з Ятга Проклятого, лише в пеклі знайшло для себе ґрунт, щоб укорінитися. Коли ця диявольська лоза стиснула мене в своїх огидних обіймах і висмоктала душу, я забув усі закляття. Вдень і вночі вона висушувала мій мозок, поки він не став порожнім, як тріснута чашка. Десять років! О Іштар, допоможи мені!\nКонан стояв, не в силах вимовити жодного слова, стискаючи в одній руці смолоскип, у другій - руків’я меча. Людина, що стояла перед ним, з’їхала з глузду - кімерієць не сумнівався в цьому, хоча безумство ніяк не проявлялося у чорних очах мага, що спокійно спостерігав за ним.\n- Скажіть, Тзота-ланті в Хоршеміші? - запитав раптом чорнокнижник. - Утім, гаразд, не відповідайте. У мені прокидаються знов магічні сили, і я читаю у вашому мозку про велику битву, про короля, що потрапив у віроломно розставлену пастку, бачу Тзота-ланті, який галопа скаче до річки Тібор, бачу поряд із ним Страбонуса й короля Офіру. Тим краще, я ще не ризикнув би зустрітися з Тзота-ланті віч-на-віч. Необхідний якийсь час, аби повністю відновити сили і знову стати могутнім. Ходімо звідси, потішимо душу й тіло келихом благородного вина...\nКонан махнув із досадою зв’язкою ключів.\n- Ґрати зовнішніх дверей замкнуті, а їх можна відкрити тільки з того боку. Чи немає іншого виходу з цього клятого лабіринту?\n- Є один, але я вважав би за краще ним не користуватися, бо він веде вниз, а не вгору, - відповів, сміючись, Пеліас. - Не варто сумувати передчасно. Ходімо подивимося на ці ґрати.\nСказавши це, маг попрямував у тунель. Його ноги, здерев’янілі від довгої бездіяльності, підгиналися на кожному кроці, але мало-помалу хода набувала впевненості. Ідучи за ним, Конан неохоче вимовив:\n- Тут коридором час від часу повзає величезна змія. Чи не запросить вона нас на вечерю?\n- Я знаю про неї, - відповів похмуро Пеліас. - І я свого часу був змушений дивитися, як вона пожирала одного за одним десятьох моїх учнів. Її звуть Сатха, вона улюбленка Тзота-ланті.\n- Скажи, Тзота велів видовбати ці тунелі спеціально для того, щоб було де тримати цих огидних монстрів?\n- Тзота тут ні до чого. Коли три тисячі років тому засновник Хоршеміша, король Коссус П’ятий, наказав звести королівський палац на вершині цієї гори, то будівельники, розчищаючи місце для льохів, наткнулися на замурований коридор. Розламавши стіну, вони знайшли ці катакомби. Проте великого візиря, що насмілився спуститись у підземелля, спіткала така страшна доля, що король наказав знову замурувати вхід до нього. Усім було оголошено, що візир випадково впав у колодязь, - але підвали й льохи засипали, а через деякий час і сам король перебрався в новий, побудований у долині, палац. Але й звідти він одного разу втік у паніці, коли знайшов якийсь чорний пил, розсипаний по мармуровій підлозі своєї спальні. Король негайно покинув Хоршеміш і поїхав на схід королівства, де й побудував собі нову столицю. Палац на горбі спустів, потім занепав і майже зовсім зруйнувався. Король Аккуто Перший повернув Хоршемішу минулу славу і звів там, де стояв раніше палац, військову фортецю. Вона стояла тут доти, поки в Котху не з’явився Тзота-ланті й не перебудував її на Ясно-червону Цитадель. Він же наново відкрив вхід у катакомби. Яка б не була причина смерті великого візира короля Коссуса, Тзота зумів уникнути подібної долі. Проте він теж знайшов колодязь, а коли повернувся з підземелля, дивним чином змінився. Відтоді всі знають його тільки таким, яким він є зараз. Я теж бачив цей колодязь, та не маю ніякого бажання лізти в нього навіть у пошуках неземної мудрості. Я маг і володію могутністю більшою, аніж думають про це люди, але я все ж таки людина. Щодо Тзоти в народі розповідають легенду про одну танцівницю з Шадизара, яка заснула поблизу руїн на пагорбі Дагота і прокинулася в обіймах чорного демона. Говорять, що в результаті такого протиприродного союзу і народилася та проклята тварюка, яку називають Тзота-ланті...\nЗненацька Конан голосно скрикнув і відскочив назад, тягнучи за собою Пеліаса. Просто перед ними випірнуло з мороку біле тіло Сатхи, величезні очі змії палали одвічною ненавистю до всього живого. Конан напружився, готуючись до стрибка, він збирався ввіткнути догораючий смолоскипу зміїну пащу і спробувати вирішити справу одним-єдиним ударом меча, розуміючи, що змоги завдати другого удару в нього вже не буде.\nТа змія не звертала на нього жодної уваги: вона невідривно дивилася через його плече на Пеліаса, який спокійно стояв, схрестивши на грудях руки, й посміхався.\nПоступово ненависть в її лютих жовтих очах почала згасати і змінилася панічним страхом - Конан уперше бачив подібний вираз в очах рептилії. Величезна змія різко зігнулася, відскочила назад і зникла в мороці коридору.\n- Що вона побачила таке страшне? - запитав Конан, неспокійно позираючи на свого супутника.\n- Істоти, покриті лускою, бачать те, що проходить повз очі звичайних смертних, - загадково відповів Пеліас. - Ти бачиш мою тілесну оболонку, вона ж бачить голу душу.\nКонан відчув, як його тіло пройняв мороз, коли він подумав про те, що поряд із ним стоїть, певне, зовсім не людина, а тварюка родом з пекла, котра лише вдає людину. Він серйозно задумувався над тим, чи не встромити йому меч у спину мага, що йде попереду, поки це ще можливо, коли вони підійшли до ґрат, стержні яких здавалися чорними у світлі смолоскипів, що горіли зовні. Мертвий Шукелі напівсидів-напівстояв, навалившись на ґрати, біля його ніг розпливлася величезна калюжа крові.\n- Присягаюся алебастровими стегнами Іштар, я знаю нашого воротаря! - вигукнув весело Пеліас. - Це ж не хто інший, як сам благородний Шукелі, який вішав за ноги моїх учнів і здирав з них шкіру, заливаючись радісним сміхом! Ти спиш, Шукелі? Чому ти сидиш тут і жирне твоє черево плоске, як у випотрошеної свині?\n- Він мертвий, - пробурмотів Конан.\n- Живий він чи мертвий, а ґрати нам відчинить, - сказав, сміючись, Пеліас. Він сильно плеснув у долоні й крикнув:\n- Устань, Шукелі! Повернися з пекла, піднімися зі скривавлених плит і відчини ґрати своїм господарям! Уставай, я тобі кажу!\nПід склепінням камери прозвучав несамовитий стогін. Волосся Конана стало сторч, він відчув, що його спиною стікають цілі струмки крижаного поту.\nЄвнух здригнувся і незграбно піднявся, чіпляючись за стрижні ґрат пухкими руками. Безжальний сміх Пеліаса, гострий, немов лезо обсидіанового кинджала, вторував його невпевненим рухам. Конан, побачивши це, остаточно злякався, і коліна підігнулися: очі трупа, широко розкриті, були порожні й мертві, з розпоротого черева до самої землі звисали нутрощі, довгі кишки плуталися в ногах Шукелі, коли він, рухаючись немов сомнамбула, йшов до запору ґрат. Конан подумав був, що євнух якимсь чудом вижив, але тепер сумніватися не доводилося - він був мертвий, і мертвий давно.\nПеліас спокійно переступив через поріг. Конан, обливаючись потом, поспішив за ним, прагнучи триматися на відстані від страшної постаті, що чіплялася за напіввідчинені ґрати.\nМаг навіть не поглянув на Шукелі, Конан же ледве стримав блювоту. Зробивши півдюжини кроків, варвар почув за спиною глухий удар і машинально озирнувся - труп євнуха лежав нерухомо біля так само напіввідчинених ґрат.\n- Виконав своє завдання і повернувся в пекло, - люб’язно пояснив Пеліас, із ввічливості вдаючи, що не помічає тремтіння, яке потрясало тіло короля.\nВони піднялися довгими сходами, і маг відчинив бронзові двері, прикрашені людським черепом. Конан перехопив меч зручніше, чекаючи нападу варти, але в цитаделі панувала тиша. Пройшовши чорним коридором, вони зайшли до наступного - наповненого ароматним димом, що клубочився із золотих кадил. Там теж було порожньо.\n- Рабині і сторожа мешкають в іншому крилі цитаделі, - кинув байдуже Пеліас. - Сьогодні, коли немає їхнього хазяїна, вони, швидше за все, сплять покотом, упившись вином чи соком лотоса.\nКонан визирнув із великого стрілчастого вікна із шибками в позолочених рамах і вилаявся, несподівано побачивши гранатове небо, усипане зорями. Його кинули в підземелля з першим промінням сонця, а вже стояла глуха ніч - він і не уявляв собі, що пробув там так довго. І лише тепер він відчув спрагу і звірячий голод.\nПеліас провів його до зали з позолоченими склепіннями й підлогою, оздобленою срібною чеканкою. Стіни з ляпіс-лазурі різко контрастували з чорним гранітом різьблених порталів. Маг, полегшено зітхнувши, упав на затягнуте шовковим покривалом ложе.\n- Нарешті знову золото й шовк! - сказав він. - Тзота запевняє, що зневажає тілесну насолоду, але ж він напівдемон, а я людина і, незважаючи на свої таємні знання і могутність, люблю зручність, добру їжу й напої. На цьому, до речі, і спіймав мене Тзота: скрутив, коли я спав, випивши над міру. Ні, вино - це справжнє прокляття, присягаюся Іштар: варто мені було про нього згадати, воно вже стоїть на столі! Прошу тебе, друже, налий мені келих... Ой ні, пробачте мені, Ваша Величносте, я забув, що маю справу з королем, - зараз я вас сам обслужу...\n- До демонів церемонії, - пробурчав Конан, наповнив кришталевий келих вином і подав його Пеліасу, сам же підніс шийку глека до рота і зробив перший ковток. Обидва - і Конан і маг - зітхнули з полегшенням.\n- Цей пес знається на винах, - зауважив Конан, витираючи губи ребром долоні. - Та, присягаюся Кромом, Пеліасе, нам не варто сидіти тут і чекати, поки варта прокинеться й візьметься різати нам глотки.\n- Нічого не бійся, друже, - спокійно відповів Пеліас. - До речі, ти не хочеш подивитися, що там діється в Страбонуса?\nБлакитні іскри посипалися з очей Конана, і він стиснув руків’я меча так міцно, що побіліли кісточки пальців.\n- Хай він мені тільки трапиться! - гарикнув кімерієць.\nПеліас посміхнувся і зняв зі столика з чорного дерева велику кришталеву кулю.\n- Це магічний кристал Тзота-ланті. Дитяча забавка, але вельми корисна, коли не вистачає часу на більш серйозні чари. Погляньте, Ваша Величносте.\nВін знову поклав кулю на столик поряд з Конаном. Король удивився в туманну глибину кристала, мла поступово розійшлася, і раптом усередині почали з’являтися чіткі образи. Конан одразу ж упізнав знайомий пейзаж: обширну рівнину, що спускалася до широкої звивистої річки, лабіринт невисоких пагорбів за нею, місто, що зводилося на північному березі, його міцні й високі стіни, оточені ровом.\n- О Кроме! Це ж Шамар! Собаки обложили його! Загарбники вже переправилися через річку, їхні намети стояли\nу вузькій долині між містом і пагорбами. Воїни штурмували стіни, і їхні обладунки слабо поблискували під світлом місяця. Зі стін і веж на їхні голови сипався град каміння і стріл.\nКонан уже відкрив рот, аби вилаятися зі злості, але тут картина в кришталевій кулі змінилася.\nЗ туману випливли гостроверхі дахи палаців і виблискуючі куполи храмів - король упізнав свою власну столицю - Тарантію, у якій панував хаос.\nВін бачив пойнтайнських лицарів у важких обладунках, яким доручалася охорона міста, - вони виїжджали з міської брами, а натовпи городян обсвистували їх і обсипали прокльонами. Він бачив пограбування і вбивства, бачив озброєних людей, що носили пеллійський герб на щитах, які вторгалися в будинки й вежі і господарювали на вулицях та майданах. І над усім цим нависало смагляве, викривлене гримасою тріумфу обличчя принца Арпелло Пеллійрького...\n...І тут зображення в кулі сколихнулось і зникло.\n- Ось, значить, як! - гірко всміхнувшись, сказав Конан. - Варто було мені відлучитися, як народ повстав!\n- Не зовсім так, - поправив його Пеліас. - Твоїм підданим сказали, що ти загинув, і вони гадають, що тепер нема кому захистити їх від зовнішнього ворога і запобігти громадянській війні. Природно, вони стали на бік сильнішого, щоби уникнути жахів боротьби за владу. Пам’ятаючи про колишні розбрати, вони не довіряють пойнтайнцям, а тут під рукою саме трапився Арпелло, могутній принц, сеньйор центральних провінцій.\n- Коли повернуся до Аквилонії, кину його обезголовлений труп до ями біля Вежі Зрадників, - люто прошипів Конан, скрипнувши зубами.\n- Та як би ти не поспішав, Страбонус заявиться до столиці раніше від тебе, - нагадав Пеліас, - а його лицарі розграбують і спустошать дорогою все твоє королівство.\n- Ти маєш рацію! - Конан метнувся по залі, як тигр у клітці. - Навіть найшвидший кінь не домчить мене в Шамар до полудня, та й там найліпше, що я зможу зробити, - загинути разом із захисниками фортеці, коли місто впаде, а воно впаде не пізніше ніж за двійко днів. Від Шамара до Тарантії п’ять днів їзди - перш ніж я зберу армію, Страбонус уже стоятиме біля брами столиці. І я дам свою голову рубати - почувши про мою загибель, усі проклятущі барони розбіглися по своїх маєтках. А оскільки народ вигнав Троцеро з його пойнтайнцями, у місті не залишилося нікого, хто зважився б перешкодити Арпелло захопити трон... і скарбницю. За підтримку Страбонуса він стане його полоненим, а потім, вибравши слушну мить, підніме проти нього повстання. Барони відмовлять йому в підтримці, і це послужить Страбонусу приводом цілком достатнім, аби остаточно прибрати до рук моє королівство. О Кроме, Іміре і Сете! Аби мені крила, я блискавицею майнув би в Тарантію!\nПеліас, що сидів за столом, неуважно постукував кінчиками пальців по нефритовій кришці і, здавалося, не чув нарікань Конана, повністю поринувши в свої думки. Та несподівано стукіт урвався, чорнокнижник різко підвівся і жестом запропонував кімерійцю йти за ним. Вони вийшли з кімнати й піднялися мармуровими сходами. За якусь мить вони вже стояли на фортечній стіні, між її зазублинами біля найвищої вежі.\nСильний вітер куйовдив чорну гриву Конана, унизу миготіли вогники Хоршеміша, що здавалися навіть більш далекими, ніж зорі над головами мага й короля. Пеліас, який, схоже, все ще думав про щось своє, нарешті заговорив:\n- Світ живих істот, - сказав він, - значно багатший і складніший, аніж думають про нього люди. Навіть високо в неоесах вирує життя, невідоме простим смертним... Проте той, кому доступне Знання, може, користуючись певними знаками й заклинаннями, отримати звідти допомогу... Дивися і нічого не бійся!\nМаг простер руки до неба і видав дивний довгий клич, що вп’явся, здавалося, у простір. Звук відлітав усе далі й далі, поступово слабшаючи. Запанувала тиша, аж раптом почулося слабке лопотіння крил, і з боку зірок випірнуло з мороку щось, схоже на величезного кажана, і сіло поряд із плечем Конана на зазублину стіни.\nСторопілий Конан здивувався небаченому розмаху гігантських крил істоти, що спокійно дивилася на нього величезними круглими очима.\n- Сідай на нього, - сказав Пеліас. - Ти прилетиш у Тарантію ще до світанку.\n- О Кроме! - пробурмотів Конан. - Чи ж це не сон? Можливо, я сплю зараз у своєму ліжку в королівському палаці і бачу жахливий сон? А як же ти? Я ж не можу залишити тебе тут самого, серед стількох ворогів.\n- Про мене не турбуйся, - запевнив Пеліас. - Удосвіта жителі Хоршеміша дізнаються, що у них вже новий повелитель. Прийми без побоювання те, що тобі послали боги, незабаром ми зустрінемося на рівнині біля Шамара. Лети!\nКонан обережно сів на ороговілу спину й обхопив руками вигнуту шию, все ще не вірячи тому, що це відбувається наяву.\nЧорна істота розпрямила крила і з шумом злетіла в повітря. Король подивився вниз і відчув запаморочення - під ним миготіли, віддаляючись зі скаженою швидкістю, вогники Хоршеміша, за якусь мить вони зникли, і лише зоряне небо над головою нагадувало Конану про те, що він швидше за будь-якого скакуна мчить на північний захід - до Тарантії.


Комп'ютерна діагностика | СТО "GMK Master" СТО для коханої...\nГоловна > Послуги > Комп’ютерна діагностика\nКомп’ютерна діагностика автомобіля, поза сумнівом, одна велика перевага — так можна дізнатися технічний стан транспортних засобів без демонтажу. Відсутність порушень основного функціонування з’єднань елементів, з використанням спеціальних технічних засобів і методів виміру для діагностики автомобіля. За допомогою комп’ютерної діагностики ми можемо оцінити технічний стан окремих систем і агрегатів моторних транспортних засобів на основі порівняння стану значень параметрів вказаних виробником. За допомогою спеціального інтерфейсу стає можливим діагностувати усі системи в автомобілі.\nДеякі діагностичні прилади дозволяють управляти автоматичною коробкою передач, подушками безпеки або навіть системи кондиціонування повітря.\nСТО «GMK Master» рекомендує робити комп’ютерну діагностику перед купівлею автомобіля. Часто виявляється, що дефекти приховані торговцями швидко виходять на світло після комп’ютерної автодіагностики. Купівля автомобіля не з салону, особливо у людей, які не дуже добре знайомі, це величезний ризик придбання зношеного автомобіля, на якого будуть вкладатися великі гроші на ремонт.\nХочете знати, як це працює? Внутрішні комп’ютери сучасних автомобілів, які контролюють двигун і різні компоненти мають вбудовані діагностичні системи. Ці системи запрограмовані виробником і відповідають за певний робочий діапазон, який підходить для різних датчиків і компонентів. Якщо Ви, робите комп’ютерну діагностику, і параметри компонента перевищує допустимі межі автомобіля, то комп’ютер покаже відповідний код помилки.\nЗа допомогою цього коду можна визначити, де на цьому етапі у Вашого автомобіля існують несправності.\nАвтосервіс «GMK Master» здійснює обслуговування солідно, професійно і за доступною ціною.


Бетонний септик своїми руками: як залити монолітний » Будівництво та дизайн\nБудівництво та дизайн » Вода та каналізація » Бетонний септик своїми руками: як залити монолітний\nБетонний септик своїми руками: як залити монолітний\nБетонний септик – це будова з бетонних кілець, що дозволяє своєчасно очищати воду в стоках, хоча б до стану, в якому її безпечно буде відправити у грунт ділянки, не боячись за можливі токсини та шкідливі для рослин речовини. Одна з головних цілей – це зменшити кількість викликів асенізаторів.\nБудова бетонного септика і принцип його роботи\nПереваги бетонного септика\nСептик з однією камерою\nСептик з двома камерами\nЯк зробити бетонний септик своїми руками?\nВстановлення бетонного септика\nКорисні рекомендації при будівництві септика\nОстанній етап – заливка бетоном кришки\nСептик являє собою спеціальне поглиблення, яке ділиться на кілька зон\nСептик являє собою спеціальне поглиблення, яке ділиться на 4 зони:\nСегмент первинного накопичення стічних відходів . В даний відсік зводяться каналізаційні стоки з дому, відбувається початкове поділ. Важкі елементи падають осадом на дно, а легка піна спливає наверх, в середині ж залишається концентрована рідина.\nСегмент анаеробного розпаду . У цій зоні немає доступу до кисню, тому в даній масі живуть і розмножуються анаеробні мікроорганізми, які займаються розкладанням жиру, складних вуглеводів і різних хімічних речовин на прості нітрати і газ сірководень, а в залишку виходить вода і мул.\nДілянка аеробного розпаду . Тут кисень навпаки присутній, і до роботи приступають аеробні бактерії, які здійснюють розкладання складних речовин, які при реакції окислення осідають на дно або спливають.\nДілянку фільтрації і дренування . Після того, як попередні зони пройдені, вода вже досить чиста, що її можна відправити в грунт без шкоди для навколишнього середовища. В її складі залишилися лише прості речовини, які рослини зможуть переробити.\nВода проходить достатню очищення, а мул, який випав осадом на дні, можна використовувати в якості добрива для флори. Дістати його, рекомендуємо, з допомогою дренажного насоса.\nВиходячи з конструкції, монолітний септик представляє один резервуар, однак набагато ефективніше ділити його на кілька. Тому і вибудовують з бетонних кілець 2-3 шахти, які з'єднуються в одну систему трубами. Перший відсік збирає стоки, і тут же відбувається первинне розподіл, анаеробне розкладання і частково відбувається третя фаза. У другому резервуарі накопичується і відстоюється очищена вода, потім через фільтруючий шар переходить в грунт.\nПримітка! Якщо у другому колодязі глухе дно без виходу до дренажної системи, то в ньому накопичується мул і настоюється вода.\nСептик з бетону має велику перевагу перед пластиковими і металевими моделями\nСептик з бетону має велику перевагу перед пластиковими і металевими моделями. Отже, розглянемо їх детальніше:\nМеханічна міцність . Септики бетонні можуть пропрацювати не одне і не два десятиліття. На нього не впливає корозія і пошкодження.\nГерметичність . Даний вид септика не має швів, що виключає різноманітні протікання стічних відходів. Ця ймовірність близька до нуля.\nСтійкість . Монтуються вони складніше, ніж пластикові, однак, при пучение грунту він ніколи не спливе.\nТермін роботи . Пластикові служать набагато менше.\nЛегкість сервісного обслуговування . Не вимагають особливих старань.Види будівель бетонних септиків\nВибір необхідної схеми залежить від цілей експлуатації і кількості необхідних очищення відходів. Бувають таких видів:\nРозглянемо більш докладно кожен тип.\nЦе найпростіший метод для очищення стічних вод\nЦе найпростіший метод для очищення стічних вод. Камера працює як відстійник. На дно осідають тверді відходи, де вони піддаються впливу роботи анаеробних біоактиватор і в підсумку перетворюються у мул. Легкі елементи стоку, навпаки, спливають наверх, де з часом утворюють флотационную плівку.\nВода, яка отстоялась в середній частині колодязя, далі перетікає в фільтраційні відсіки для доочищення. Ця система добре підійде для дачі.\nВисновок. Основним недоліком є можливе засмічення труб у фільтраційних відсіках. Це може статися із-за попадання твердих матерій.\nВідмінністю від попереднього є наявність додаткового колодязя, який відокремлює внутрішню частину, чим запобігає попаданню в неї твердих частинок\nВідмінністю від попереднього є наявність додаткового колодязя, який відокремлює внутрішню частину, чим запобігає попаданню в неї твердих частинок. Даний монолітний бетонний септик підвищує термін придатності фільтрів, оскільки вони захищені від зважених матерій.\nРекомендація! Якщо ви будуєте двокамерний септик, то необхідно передбачити пристрої для люків в обох колодязях.\nЩоб підвищити якість роботи, можна додати в систему другої камери щебневий фільтр.\nДаний септик рекомендується використовувати при будівництві заміського будинку з постійним проживанням у ньому\nДаний септик рекомендується використовувати при будівництві заміського будинку з постійним проживанням у ньому і якщо утворюється великий об'єм стоків. Наприклад, якщо в будинку не одна ванна і є басейн.\nСистема монолітного септика має здебільшого таку схему роботи:\nПерший відсік – камера-відстійник, де анаеробні бактерії переробляють тверді відходи;\nДругий відсік – камера, де відбувається аеробно-аераційна обробка стоку. Є наявність компресора, який періодично подає кисень.\nТретій сектор – це так звана насосна камера. Звідси рідина потрапляє на доочистку в фільтраційний відсік.\nБагато хто вважає, що зробити бетонний септик своїми руками – це дуже витратна справа\nБагато хто вважає, що зробити бетонний септик своїми руками – це дуже витратна справа, тому вибирають більш прості методи, і в цьому їхня помилка. По-перше, пристрій швидко окупить себе, а по-друге, воно не має додаткових витрат на електрику, очищення та інші роботи. У даній статті ми розповімо про правильній установці монолітного септика.\nДуже важливо правильно визначитися, де поставити септик з бетону і не відійти від норм санітарії та враховувати геологічні особливості ділянки\nДуже важливо правильно визначитися, де поставити септик з бетону і не відійти від норм санітарії та враховувати геологічні особливості ділянки. Отже, ми повинні:\nВід фундаменту він повинен знаходитися не ближче 5 м;\nДуже нераціонально розмістити септик далеко від дому, так як виникнуть складності із проведенням трубопроводу. Оптимальна відстань – 15-20 м.\nРада! У тому випадку якщо ж септик розміщено більше 20 м від будинку, рекомендується на кожних 15 м трубопроводу ставити резервні колодязі і на кожному повороті.\nПерше, що ми робимо – це викопуємо колодязь\nОсновні правила і дії на початковому етапі установки:\nПерше, що ми робимо – це викопуємо колодязь, довжиною 4 м. В даному випадку нам знадобиться 5 залізобетонних кілець діаметром 0.7 м. Залізобетонний комплект має плюси в своїй легкості і нескладності установки.\nРада! Перш ніж купувати кільця, необхідно побудувати колодязь і зробити заміри, інакше вони можуть не підійти і порушити систему.\nДруге, що ми робимо, це проводимо розрахунки. Звертаємо увагу на питний колодязь, якщо такий є на ділянці, адже септик необхідно встановити від нього на великій відстані.\nДалі необхідно подумати про фільтрації, адже дуже важливо, щоб вода в септику була досить чистою. Найдешевші варіанти – щебінь або гравій. Також існують спеціальні системи фільтрації, можуть міститися бактерії і водорості.\nПорада: Сток з раковини відрізняються від стоку з туалету, тому ми рекомендуємо ставити два рукави.\nСхема проста, так що не повинна викликати проблем з пристроєм бетонного септика\nСхема проста, так що не повинна викликати проблем з його установкою.\nВиконуємо дану послідовність дій:\nСпочатку вириваємо котлован;\nУ тому випадку, якщо даний септик передбачає фільтрацію, то дно бетонуємо;\nПорада: На сьогоднішній день можна придбати кільце з дном, тоді бетонувати не потрібно.\nПоступово встановлюємо кільця. Перше кільце щільно герметизируем по швах цементним розчином. Окружність засипаємо гравієм.\nГотуємо отвори для стоків. Можна зробити самостійно або купити обручки вже готові. Варто також подумати про трубах, їх робити під нахилом – 2 см, а головну трубу від дому слід прокладати не вище, ніж 0,5 м.\nТакож поверх колодязя передбачається спеціальна кришка, можна використовувати плиту. Це залежить від ваших фінансів.\nНеобхідно для будівництва застосовувати бетон В15 і вище\nПравила, яких рекомендується дотримуватися, для правильної установки септика:\nНеобхідно для будівництва застосовувати бетон В15 і вище. Прийнятне співвідношення всіх використовуваних компонентів на 1 метр кубічний розчину: 600 кг піску, 400 кг цементу, 200 л води, 5 л супер пластифікатора С3, а також — 1200 кг щебеню.\nПерш ніж почати бетонування дна, необхідно зробити піщану подушку на дні колодязя. Піщаний шар повинен становити 20 див. Основа колодязя армується сіткою, яка має діаметр прутка 10 мм, а розмір вічка – 20 на 20 див.\nнайнижча товщина шару бетону, яка може бути, 3 див. Після заливання дна будувати стіни можна тільки через 2 тижні.\nМінімальна ширина стін – 20 см, а перегородок у багатокамерних септиках – від 15 см;\nСтіни прямокутного септика потрібно армувати, як і дно. Це в рази підвищує стійкість і міцність.\nДля більшої щільності бетону рекомендується використовувати ручні вібратори;\nЗ обрізних дощок збирайте опалубку;\nСтіни бажано залити за один підхід.\nПерекриття перед заливкою арміруя також як і дно\nВитримуємо два тижні, після того як залили стіни, і знімаємо опалубку, щоб оглянути на наявність дефектів. При виявленні виправляємо їх.\nПерекриття арміруя також як і дно. Тільки в цьому випадку використовуємо арматуру з діаметром прута – 12 мм. Шар бетону повинен бути 3 див.\nПеред тим як засипати кришку, дають всьому висохнути 2 тижні. Щоб бетон осушился однаково у всіх місцях, покриваємо всі плівкою.\nВисновок: як бачимо, побудувати септик самостійно не так складно, якщо використовувати землерийну та іншу техніку, то робота буде ще легше. Однак – це довгий процес, потрібно мати терпіння.


У Каховському районі двоє неповнолітніх підозрюються у крадіжці подарунків для пенсіонерів » Херсонские факты: самые актуальные новости Херсона и Каховки за сегодня, события за день, главное за неделю, информационно-аналитическое интернет-издание\nУ Каховський відділ поліції надійшло повідомлення від жительки одного з сіл. Вона повідомила, що з будинку культури невідомі вкрали комплекти постільної білизни, які призначалися для людей похилого віку у якості подарунків до Дня села. Про це повідомляє відділ комунікації поліції Херсонської області.\nПрацівники поліції за кілька годин встановили підозрюваних, якими виявилися двоє 17-річних місцевих жителів. Хлопців бачили напередодні біля будинку культури, де місцеві жителі відзначали День села. Під час перевірки за місцем проживання неповнолітніх поліцейські виучили викрадені комплекти постільної білизни. Хлопці розкаялися у скоєнні злочину. Вони пояснили, що їм було нудно і вони вирішили забрати щось цінне з будинку культури. Всередину проникли, віджавши вікно. Цінних речей не знайшли, тому забрали подарункові комплекти постільної білизни.


На могилі Децла сталася пожежа - ЗНАЙ ЮА\nНевідомі підпалили могилу Децла: відео з місця інциденту\nПоки невідомо, чи сталася пожежа через випадковість або ж це було сплановано\n26 грудня 2019, 23:44\nУ столиці Росії Москві підпалили могилу відомого репера Кирила Толмацького, більш відомого під псевдонімом Децл.\nПричиною пожежі на могилі репера могло бути те, що туди щодня приходять фанати та ставлять свічки, повідомляють місцеві ЗМІ.\nІнцидент стався у ніч з 25 на 26 грудня на П'ятницькому цвинтарі. Матір Децла Ірина прийшла на могилу сина та побачила обвуглений хрест і спалену огорожу. Після цього вона пішла з'ясовувати, що сталося з адміністрацією цвинтаря.\nПоки невідомо, чи сталася пожежа через випадковість або ж це було сплановано. На місці інциденту працює поліція. Родина репера у свою чергу вже заявила, що планує усе відновити.\nЗазначимо, що Децл помер в ніч із 2 на 3 лютого. Офіційна причина смерті – гостра серцева недостатність, внаслідок чого відбулась зупинка серця. Варто додати, що 3 лютого про смерть музиканта написав його батько Олександр Толмацький на своїй сторінці у Facebook.\nТеги: Децл пожежі цвинтар


“І мир Божий, що вищий від усякого розуму, хай береже серця ваші та ваші думки у Христі Ісусі” (Филип’ян 4: 7).\nМир визначається як стану спокою, урівноваженості, свободи від занепокоєння чи збудження, як стан незворушності, відпочинку. Такий стан розуму наш вірш приписує Богу. Його розум урівноважений, спокійний, незворушний, ніколи не схвильований, не стомлений ані не стривожений турботами про Його неосяжні володіння. Однак цей досконалий Божий мир, як показує Святе Письмо, виникає не з того, що в Його просторому володінні відсутній безлад, ані не з якої би то не було стоїчній байдужності до болю чи задоволення, а радше з досконалої рівноваги Його славних прикмет, які роблять Його, Володаря всього всесвіту, Паном становища.\nЧи ми не захоплювалися незворушністю та спокійним самовладанням генералів Гранта чи Наполеона посеред безладу та диму військової сутички; або великих державних мужів, таких як Гледстоун чи Бісмарк, під час лих та негараздів у державі; або вправних лікарів та інших людей у критичних хвилях та місцях? Це тільки поодинокі ілюстрації миру від самовладання та впевненості в собі, що ними керується розум Бога. Він ніколи не збентежений, не спантеличений, не розгублений, не занепокоєний чи знесилений, у Нього немає жодних побоювань, що Його плани зазнають невдачі або що Його задуми не будуть втілені, тому що вся сила і мудрість перебуває в Ньому.\nРозмах Його могутнього інтелекту сягає найвіддаленіших меж можливого, бачить всі причини і детально усвідомлює всі наслідки. Відповідно, Він знає кінець від самого початку, до того ж не тільки виходячи з філософських принципів, але й інтуїтивно. Як Творець всього і основоположник всіх законів, Він цілковито ознайомлений з усіма прихованими тонкощами фізичного, морального та інтелектуального законів, так що неможлива поява якої-небудь проблеми, яка не була б зрозумілою для Його розуму: “Бог є світло, і немає в Нім жодної темряви” (1 Ів. 1: 5).\nБог – Творець всього і вміло тримає все. У безмовній величі, від віку до віку, весь матеріальний всесвіт виконує Його волю без жодної підозри на безлад або нещасний випадок, і ця Сила є запорукою того, що так триватиме всю вічність.\nОсь так з Його багатих, внутрішніх засобів Сили та Мудрості постає Божий мир. Та Божественний мир походить не тільки з цього джерела, бо мир є свого роду похідною внутрішньої доброти. Бог є уособленням всякої чесноти і благодаті і, відповідно, має блаженне задоволення та мир від усвідомлення моральної досконалості, а також наявної Мудрості та Сили.\nЕМОЦІЙНА СУТНІСТЬ БОГА\nОднак ми бачимо, що мир Бога співіснує з чималим безладом та горем. Отець виявляє нам, що Він має батьківську любов до всіх Своїх розумних створінь, до “кожного роду на небі й на землі”, бо “з волі Його існує та створене все” (Еф. 3: 14; Об. 4: 11). Він створив їх на власну подобу, з тими ж розумовими та моральними прикметами, щоб мати єдність і спілкуватися з ними як зі синами, а вони – з Ним як з Отцем. Ось так від взаємного спілкування та єдності Творець і твориво можуть мати задоволення, щастя і радість.\nЦя подоба Бога містить не тільки ті самі розумові здібності, але й вільне застосування їх у формуванні характеру. Будь-яке створіння, не здатне сформувати характер таким чином, не матиме Божої подоби. Для розвитку характеру створінню потрібно представити альтернативу: добро або зло. Особа обов’язково повинна бачити правильні і неправильні принципи діяльності, і їй потрібно надати свободу самій вибирати в будь-якій справі, щоб вона зрозуміла, що Богу подобається доброчесний характер, який є наслідком вільного вибору праведності.\nОскільки любов Бога до Його нещодавно створених і безневинних істот нагадує (і набагато перевищує) любов земного батька до безневинного немовляти; і це любляче зацікавлення та піклування не холоне з віком, коли істота дорослішає, а пильно наглядає за розвитком принципів та плодів праведності. Зрозуміло, що Бог, як також земний батько, відчуває задоволення чи біль, залежно від того, чи Його вільні, розумні створіння обирають правильний чи хибний шлях. У цьому ми твердо переконані не тільки розмірковуючи про факт його Батьківства, але й на основі всіх тих біблійних віршів, які говорять про огидні, неприємні, ненависні та презирливі для Нього речі, що не приносять Йому жодного задоволення; які кажуть, що Його лють палає проти них, що Його обурення та гнів розпалюються ще більше, доки вони не будуть знищені. Інші біблійні вірші кажуть про насолоду, любов, радість та захоплення від того, що Йому подобається, – від принципів праведності і тих, хто слухняний їм, і навіть від сприйняття позитивних емоцій протилежного характеру, адже біль і задоволення можна властиво вважати різними проявами того ж емоційного стану.\nТакі прояви Божого розуму виразно свідчать про емоційну природу Божественної Істоти, про що можемо також судити на основі розуміння власної емоційної природи, оскільки людина створена на Божий образ. Ні, дорогі друзі, Бог не є незворушно байдужим, нечутливим до емоцій задоволення або болю. Досконала сталість Його прикмет зберігає мирну рівновагу за всіх обставин – чи то в умовах болю, чи задоволення.\nЗОВНІШНІ НЕГАРАЗДИ НЕ МАЮТЬ ВПЛИВУ НА БОЖИЙ МИР\nМаючи це на думці, давайте глянемо на обставини, за яких можливо підтримувати Божий Мир. Детально опрацьований План Бога щодо всіх Його творчих діл вимагав довгих віків [aion] для свого виконання. Дивлячись крізь століття, Бог у Своєму задумі бачив славу інтелігентного створіння на Свою подобу, утвердженого в праведності і гідного дару вічного життя. У цьому Він бачив спільне задоволення Творця і Його створіння та з терпеливістю, повною миру, постановив чекати славного завершення.\nЗ бігом часу і в міру розвитку Плану вільний моральний чинник у Його створіннях, хибно використаний деякими, привів до розвитку в них поганого характеру. Таким чином незгода проникла у Його сім’ю – “рід [Бога] на небі й на землі”, поміж усі Його створіння, ангелів та людей. Сім’я поділилася: дехто тримався праведності, а дехто обрав зло. Однак такий інцидент був однією з передбачених невідворотних подій далекосяжного Плану, славний кінець якого, згідно з Божественним задумом, вартував усіх негараздів та втрат, які Він передбачив.\nНезгода в сім’ї – жахлива річ! Як часто марнотратний син або свавільна дочка приносять сивину батькові і смуток аж до гробу! Що ж, Небесному Отцеві знайомий такий смуток. Він бачив, як сатана, один з Його синів (Іс. 14: 12), ангел світла, падав мов блискавка з небес (Лк. 10: 18). Вже щонайменше шість тисяч років цей син перебуває у відкритому, зухвалому бунті проти Бога, провокуючи енергійно та з усією люттю ще більший бунт та зло. Він бачив, як численні ангели залишили свій початковий стан (Юди 1: 6) і стали союзниками сатани, а потім бачив як весь людський рід потрапив у гріх. Чи хтось із людських батьків колись зіткнувся з такою злісною та ненависною змовою у своїй сім’ї? Напевно ні!\nТоді Бог побачив, що потрібно виконати неприємний обов’язок, щоб навести лад. У Своїй Справедливості Він був змушений відректись від невірних синів і поводитися з ними як з ворогами. Хоча весь цей час Його батьківська Любов готувалася благословити обманених та деградованих, коли цілі, пов’язані з відкупленням, будуть досягнені у наверненні тих, хто кається, до Його милості, вона мусила ховатися, тоді як видимою залишалася тільки строга, невблаганна Справедливість. Цей обов’язок не давав радості, так само як не принесла Йому радості поведінка грішника.\nПодумаймо про Любов, проти якої згрішили ці відступники. Хоча від Бога походить всякий добрий і досконалий дар, до милості Бога поставилися з погордою, Його любов відштовхнули, проти Його праведної влади влаштували змову та кинули їй виклик, Його характер очорнили, перекрутили, представили огидним, ненависним, нечестивим і навіть жалюгідним. При цьому Божий мир триває далі, і впродовж шести тисяч років Він переніс протистояння з боку грішників. Тож гляньмо на Його дивну благодать! Яка багата Його любов! Написано, що Він полюбив світ тоді, коли люди ще були грішними, дав Свого Однородженого Сина, щоб Той помер за них; що через Нього суд (випробування) має поширитися на ангелів, які згрішили, за винятком сатани – вождя та ініціатора всієї змови, батька брехні (Ів. 3: 16; 1 Кор. 6: 3; Юди 1: 6; Євр. 2: 14; Об. 20: 10, 14).\nБОЖИЙ МИР СУМІСНИЙ ЗІ СМУТКОМ\nЦей дар Божественної Любові був ще одним свідченням того, скільки коштував нашому Небесному Отцю Його великий і дивовижний План. Він бачив не тільки гріхопадіння великої частини Своєї сім’ї, але й відновлення її коштом жертви найдорожчого скарбу Свого серця, бачив підкорення Свого Улюбленого найбільш відвертому приниженню, безчестю, стражданням та смерті. Ця ілюстрація батьківської любов дозволяє нам ще раз збагнути ціну прояву Любові Єгови. З якими ніжними та тужливими почуттями Любові Він віддавав на жертву Свого улюбленого Сина, у якому мав уподобання! Окрім всіх цих благодатей характеру, проявлених від зарання існування Логоса, тепер долучилася ще одна благодать повного підкорення Божественній волі, навіть якщо стежка, визначена наперед, передбачала упокорення та біль.\nХіба Отець доручив Йому цю працю благодаті без жодного скорботного відчуття? Хіба Він не відчув мук батьківської любові, коли стріли смерті прошили серце Його улюбленого Сина? Чи ж слова нашого дорогого Господа “Обгорнена сумом смертельним душа Моя” та “Отче Мій, як ця чаша не може минути Мене, щоб не пити її, нехай станеться воля Твоя”, не торкнулось найбільш чулих струн серця Передвічного? Справді, неудавана любов Отця зі співчуттям ділила смуток Господа (Мт. 26: 38, 39).\nПринцип Божественного Слова, що справжня любов плаче з тими, хто плаче, і радіє з тими, хто радіє, знайшов своє відображення також в Божественному характері. Безсмертний Єгова не міг померти за нас. Його Божественна природа захищена від смерті. І навіть коли б Він міг померти, не було би вищої сили, щоб підняти Його з мертвих. Тоді все створіння залишилося б навіки без Правителя, що принесло б тільки лихо та руїну. Та Бог великим коштом для Своєї люблячої, батьківської природи міг пожертвувати і пожертвував найдорожчим скарбом Свого серця і цим показав (1 Ів. 4: 9) велику Любов, якою Він полюбив Свої обманені та деградовані створіння. Коли б ця жертва не коштувала Йому нічого, коли б для Його розуму було неможливим мати болісні відчуття за таких обставин, дар Його Сина не був би проявом Його любові, бо те, що не коштує нічого, ні про що не свідчить.\nНаш Господь Ісус також виявив велике співчуття Отцю за все те хибне висвітлення Його характеру, яке Він терпеливо зносив упродовж століть. Намаганням Його життя було прославити Отця і виправити між людьми фальшиві уявлення про Його славний характер, показати людям Його доброту, прихильність, любов, благодать і спонукати їх любити милосердного Бога, Який полюбив їх ще тоді, коли вони були грішними, знайшов і запланував їх вічне спасіння.\nБОЖИЙ МИР, ЗОСЕРЕДЖЕНИЙ НА СОБІ\nТак у поділеній сім’ї Бога постав великий заколот, який, за словами Господа, не приносив Йому жодного задоволення (Пс. 5: 4). Однак Божий мир ніколи не зазнав збентеження. Усвідомлюючи повною мірою власну моральну досконалість, власну безпомилкову Мудрість, власну могутню Силу, цілковито оцінюючи Справедливість та найбільш пристрасну і палку любов до краси святості, Він упродовж шести тисяч років терпеливо, спокійно і навіть із радістю стерпів посеред цього горя перекір проти Себе від грішників.\nАле під час сьомого тисячоліття наш Господь Ісус, виходячи з Божественного задуму, буде мати щасливий привілей показати всім створінням на небі та на землі славний характер Отця. Тоді Отець радітиме з величі Своєї закінченої праці, а також із вічного миру та щастя Своєї сім’ї на небі та на землі, “об’єднаної в Христі” (Еф. 1: 10).\nОднак цього блаженного завершення не вдасться досягти, доки непоправні, грішні сини Бога, позбавлені приязні та спадщини за свою любов до неправедності і небажання розкаятися, не будуть відтяті. Це останній неприємний обов’язок Творця, Отця всіх, Який твердо заявляє, що хоча це прикрий обов’язок, однак у Нього буде мужність виконати його в інтересах загальної праведності та миру. Послухаймо Його слів: “Як живий Я, говорить Господь Бог, не прагну смерті несправедливого, а тільки щоб вернути несправедливого з дороги його, і буде він жити! Наверніться, наверніться з ваших злих доріг, і нащо вам умирати?” (Єз. 33: 11).\nБачимо, що Божий Мир сумісний з великим сум’яттям, смутком та усяким болем, бо залежить не від зовнішніх обставин, а від властивої рівноваги розуму та стану досконалого серця. Такий мир – Божий Мир – мав наш Господь Ісус посеред усієї метушні та безладдя, що супроводжували Його земне життя, багате на події. Це веде нас до вивчення Господньої спадщини для Своїх учнів, коли Він залишав світ, як це виражено в Його словах: “Зоставляю вам мир, мир Свій вам даю! Я даю вам не так, як дає світ. Серце ваше нехай не тривожиться, ані не лякається” (Ів. 14: 27).\nОСТАННЯ ВОЛЯ І ЗАПОВІТ НАШОГО ГОСПОДА\nОсь так наш Господь, повний співчуття та ніжних почуттів, в останню ніч Свого земного життя передав улюбленим учням Своє прощальне благословення, Свою спадщину Миру. Це була найбагатша спадщина, яку належало передати, спадщина неоціненної вартості. Це була обітниця такого ж спокою, миру та відпочинку розуму, яким володів Він сам – Божого Миру. Це був той самий мир, яким завжди володів Отець навіть посеред всього сум’яття, яке приніс дозвіл на зло, однак цей мир не походив із того самого джерела. В Єгові цей мир зосереджувався на Ньому. Він усвідомлював власну всемогутність Сили та Мудрості, тоді як мир Христа зосереджувався не на Ньому самому, а на Богові через віру в Його Мудрість, Силу та Благодать. Так само, якщо б ми хотіли мати Божий Мир, мир Христів, “Мій мир”, то цей мир повинен, як і Його мир, зосереджуватися на Богу через віру.\nДійсно, мир Христа був безцінною спадщиною. Та як швидко бурхливі хмари утиску, які вже в той час ставали темнішими, з усією люттю спустилися на голови тих самих учнів, до яких ці слова були звернені безпосередньо. Все це прийшло майже одразу після ласкавої обітниці спадщини і викликало переляк, збентеження, сум’яття в їхніх серцях, похитнуло віру як у середині, так і назовні. А де був мир? Ще тоді, коли Господь промовляв ці слова, мерзенний зрадник, Юда, кинувся втілювати свій злочинний задум. Потім була агонія в Гефсиманії, страх і відчай учнів, коли вони почали розуміти долю свого улюбленого Господа. Незабаром тривожне очікування, яке майже перехоплювало подих, перетворилося на ще жахливіші передчуття, коли Господа поставили самітного перед безжалісними обвинувачами та гонителями в залі Пилата та в палаці Ірода, а самі учні були безсилі захистити Його. Тоді прийшло трагічне завершення – жахи розп’яття.\nКУДИ ПОДІВСЯ МИР?\nДе у такому випадку був обіцяний мир, коли вони, охоплені тривогою та переляком, покинули Його і повтікали; коли св. Петро, готовий захищати Його, настільки переповнився перестрахом, що тричі відрікся свого Господа і під клятвою визнав, що ніколи Його не знав? Зрозуміло, що мир ще не прийшов. Апостол Павло говорить нам: “Бо, де є заповіт, там необхідно, щоб настала смерть заповідача, Тому що Заповіт чинний після померлих; він не має сили, коли заповідач живий” (Євр. 9: 16, 17, Гиж.). І як тільки трагічна сцена дійшла до кінця, і до вух вражених споглядачів долетіло “Звершилось!”, стало помітно, як не дивно визнати, що спокій почав крадькома проникати в їхні зажурені серця. Темні небеса, тремтяча земля, розщеплені скелі, розірвана завіса у Храмі – все це принесло заспокоєння, якого світ не міг отримати.\nДля світу (юдеїв та поган, які брали участь у злочині) ці події говорили про Божественний гнів та обурення проти нього. Тож коли на людей напав страх, коли поволі почав вщухати галас та неспокій цього жахливого дня, люди били себе в груди і поверталися до своїх домівок. Римський сотник і ті, які були з ним, теж налякалися і говорили: “Він був справді Син Божий!”\nТа до учнів Господа ці події промовили зовсім іншою мовою. Справа їхнього блаженного Учителя була їхньою справою, а разом це була Божа справа. Для них надприродні прояви були доказами, що для Бога це не малозначна річ, і хоча крізь завісу темряви вони не могли читати Його яскраві задуми, для них у цих подіях був промінь надії.\nЧерез три дні, коли з’явилися новини про воскресіння Господа, підтверджені Його появою серед них, надія ожила. Ще через сорок днів ця надія зміцніла, коли Він піднявся на небеса, попередньо даючи прощальну пораду, благословення і обіцянку повернутися, наказуючи чекати в Єрусалимі, доки через декілька днів, у П’ятидесятницю, вони не одержать обітницю від Отця – Утішителя, Святий Дух прийняття. Тоді мир Христа (багата Господня спадщина) почав ставати зрозумілішим, і дні очікування, проведені в молитві та сподіваннях, були днями безперервного миру, який струменів мов річка. Коли в день П’ятидесятниці прийшов обіцяний Утішитель, річка миру знайшла для себе ще глибше русло, і їхня радість не знала меж!\n“Божий досконалий мир, як славна річка,\nВсе перемагає він, коли зростає.\nДосконалий, але з кожним днем усе повніший;\nДосконалий, та все глибше всюди проникає”.\nНАШ БАГАТИЙ СПАДОК МИРУ\nТа не тільки до ранньої Церкви перейшов цей спадок миру. Він є блаженною спадщиною усієї Церкви аж до кінця Віку. Господь показав Свій задум для всіх нас у той самий день, коли в молитві промовив: “Та не тільки за них Я благаю, а й за тих, що ради їхнього слова ввірують у Мене” (Ів. 17: 20).\nОбіцяний мир, бачимо, це не той короткочасний мир, який має світ і яким він радіє малу хвилину, коли усміхається фортуна, коли довкола багато друзів і задовільне здоров’я; але він швидко зникає, коли приходить скрута і геть ідуть друзі, коли підупадає здоров’я і смерть краде скарби нашого серця. “Мій мир”, Божий мир завдяки вірі мав Христос, Який, Хто, хоч був багатий, проте ради нас збіднів, Хто втратив одного за одним друзів, Хто у Свою останню годину був полишений усіма з небагатьох позосталих, Чий мир витерпів втрати, переслідування, глузування та зневагу, і навіть агонію на хресті. Цей мир є чимось, чого не може знищити зрадливість теперішнього життя і чого не може вирвати в нас силою жоден ворог.\nЯкий ще багатший спадок Господь міг залишити Своєму улюбленому народові? Уявімо, що під час Свого земного життя Він спрямовував би власну енергію на накопичення грошей. Роблячи це, Він зібрав би велетенський маєток і залишив би його в руках учнів, щоб просувати вперед велику працю Євангельського віку, коли Він забереться від них. Ці гроші були би для оплати коштів подорожування апостолів, для покриття численних витрат, пов’язаних зі започаткуванням праці в різних місцях, такої як оренда приміщень для лекцій, заробітна плата подорожуючих братів і т. д., і т. п. Як швидко все це вичерпалося б, і якою вбогою була би наша спадщина сьогодні! “Чоловік гріха” (Гиж.) неодмінно перехопив би це, і до кінця Віку від спадку не залишилось би й сліду. Та, слава Богу, Його народ далі має багатий спадок миру.\nЩоправда, обіцяний мир зовсім не такий, який світ може усвідомити і оцінити. Той, хто ним володіє, може мати бурхливий шлях, такий який мав Господь та Небесний Отець. Справді, ми виразно попереджені, що саме так повинно бути зі всіма вірними, доки не вдасться досягти мети Бога в дозволі зла. Одночасно ми маємо запевнення, що цей мир перейде крізь всі бурі: “Це Я вам розповів, щоб мали ви мир у Мені. Страждання зазнаєте у світі”.\nВІРА – ОСНОВА МИРУ\nЯкщо ми хочемо знати про основу та запоруку цього тривалого миру, який здатний уціліти в найсуворіших життєвих бурях, достатньо глянути на вчення та приклад Господа та апостолів. Що тримало їх так міцно й давало відпочинок для розуму у стражданнях? Їхня віра – віра в Любов, Силу та Мудрість Бога. Вони вірили, що Бог у змозі виконати те, що обіцяв, що Його праведний та великодушний План не може зазнати невдачі. Устами Своїх пророків Бог сказав: “Мій замір відбудеться, і всяке жадання Своє Я вчиню... Так, Я сказав те й спроваджу, що Я задумав був теє зроблю!”, “Бо врадив Господь Саваот, і хто Його раду відмінить?” (Іс. 46: 9-11; 14: 27). І вони покладалися на Божі запевнення. Їхня віра знаходила у Ньому свій якір, і як би люто не ревіли бурі, і шквал не жбурляв їх у житті, їхній якір міцно тримався Престолу Бога.\nВіра нашого Господа промовляла словами: “Отче Праведний! Хоча не пізнав Тебе світ, та пізнав Тебе Я”. Він був з Отцем від самого початку, усвідомлював Його Любов та доброту, бачив Його Силу, помічав Його праведність, люблячу доброту та Отцівське провидіння в усіх Його справах. Тому написано: “Справедливий, Мій Отрок, оправдає пізнанням Своїм багатьох, і їхні гріхи понесе” (Іс. 53: 11). Знання, отримане від Отця, дало Йому міцну основу для віри в Божі наміри щодо майбутнього. Тому Він міг ходити і справді ходив вірою. Ця віра дозволяла Йому перемогти всі перешкоди і здобути перемогу навіть над смертю.\nСаме так написано для нашого напучення: “А оце перемога, що світ перемогла, віра наша”, – віра в Бога, побудована, як у нашому випадку, на Господньому свідченні про Отця. Також написано: “Без віри неможливо подобатися Богу” (Хом.). Мир Бога – мир Христа – здатний перебувати з Його народом тільки тоді, коли є стійка, непохитна віра. Доки Господь був з учнями і вони бачили в Ньому відображення Отця, їхня віра була міцною, вони мали мир у Ньому, як Він казав: “Коли з ними на світі Я був, Я беріг їх”. І лише тоді, коли Він їх залишив, їхня віра вхопилася за Бога, мов за якір. Після П’ятидесятниці вони мали той самий мир, який мав Христос – блаженний мир, який походив зі знання про факт, що Бог визнав їх синами та спадкоємцями, співспадкоємцями Христа, якщо тільки вони будуть далі вірно йти за Відкупителем.\nРОЗВИТОК НЕПОХИТНОЇ ВІРИ\nУ цьому також є основа нашого миру. Як люто не атакували б нас життєві бурі, ми ніколи не повинні випустити наш якір і дозволити собі дрейфувати, а завжди повинні пам’ятати, що “стоїть міцна Божа основа”; що “щитом і тарчею буде правда його” (Кул.); що “Він має силу й виконати те, що обіцяв”, якими б не були людські слабості та вади; що ці вади закриті приписаною праведністю Христа, нашого Гаранта та Заступника; що “Отець любить Сам” нас, бо “Він знає, з чого ми зліплені, він пам’ятає, що ми – порох” (Хом.), і тому має співчуття до синів Своєї Любові, дуже до них прихильний та ніжно любить їх. Справді, “не скажеш вже більше, ніж Сам Він сказав”, щоб упевнити нашу віру, щоб утвердити та укріпити наші серця бути терпеливими посеред випробувань та конфліктів на вузькому шляху жертвування.\nНіщо не ставить християнина в більш несприятливе становище перед лицем його ворогів, ніж те, що він може тимчасово випустити з рук якір віри. Нехай він зробить це на якусь мить, і довкола нього неминуче починає густішати темрява. Він не здатний бачити сяєва обличчя свого Отця, тому що “без віри догодити Богові неможливо”. Поки він намагається знову вхопити якір, сили темряви несамовито атакують його сумнівами та страхами, що опираються переважно на його людських вадах, які (як він повинен завжди пам’ятати) вкриті Одежею Христової праведності.\nЯкщо ми хочемо, щоб Божий мир панував у наших серцях, ми ніколи не повинні випускати з рук наш якір, ані не дозволити, щоб у смертельній сутичці сатана здолав нашу відвагу. Мовою нашого серця завжди повинно бути: “Ось Він убиває мене, та я не перестану надіятись”. З такою вірою Божий мир – мир, який Учитель заповів нам, – ніколи не перестане. Ось так “мир Божий, що вищий від усякого розуму, хай береже серця наші та наші думки у Христі Ісусі”, написано бо: “Твердого духом Ти зберігаєш у досконалому мирі, бо на Тебе він сподівається” (Гиж.).\nНехай посеред християнської битви наші серця будуть бадьорі, а розуми – зосереджені не тільки на запевненнях, що всі Божественні задуми здійсняться, але й на обітницях про особисту прихильність: “Як батько милосердиться над синами, так милосердиться Господь над тими, що його бояться. Він знає, з чого ми зліплені, він пам’ятає, що ми – порох” (Хом.). “Чи забуде жінка грудне дитя своє?.. Та якби навіть вона забула, то Я не забуду тебе; ось, Я накреслив тебе на долонях [Моїх]” (Гиж.). “Бо Отець любить Сам вас”, “бо сподобалося Отцю вашому дати вам Царство”. “Хто в неповинності ходить, Його уподоба”. “Хай Господь буде розкіш твоя, і Він сповнить тобі твого серця бажання” – мати Божий мир навіть посеред бурі та навали.\nR5284 (1913 р.)


Ультрас "Динамо" дісталося від італійської влади | Брутальний футбол\nУльтрас “Динамо” дісталося від італійської влади\n84 вболівальника київського “Динамо” отримали заборону на відвідування стадіонів в Італії, повідомляє Sportpeople.net.\nОрганізована група київських ультрас поїхала на гру 5-го туру Ліги чемпіонів “Наполі” — “Динамо” в Неаполь, де напередодні поєдинку була затримана поліцією.\nІталійські поліцейські зняли вболівальників “Динамо” з електрички після того, як ті почали бешкетувати, пошкодивши поїзд. При обшуку у них знайшли холодну зброю та піротехніку, яку українці, судячи з усього, хотіли www.viagra. пронести на стадіон.\nЧитайте також: “Динамо” і “Шахтар” розпалюють скандал\nКрім цього, італійські правоохоронці також окремо затримали шість українських вболівальників, які на машинах везли рюкзаки з камінням, холодну зброю та інші заборонені на трибунах речі.\nВ підсумку сьогодні стало відомо, що всі 84 українця, які були затримані в Неаполі, отримали від футбольних властей Італії заборону на відвідування місцевих стадіонів, а проти 12 осіб, у яких було знайдено холодну зброю і димові шашки — ще й були відкриті кримінальні справи.\nЗозуля знову виступив проти можливості натуралізації бразильця