Готелі в місті Сент-Роберт\nз кухнею готелі в місті Сент-Роберт\nГотелі у місті Сент-Роберт: з кухнею\nСент-Роберт: найпопулярніші визначні місця\nВійськова база «Fort Leonard Wood»\nТаке місце, як Військова база «Fort Leonard Wood», варто відвідати, адже воно розташоване всього за 3,9 км від центру міста Сент-Роберт.\nВодний центр «Tiger Typhoon»\nВодний центр «Tiger Typhoon», що за 1,7 км від центру міста Сент-Роберт, точно варто відвідати під час вашої поїздки. Якщо вам подобається у такому місці, як Водний центр «Tiger Typhoon», неодмінно відвідайте також місцеві цікавинки, Uranus Fudge Factory And General Store та Little Hero's Playground.\nTheater on the Square, що за 4,1 км від центру міста Сент-Роберт, точно варто відвідати під час вашої поїздки. Любителям культури Сент-Роберт пропонує такі пам'ятки, як Old Stagecoach Stop Museum і Музей Сейнт-Роберта.\nТРЦ «Hidden Valley Plaza»\nХто ж не любить шопінг. Якщо це про вас, тоді у місті Сент-Роберт на вас чекає ТРЦ «Hidden Valley Plaza».\nПлануєте оглянути місцеві цікавинки? На вас чекає M-60 Tank – одна з атракцій, розташована за 2,1 км від центру міста Сент-Роберт.\nНе пропустіть нагоди пройтися кількома лунками: St Robert Golf Course всього за 1,8 км від центру міста Сент-Роберт.\nДізнатися більше про м. Сент-Роберт\nСент-Роберт: готелі з кухнями\nЯкщо ви хочете мати змогу готувати їжу, перебуваючи в місті Сент-Роберт, помешкання з кухнею може бути саме тим, що вам потрібно. Найкращий спосіб почуватися як вдома — це приготування смачної їжі на затишній кухні. Із Hotels.com легко насолоджуватися улюбленими стравами навіть у дорозі — просто виберіть один із наших готелів із кухнями в місті Сент-Роберт. Зробіть собі зранку ситний домашній сніданок, а потім відкрийте для себе різноманітні цікавини, які пропонує це привітне місто. Туристів у м. Сент-Роберт особливо приваблюють ресторани. Військова база «Fort Leonard Wood», Музей Сейнт-Роберта та Uranus Fudge Factory And General Store — це лише деякі з місць, які обов’язково слід відвідати протягом вашої мандрівки.\nфото Lindsey Tyler\nІнші готелі в місті Сент-Роберт, Міссурі\nГотелі з найвищим рейтингом у місті Сент-Роберт\nНещодавно додані готелі у місті Сент-Роберт\nСент-Роберт – міста поблизу\nГотелі в місті Девілс-Елбоу\nГотелі в місті Форт-Леонард-Вуд\nГотелі в місті Вейнсвілль\nГотелі в місті Бакгорн\nГотелі в місті Crocker\nГотелі в місті Флат\nГотелі в місті Свіденборг\nГотелі в місті Laquey\nГотелі в місті Ньюбург\nПереглянути ще готелі в місті Сент-Роберт


Жертвами морозів в Україні станом на 4 січня стало 122 осіб. Більшість з них - замерзли просто на вулиці. - 4 Лютого 2012 - Блог новин - Личаківська районна організація ТЧХ м. Львова\nГоловна » 2012 » Лютий » 4 » Жертвами морозів в Україні станом на 4 січня стало 122 осіб. Більшість з них - замерзли просто на вулиці.\nЖертвами морозів в Україні станом на 4 січня стало 122 осіб. Більшість з них - замерзли просто на вулиці.\nУЖИНОК МОРОЗУ ЗРОСТАЄ\nВ Україні від переохолодження померло на сьогоднішній день 122 особи. Про це повідомляє прес-служба МНС. За даними Міністерства охорони здоров'я, за 8 останніх днів, до лікувальних закладів України зі скаргами на обмороження, чи переохолодження - звернулися 2036 людини. З них -1591 особа була госпіталізована.\nПомерло за час сильних морозів – 122 громадян, з них 12 – в лікарнях, 78 – виявили на вулицях, ще 32 – у домівках, які не опалювалися. Водночас, як зазначає прес-служба МНС, чи є остаточна причина смерті цих осіфб саме «переохолодження», встановить судово-медична експертиза МОЗ України.\nНа Львівщині сталася незвичайна пригода: в автобусі посеред дороги замерзло дизельне пальне, що слідував маршрутом «Дрогобич-Летня». Він перевозив людей, що поверталися з роботи додому. Терміново перевізникові довелось відправляти інший автобус, який і доставив людей до домівок.\nСільські голови, медичні заклади отримали вказівку при необхідності одиноким престарілим людям, яким самим важко обігрівати оселі, пропонувати ліжка в лікарнях на час морозів. Також запроваджується волонтерство щодо опіки немічними людьми разом з Червоним Хрестом.\nНа жаль, до сильних морозів дехто поставився у Львові легковажно. Більшість пунктів обігріву, гучно розрекламованих ЛМР, не працюють. Про це програмі новин «Огляд дня» повідомили глядачі, які зателефонували на «гарячу лінію» телеканалу ZIK.\nРаніше у Львівській міськраді запевняли: львів’янам грітися є де. І навіть вказали адреси пунктів обігріву. Тепер стверджують: помилку в адресах допустили… журналісти, тому задекларовані в Інтернеті місця обігріву насправді людей не обігрівають. Але де можна зігрітися, в міськраді знають: центр обігріву, виявляється, працює на першому поверсі Ратуші і називають його… інформаційним центром. Скеровують людей і в медичні консультації.\n«Ми можемо надати першу медичну допомогу: виміряти температуру, тиск, обробити спиртом, якщо є рани, фільонкою і дизрозчином», – зауважила медсестра Анна Грень.\nУ пункті обігріву, котрий мали б відкрити на вул. Дністерській, 16, люди так і не змогли зігрітися. Львівські рятувальники кажуть: із 117 пунктів обігріву, розгорнутих в області, вони відповідають лише за дев’ять своїх – у наметах. І запевняють: у Львові їх служба опікується лише наметом на площі Двірцевій, що поблизу Головного залізничного вокзалу, котрий працює цілодобово. Решта – на совісті місцевої влади.\nНасправді, як з’ясували журналісти, у Львові центри обігріву працюють лише на пл. Двірцевій (Гол. залізничний вокзал) та на вул. Кирилівській, 3а (Центр обліку та нічного перебування безхатченків).\nВодночас варто відзначити, що тема людських жертв сильних морозів засвідчила появу в українському інформаційному просторі нової забороненої теми - в офіційних зведеннях уперто не називаються регіони, в яких є найбільше жертв сильних морозів. Журналісти газети «Експрес», нагадали своїм шанувальникам, що у попередні роки найбільший ужинок морози зібрали у Донецькій і Луганській областях.\nДжерела: повідомлення інформ-корпорації ЗІК, телеканалу ZIK, сайту Експрес online.


Пелетна індустрія: внутрішній потенціал — АГРОПОЛІТ\nПелетна індустрія: внутрішній потенціал\n15 червня 2016, 12:04\nЯк правило, цінові коливання, зміни попиту на ринку та зменшення експорту змушує виробників до пошуку нових форм і шляхів реалізації продукції.\nСьогодні в Україні спостерігається перенасичення ринку пелет з лушпиння соняшника, що може позитивно вплинути на розвиток внутрішнього ринку, створити новий бізнес.\nРинок паливних брикетів та гранул України вже давно став самостійним і експортоорієнтованим.До 85% українських пелет йде на експорт, це становить близько 2,5% європейського ринку пелет.В 2014 році і в першому півріччі 2015 року українськими підприємствами було експортовано 1 396,3 тис. тонн пелет з лушпиння соняшнику. При цьому з 220 компаній, які здійснюють подібну діяльність, в 2015 році експорт не здійснювали 115.\nВ 2015 році Україна експортувала близько 1 млн тонн пелет із лушпиння соняшнику. Тривалий час ключовим ринком для цієї сировини була Польща, де споживали 90% від вироблених в Україні пелет. Їх використовували на електростанціях сумісного спалювання - до вугілля додавали 4-10% агропелет, в тому числі значна їх кількість була із лушпиння соняшника.\nАле деякий час тому польський уряд вніс зміни до законодавства та правил державного субсидування по використанню твердого біопалива на вугільних теплоелектростанціях. Після цього додавати агропелети у вугільні ТЕЦ стало значно менш рентабельним.\nТепер перевага надаватиметься не сумісному спалюванню, а електростанціям, які на 100% працюють на відновлюваних джерелах енергії. Це рішення призвело до різкого скорочення експорту українських пелет з лушпиння соняшнику. До того ж декілька років були теплі зими. Саме ці фактори спричинили спад на ринку.\nЗа інформацією трейдерів, сьогодні склади українських олійноекстракційних заводів заповнені пелетою, і виробники продають їх ледь не за собівартістю. В деяких випадках ціна тонни пелети становить 600-700 гривень за тону. Тож погіршення кон'юнктури зовнішніх ринків сприяє переорієнтації українських виробників на внутрішній ринок теплової енергетики.\nДослідження Baker Tilly


2017 – Page 3 – Geneva Branch of Ukrainian Society of Switzerland\nByoxana June 29, 2017 March 16, 2022\nЖеневський осередок Товариства Українців у Швейцарії та громадська організація “Асоціація євроклубів Вінниччини” допомогли у купівлі медичного обладнання місту Козятин, що на Вінниччині.На Великодневому ярмароку в Неоні (влаштованого за допомогою благодійної організації FREE UKRAINE) та під час проведення фото-виставки О. Кромпляса «Промка» в Женеві українські діаспоряни зібрали 500 євро. Кошти були передані в Україну на придбання…\nRead More Женевська діаспора підтримала жителів ВінниччиниContinue\nШановна громадо, 4.07 о 19.00, в наступний вiвторок, з нагоди 50-рiччя Всесвітнього Конгресу Українців (ВКУ) до нас в Женеву приїжджає Євген Чолій, Президент Конгресу. Андрій Лужницький, голова УТШ, разом з постпредом паном Ю. Клименко запрошують вас познайомитися, дiзнатися про історію та діяльність Конгресу та розповісти про себе. Зустрiч вiдбудеться в примiщеннi Мiсiї України при ООН…\nRead More Анонс щодо заходу у липніContinue


Звернення стягнення на об’єкти нерухомого майна фізичної особи » Бершадь » Людина і закон » Офіційні повідомлення » Новини : Стаття 50. Звернення стягнення на об’єкти нерухомого майна фізичної особи\nБершадь / Новини / Офіційні повідомлення / Людина і закон / Звернення стягнення на об’єкти нерухомого майна фізичної особи\nСтарший державний виконавець Назарська Ю.Ю.\nГоловатюк Єфрем Сидорович (1904) 1904 р., українець, селянин. Мобілізований в 1941 р. Рядовий. Помер від ран 24.09.41.\nЗвернення стягнення на об’єкти нерухомого майна фізичної особи - Тлумачення в чинному законодавстві - www.bershad.ua\n24.06.2018 16:10:36 Цей сайт - про Бершадь та бершадський район. Новини, довідники, безкоштовні оголошення, фотогалереї району. Розділ "Новини" підготовлено редакцією газети «Бершадський край». Всі права на матеріали належать авторам статтей. Передрук інформації, що розміщена на сайті Бершаді, без згоди адміністрації суворо заборонено. Адміністрація сайту Бершадь може не поділяти думку авторів публікацій і не несе відповідальності за авторські матеріали.


Аналізи та швидкі тести - Дитячий лікар Гречаниченко Олена Андріївна\nШвидкі тести для діагностики захворювань у дітей\nУ кабінеті «Дитячий лікар» ми можемо проводити відразу на місці експрес-тести, які дозволять підтвердити діагноз і призначити необхідне лікування. Існують дитячі хвороби, які за симптомами можуть перетинатися або бути схожими, тому важливо знати показники хвороби якомога раніше, щоб не втратити час для її лікування. Саме цю важливу задачу і мету виконують швидкі тести.\nШвидкі тести в кабінеті «Дитячий лікар»\nУ кабінеті «Дитячий лiкар» можна провести наступні швидкі тести:\nтест сечі на ацетон;\nрівень глюкози в крові (рівень цукру); вимірювання проводиться спеціальним приладом глюкометром. Тест швидко визначає рівень глюкози (цукру) в крові у дітей з народження до 18 років, проводиться виключно на натщесерце.\nрівень кисню в крові; у нас в кабінеті є сучасний пульсоксиметр, який за лічені секунди дозволяє визначити рівень кисню в крові, що є важливим показником при діагностиці захворювань дихальних шляхів.\nшвидкий тест фекалій на лямбліоз;\nшвидкий тест фекалій на сальмонельоз;\nтест на аденовируси;\nтест на респіраторносинцитиальный вірус по мазку з носа;\nтест на аденовіруси;\nтест на респіраторносінцітіальной вірус за мазком з носа; Даний тест дозволяє безпосередньо в кабінеті протягом 10 хв поставити діагноз і вибрати тактику лікування.\nшвидкі тести на грип А + В;\nЩодо гепатитів В і С хочу розповісти більш детально, тема вкрай важлива і актуальна.\nДжерела зараження гепатитом В\nЗбудник вірусного гепатиту В стійкий в навколишньому середовищі на предметах з мікрокраплею крові – до 7 діб. Це означає, що ризик зараження дуже високий (відвідування стоматолога, візити в салон краси, на манікюр або педікор, татуаж, проведення ін’єкцій тощо).\nВірус гепатиту С не так стійкий, як вірус гепатиту В, але він дуже небезпечний і руйнівний для організму. Інфікований може роками не знати і не підозрювати про хворобу, при цьому всередині організм повільно руйнується. Вірусні гепатити в Європі діагностуються в багатьох країнах, в том числі і в Україні.\nА в нашому місті діагностику вірусних гепатитів В і С у дітей проводять дуже рідко, так набагато простіше спати і не брати на себе відповідальність за те, що відбувається. АЛЕ! Небайдужі батьки знають, що при своєчасній ДІАГНОСТИЦІ і лікуванні вірусних гепатитів В і С, якість життя можна зберегти. Простими словами можна врятувати життя дитині або вже дорослій людині. Ми отримали швидкі тести для діагностики вірусних гепатитів В і С в крові з пальця. Результат ви отримуєте вже протягом 10 хв. При бажанні пацієнт може провести тестування в домашніх умовах.\nДе можна зробити швидкі тести дитині на захворювання гепатитом С та B в м. Шостка\nУ нашому кабінеті «Дитячий лікар» за адресою м Шостка, вул. Короленка, 39 всі пацієнтам до 18 років можна зробити експрес-тести на захворювання, перелік яких зазначений вище. Про наявність тестів ви можете дізнатися за телефоном. Для дотримання конфіденційності ви можете купити тест і провести аналіз в домашніх умовах. Можливість проведення деяких аналізів і швидких тестів відразу при огляді дитини значно економить час для постановки діагнозу і дозволяє максимально швидко визначити тактику лікування дитини.


Розгубленість Кремля | Газета «День»\n9 січня, 2021 - 17:44\nНезважаючи на бурхливу радість через штурм Капітолію прихильниками Дональда Трампа, насправді у російського президента Володимира Путіна і його оточення немає ніяких приводів для оптимізму.\nНа минулий 2020 рік російська верхівка мала грандіозні плани. Для підвідомчого народу готувалося чергове победобесіе у вигляді грандіозного військового параду в Москві з присутністю світових лідерів.\nРазом з цим багато хто в Москві планував остаточно вирішити українське і білоруське питання, а в подальшому і молдавське очевидними військовими методами. Рік мав завершитися відновленням керівництва Росії по периферії кордонів.\nАле вже з весни все пішло не так. Перший чорний лебідь прилетів у вигляді коронавирусу, а другий приніс безпрецедентне падіння цін на нафту і в якійсь мірі на газ, посилене нехай і короткою, але вельми руйнівною цінової війною з Саудівською Аравією. Наслідки другої події в повній мірі ще не оцінені, бо воно збіглося з переходом транспорту на інші двигуни - електричні та водневі.\nДалі пішло і поїхало. Протести в Білорусі і потім війна на Південному Кавказі укупі з черговим переворотом в Киргизії. І на завершення року результати виборів в США і перемога прозахідної Майї Санду в Молдові. Загалом, рік був невдалий, грандіозні плани на його початку зазнали повного фіаско, і процес цей за всіма ознаками тільки набирає обертів.\nВсе це позначилося не тільки на підкилимній боротьби між так званими вежами Кремля, але і вихлюпнулося у публічну сферу у вигляді дуже жвавої дискусії про перспективи і напрямку російської зовнішньої політики. Причому в першу чергу саме на прикордонному просторі.\nПри цьому треба мати на увазі, що дискусію ведуть імперці, що не ставлять під сумнів стратегічний напрям зовнішньої політики. Вони і далі вважають за необхідне, де активно, а де опосередковано втручатися у внутрішні справи ближніх і далеких країн. Головне полягає в тому, що очевидною стала обмеженість ресурсів, якими володіє російська держава. Звідси предмет дискусії, як і на що їх переважно використовувати.\nНа думку фронтмена необхідної зміни підходів до зовнішньої політики, російського експерта з міжнародної політики Володимира Фролова, «Сутність нового російського підходу до пострадянських справ можна звести до трьох фреймів, які застосовуються в разі кризи в регіоні: Навіщо? Що мені з цього? Як не потрапити в дурне лайно? (запозичення з зовнішньополітичної доктрини Барака Обами «Do not Do Stupid Shit»)».\n- Не брати на себе нових санкцій Заходу заради пострадянських «клієнтів» РФ.\n- Не робити кроків, які зменшують Росії можливості для маневру або відступу без втрати обличчя і роблять ситуацію незворотньою (той самий «stupid shit»).\n- Добре розуміти обмеженість власних можливостей і ресурсів, їх недостатність для вирішального впливу на кризи в регіоні за винятком ситуацій, що прямо загрожують безпеці РФ.\nПерший принцип безпосередньо пов'язаний з панічним очікуванням оточення Путіна неминучих дуже серйозних фінансових, економічних і персональних санкцій. Зараз в Вашингтоні обговорюються, принаймні, чотири варіанти санкцій тиску від дуже жорсткого до дуже помірного. Останнє не повинно вводити в оману. Він, на думку американців це поміркований варіант, насправді загрожує серйозним людям в оточенні Путіна дуже великими втратами. Як фінансовими, так і персональними. Останнє торкнеться не тільки їх, але і членів їх сімей, причому американське міністерство фінансів розуміє цей термін досить розширено.\nНаступний принцип безпосередньо стосується окупації Донбасу і Криму. Проблема в тому, що, навіть якщо і є у Кремля бажання якось завершити донбаське авантюру, але психологічно Путін не може на це піти. Він зайшов так далеко і настільки підвищив ставки, що не може відступити навіть в найменшому, як йому вбачається, без втрати іміджу або прояву зовнішньополітичної слабкості. Тут все настільки в занепаді, що при нинішньому персональному складі російської верхівки варіантів вирішення проблеми просто не видно.\nЗ іншого боку, після української, а потім сирійської, лівійської і, як здається, центральноафриканської авантюри в Білорусі, Киргизії та Молдові Кремль діяв більш обачно. Незважаючи на декларації, він утримався від збройного та іншого втручання в білоруські події, надавши досить скупу фінансову підтримку режиму Олександра Лукашенка.\nУ Киргизії взагалі обмежилися відстороненим спостереженням, хоча ще 28 вересня минулого року тодішньому президенту Сооронбаю Жеенбекову Москва обіцяла повну підтримку, а через два тижні він був фактично скинутий. І Кремль вважав за краще не втручатися. Не в останню чергу і тому, що йшла війна на Південному Кавказі, і вона відволікала навіть від Білорусі. З іншого боку, в силу економічних причин Росія просто не могла піти на ще одну авантюру у вигляді якогось навіть гібридного вторгнення в Киргизію, і тим більше втручатися у війну Вірменії та Азербайджану. З цього конфлікту Москва вийшла хоч і з втратами, але зберегла хоча б видимість впливу. І це максимум на що їй довелося розраховувати.\nНаслідком цілого ряду зовнішньополітичних поразок Кремля стала деяка розгубленість у визначенні навіть найближчих цілей і дій. Пропонується досить чітка орієнтація на відмову від так званих союзницьких зобов'язань і перехід від багатосторонніх союзів до двосторонніх відносин без обтяжливих зобов'язань. Іншими словами, Росія повинна жити без союзів і союзників, принаймні, зі своїми сусідами.\nНайбільш чітко цю концепцію висловив експерт Російського товариства політологів (РОП) Андрій Серенко. «2020 рік був роком не тільки пандемії ковіду, а й роком остаточного розпаду Радянського Союзу ... Сенс розпаду пострадянського простору - це позбавлення монополії Росії на право бути модератором на пострадянському просторі, Росія більше не монополіст в цьому питанні. Свої ролі на цьому просторі починають грати Туреччина, Китай, Євросоюз і США, думаю, ми побачимо там і нових гравців. У Москві розуміють, що зберегти монополію неможливо, тому больові точки розташовані по периметру кордонів Росії».\nВідносно України теж починають, принаймні, навколо Кремля прозрівати. У своєму інтерв'ю прокремлівському сайту «Україна.ру» Серенко визначив головну больову точку Путіна і його оточення. «Залишається актуальною проблема України для Москви, тому що Росія за рік нічого не зробила для створення ефективної української політики. Ніяких свіжих ідей немає, є тупцювання на звичних форматах. У російських еліт я не бачу енергетики, щоб змінити українську політику. А в Україні тренди останніх років - дистанціювання від Росії та інтеграція в альтернативний євроатлантичний пояс - зберігаються. Москва поки нічого в якості розумної альтернативи запропонувати не може, це найбільша проблема в частині роботи на всьому пострадянському просторі».\nОсь і вся розгубленість Кремля. Питання України для російської зовнішньої політики треба вирішувати і терміново. Але рішучості на серйозні кроки немає. І такий стан триватиме до завершення транзиту влади в Москві.


Бліц-аналіз клінічного спостереження | Интернет-издание "Новости медицины и фармации"\nСтатья опубликована на с. 76\nМолода жінка віком 30 років звернулась із скаргою на наявність поширених набряків, що виникають при відмові від прийому сечогінних. Проте вона виявляла стійке бажання припинити їх прийом.\nІз анамнезу відомо, що протягом останніх 8 років жінка приймає від 40 мг (на початку) до 400–500 мг/добу фуросеміду 6–7 разів на тиждень із метою схуднення. Своєї мети вона досягла, маса тіла становить 42 кг при рості 162 см. Проте на сьогодні відчуває слабкість, млявість та розуміє абсурдність свого стану.\nПри обстеженні не виявлено ніяких суттєвих відхилень у клініко-лабораторних показниках крові і сечі, натрій крові був у нижніх межах норми. Менструації відсутні. АТ 110/85 мм рт.ст. Кількість сечі становить 800–1200 мл/добу. Отримала консультацію терапевта, ендокринолога та дієтолога. Звернулась до нефролога з причини відсутності об’єктивних причин для збереження набряків.\nПоглиблений нефрологічний аналіз клініко-лабораторних показників дозволив виявити такі особливості стану молодої жінки: креатинін крові 108 мкмоль/л (розрахункова ШКФ за GFR-EPI 59,3 мл/хв), зменшений за даними ультразвукового дослідження розмір нирок (права 87 х 39 мм та ліва 89 х 41 мм). При проведенні аналізу сечі за Зимницьким відносна щільність становила 1006–1017 при діурезі 1150 мл. Дослідження на ренін/альдостерон, паратгормон та альбумінурію не виявило відхилень від норми. Значення паратгормону й результати аналізу за Зимницьким дозволили сподіватися, що процес втрати функції нирок може мати оборотний характер.\nЧи можна говорити про хронічну хворобу нирок, інтерстиціальний нефрит чи токсичну нефропатію? Хронічна хвороба нирок потребує наявності 3-місячного зниження ШКФ, інтерстиціальний нефрит — морфологічного підтвердження та щонайменше зниження концентраційної функції нирок, токсична нефропатія не є самостійною нозологічною формою.\nМолодій жінці було запропоновано протягом трьох тижнів зменшити дозу фуросеміду до однієї таблетки 40 мг, потім перейти на трифас 20 мг/добу, який поступово протягом трьох місяців зменшено до 10 мг двічі на тиждень. При спробі більш швидкого зменшення дози відбувалася затримка рідини. Водночас із метою відновлення периферійного кровообігу призначений раміприл 1,25 мг на ніч, дозу якого титровано збільшили до 5 мг протягом місяця під контролем креатиніну крові. Динаміка показників наведена в табл. 1.\nДинаміка спостереження свідчить, що фільтраційна функція нирок поступово відновлювалась, показники аналізу за Зимницьким нормалізувалися до третього місяця спостереження, нирки також із місяця в місяць «розправлялись», поступово набуваючи фізіологічного розміру. Їх зменшений об’єм був обумовлений хронічною дегідратацією. До 6-го місяця спостереження жінка отримувала 5 мг трифасу один, рідко два рази на тиждень. Прогноз у цьому випадку є сприятливим. Діагноз сформульований як ХХН 2 ст., токсична нефропатія.\nТака ситуація зустрічається в практиці нефролога. У нас було ще два подібних випадки з анамнезом прийому 12 та майже 20 років. Узагальнюючі цю практику, можна сказати, що більша тривалість прийому фуросеміду супроводжується більш вираженим порушенням клубочкової фільтрації та розвитком інтерстиціального нефриту. Після відміни діуретика жінкам важко збільшувати масу тіла, може розвиватись гіпоальбумінемія, гіперальдостеронізм, що провокують розвиток набряків. Гіперальдостеронізм ефективно корегується альдактоном, також він допомагає контролювати водний баланс у таких випадах.\nСемінар 2. Клінічна задача 2


3 Коли садити на розсаду\n6.1 Иссоп — посадка і догляд: відео\n8.1 Иссоп. Пряна рослина: відео\nЦя пряно-смакова культура колись вважалася дикоросів, але завдяки гарним суцвіттям иссоп став культивуватися, перебравшись ближче до людини. Основна ж цінність багатолітника в його біологічні особливості — иссоп відносять до лікарських травах.\nНезважаючи на те, що иссоп — трав’яниста рослина, зовні виглядає він, як чагарник. Його висхідні чотиригранні опушені стебла іноді досягають висоти в 70 см. Якщо рослина було посаджено в родючий грунт, то на кущі розвинеться не менше 50 стебел з продовгуватими клиноподібними листям.\nПривертає рослина своїми квітками рожево-фіолетового або насичено-синього забарвлення (іноді зустрічаються і білі). Зібрані вони в невеликі переривчасті колосовидні суцвіття, рівномірно розподілені по стеблах. Квітки виділяють п’янкий аромат, що привертає бджіл. Тому иссоп часто вирощують, як медоносна рослина.\nЗгадка про цю рунистої траві зустрічається в стародавніх трактатах. Застосовували властивості ісопу ще за часів Авіценни. В наш час користуються не тільки дарами дикої природи, а й активно культивують иссоп, створюючи нові селекційні сорти. У природних же умовах виростає 3 різновиди даної рослини.\nНайпоширеніший — це ісопу лікарський. Зустріти його можна в степах і на гірських схилах. Наведене вище опис якраз відповідає даному виду. Квітнуть кущі, виділяючи дивовижний аромат, з червня і аж до вересня.\nОтримав таку назву тому, що рослина першим підселювати на крейдяних утвореннях. Цвіте тільки синіми суцвіттями, а ось аромат має досить сильний, бальзамічний. Привертає він не тільки бджіл, а й пасуться тварин. Стійкий запах ісопу використовують і в парфумерії. Все це призводить до вирождаемость рослини, яке вже занесено в Червону книгу.\nВид має невелику висоту, його кущі часто застосовують в бордюрах і для обрамлення рабаток і альпійських гірок. Ароматні у рослини не тільки суцвіття, а й листя — вони, дійсно, пахнуть анісом. Самі ж квітки застосовуються в їжу і своїми відтінками дозволяють прикрасити будь-яку страву.\nСелекціонери давно звернули увагу на дану культуру. Їх мета — поліпшити харчові та лікувальні властивості рослини. Адже вирощують иссоп не тільки дачники — застосовують його і в промислових виробництвах. Найпоширенішими сортами вважаються «Рожевий фламінго», «Нікітський білий», «Аметист», «Лікар» і ряд інших.\nРозмножується трав’янистий багаторічник насінням. Їх можна відразу ж висівати у відкритий грунт, але найчастіше вдаються до розсадним методом, що дозволяє виростити більш стійкі кущі. Щоб уже в травні висадити на ділянці паростки, їх необхідно посіяти в розсадні ящики в першій половині березня, тобто за 60 днів до перенесення в грунт.\nКупувати розсаду иссопа не обов’язково — її легко виростити в домашніх умовах у себе на підвіконні. Для цього достатньо придбати невеликий рассадний ящик і заповнити його чистим піском.\nНасіння можна просто змішати з піском, але краще зробити в ньому неглибокі борозни на відстані 3 см один від одного, не забувши їх зволожити. Уже через 10-12 днів можна побачити перші сходи. Коли на сіянцях буде не менше 3-х справжніх листочків, можна приступати до пікіровки по окремим стаканчиках (пластиковим або торф’яним) і доращивать розсаду в них.\nЗ моменту висіву насіння на розсаду і до перенесення її у відкритий грунт має пройти близько 2-х місяців. Щоб зрозуміти, що рослина готове до цього, перераховують справжні листочки — їх повинно бути не менше 6-ти. Сприятливий час для посадки розсади на ділянку — друга половина травня, коли вже немає ризику заморозків.\nДля початку сіянці розсаджують на відстані 25-35 см одна від одної. Але після вкорінення їх бажано прорідити, пересадивши зайві в іншу клумбу. Висаджувати розсаду в грунт потрібно не глибоко — максимум на 10 см, так, щоб точка росту не присипати землею.\nДеякі вирощують иссоп і безрассадним способом, відправляючи насіння відразу у відкритий грунт. Роблять це в кінці квітня або початку травня, змішавши насіння з піском. Посівний матеріал розподіляють по неглибоким борозенками (0,5-0,8 см), відстань між якими має бути не менше 50 см.\nНасіння спочатку присипають невеликим шаром землі (в 1 см), потім шаром торфу. Він запобіжить від вимивання грунту при поливі і від освіти на грунті скоринки. Іноді иссоп сіють під зиму, тоді мульчування застосовувати не слід. У будь-якому варіанті насіння почнуть проростати, коли температура повітря досягне + 5 ° C.\nПерші сходи вже можна чекати через 1,5 тижні. Коли справжніх листів на рослині буде не менше 8-ми, рядки варто прорідити, залишивши між кущами по 20 см вільного простору.\nИссоп — рослина невибаглива, тому не вимагає особливого догляду за собою. Кущ комфортно почуває себе на будь-якому грунті, крім болотистій.\nНе потребує культура і рясного поливу — досить в спекотну пору періодично зрошувати клумбу. А ось підвищена вологість для квітки згубна.\nПідживлення також повинні бути помірними, інакше вся сила піде на зростання куща на шкоду цвітінню. Комплекс мінеральних добрив в концентрації 2 ст.л. на відро води вперше вносять через місяць після появи сходів. Наступні підживлення повторюються з періодичністю 1 раз в 30 днів протягом усього періоду цвітіння. Гній вносити на клумбу не варто — він переб’є аромат пряної трави.\nВажлива санітарна обрізка рослини, яку проводять перед зимою. Це стимулює кущ в наступному році до пишного розвитку.\nБоротися зі шкідниками не доведеться, так як специфічний запах рослини їх відганяє.\nЗаймаючись вирощуванням ісопу, слід враховувати той момент, що на одному місці активно розвиватися він може не більше 7 років, а потім починає вироджуватися. Досвідчені дачники рекомендують кожні 5 років рослина пересаджувати, розчленовуючи при цьому кущі для розмноження.\nИссоп — посадка і догляд: відео\nУ деяких європейських країнах иссоп використовується офіційною медициною. У Росії поки що властивостями даної лікарської трави в більшій мірі користуються народні цілителі.\nИссоп фармакологічним впливом на організм людини нагадує лікарський шавлія. У терапії використовують виключно верхні частини пагонів з суцвіттями. Саме тут найбільше скупчення ефірних масел, смол, дубильних речовин, кислот (олеановая і урсоловой), а також пігмент іссопін.\nУ народній медицині використовують відхаркувальні, спазмолітичні і антисептичні властивості рослини. Позитивний вплив иссоп надає на такі проблеми зі здоров’ям:\nколіти хронічної форми, метеоризм і запори;\nстенокардія і анемія;\nрізні неврози і ревматичні болі.\nТакож застосовують відвари иссопа і зовнішньо — для полоскання рота при гінгівітах і стоматитах, для промивання кон’юнктивні очей, при виразках, ранах, гематомах, ударах (у вигляді компресів).\nЩе иссоп сприяє кращому травленню, тому його часто приймають для підвищення апетиту.\nДо кожного лікувального процесу слід ставитися індивідуально, адже там, де користь для одних, обов’язково виникнуть протипоказання для інших. До того ж иссоп можна віднести до слабоядовіти рослинам, і це необхідно враховувати.\nПри лікуванні хвороб шлунково-кишкового тракту потрібно брати до уваги кислотність шлунка — при підвищеній иссоп протипоказаний.\nНе слід вживати препарати на основі ісопу гіпертонікам і людям, що мають проблеми з нирками.\nУ вагітних дана трава здатна викликати викидень.\nПротипоказаний иссоп і годуючим — він негативно позначається на лактації.\nНавіть невелика отруйність, а також високий відсоток ефірним масел — вже привід не давати дітям до 12 років кошти на основі ісопу.\nЛюдям, хворим на епілепсію, препарати цієї трави дають тільки після консультацій з лікарем і суворо в певних дозах.\nУ всіх інших випадках, коли можна використовувати культуру в народних лікувальних складах, слід робити це з обережністю — передозування здатна привести до тяжких наслідків.\nИссоп не дарма називають пряно-смакової культурою — його дійсно застосовують в харчовій галузі. Наприклад, травичка є однією зі складових популярного лікеру «Шартрез». Але не тільки в напої додається пряність — можна зустріти її і в складі деяких масел і ковбас, які виготовляються в європейських країнах. Додають іноземці иссоп в фаршировані яйця і змішують його з сиром.\nУ домашній кулінарії співвітчизників иссоп (молоде листя і суцвіття) йде як зелень в різні страви. Аромат культури непогано доповнює харчові якості м’ясних і рибних продуктів. Трава дає пікантний смак салатам. Нарівні з базиліком, селерою, кропом і іншими пряними травами иссоп застосовується в домашній консервації.\nАле вводячи цю рослину в раціон харчування, необхідно знати міру, щоб не викликати отруєння організму. Знову ж таки, перш ніж приправляти страви иссопом, слід згадати про протипоказання до нього.\nЯкщо пряна трава все-таки використовується в приготуванні страв, доведеться суворо дотримуватися такого правила — ні в якому разі не накривати ємність кришкою. Ефірні запахи ісопу просочать всю їжу, зіпсувавши її. А ось яблучного оцту це властивість тільки додасть оригінальності. 4 гілочки иссопа наполягають кілька днів в оцті, а потім заправляють цим складом салати (але це вже на любителя).\nИссоп. Пряна рослина: відео\nИссоп вирощування з насіння: фото, відео, опис, види і сорти, посадка і догляд Ссылка на основную публикацию


Project Mc²: ляльки-дослідниці зі США - zakupy.lviv.ua\n11.08.2015 / Вікторія Кнедлик / Новини\nУ США створили ляльок, які заохочують дівчаток до наукових досліджень.\nКомпанія MGA Entertainment створила колекцію ляльок Project Mc². До неї входить чотири ляльки, кожна з яких цікавиться певною науковою сферою, комп’ютерними технологіями чи інженерною справою. До кожної ляльки додається набір, з допомогою якого можна, приміром, створити прикрасу, що світиться, робочу модель вулкана, лавову лампу чи збудувати скейтборд за кресленням. Творці ляльок запевняють, що для експериментів знадобляться лише безпечні інгредієнти, які завжди є вдома.\nФото: MGA Entertainment\nЛяльки, за задумом їхніх творців, виглядають як група дівчаток-подруг, вони відрізняються ростом та рисами обличчя. Але водночас усі вони худі, з довгим волоссям, вбрані в тісний одяг та короткі спідниці.\nЛяльки з’явились у продажу наприкінці минулого тижня, одночасно з прем’єрою присвяченого їм серіалу Project Mc², створеного за участі Netflix. Головні героїні серіалу – чотири дівчинки, яких наймає на роботу надсекретна шпигунська організація.\nПридбати ляльок можна в іграшкових магазинах у США, для українців вони доступні на Амазоні. Одна лялька коштує неповних $25.\nНазад Previous post: #Minivarenyky. Шкільна форма в етностилі\nВперед Next post: Вижити у Львові. Російські бренди, що вистояли під бойкотом\nЧому шопінґ-терапія не працює?\nКраєзнавчі закупи. Вулична торгівля в Нью-Йорку\nНа вагу золота. На що можна обміняти золотий злиток


Патрік Мекі: Мистецтво Джеффа Волла | ПРОSTORY - український літературний журнал\nНові українські журнали лівої критики на Форумі видавців у Львові Хто очевидець? Український літературний процес: фактор смаку\nз англійської переклала Олеся Камишникова\t(П'ятниця, 20 Квітня 2012)\nВін – художник збуреного світу, чиї роботи, незважаючи на це, досягають цілковитої ясності та точності; фотографії Джеффа Волла детально описують уривчасту історію масштабних змін і водночас надають їй сталості за допомогою тонко, проте непорушно стійких форм. Щоб зрозуміти його загострену чутливість до впливу непростих історичних обставин на мистецтво і його форми, слід осмислити ранню і глибоку зацікавленість Волла питаннями й цінностями концептуального мистецтва.\nНайсильніші з-поміж перших робіт фотографа сповнені дивовижного усвідомлення свободи зображення, ілюстрування, опису. Прикладом цієї чутливості стали вражаючі фото початку 1980-х на кшталт «Молока»; посутньо, ця робота – віртуозне свідчення зображальних можливостей фотографії, вигідно продемонстрованих шляхом показу того окремого моменту, коли частина молока розхлюпується з пакету, що його невпевнено тримає в руці чоловік, який сидить на тротуарі. На фото він схоплений у стані чи то сильного пожвавлення, чи то роздратування, котре й спричинило те, що молоко розлилося. Складається також враження, що через це збудження чоловік не зовсім усвідомлює те, що відбувається. У результаті рідина, якась аж кричуще біла, набуває дивної автономії, розплескуючись у повітрі. Для нас незвично придивлятися до чітких, проте непередбачуваних форм, котрих вона набуває за проміжок часу між тим, як вирвалася з пакету та була знову, так би мовити, захоплена землею у полон. Це зображення наділене чудовою леткою свіжістю – не просто заглибленою у світ буденності, але, власне, породженою одним із найбільш пересічних об’єктів цього світу. Ефект від цієї фотографії – розкриття принадної та дивовижної сили візуального, що міститься у звичних речах, але такий показ не може відбутися без демонстрації могутності самої фотографії у виявленні чи створенні подібних моментів. У зображенні мерехтливої рідини, котра розбризкується у повітрі, зафіксовано також щось на зразок миті імажистського збільшення об’єкту. Це момент надзвичайної свободи, підкресленої контрастом із нерухомим гратчастим візерунком стіни, яка виступає тлом та рамою для молока, - візерунком, що виразно нагадує про спрощені форми концептуального та мінімалістського підходів до мистецтва, від яких відмовився фотограф; отож, зображення можна навіть трактувати як таку собі алегорію на Воллів рух від концептуалізму до характерної для його подальших робіт витонченої вибуховості.\n«Оповідачка» – одна з найвідоміших фотографій, де це ж питання стає центральним і постає у більш розгорнутому вигляді. Ця робота – потужна і водночас неоднозначна данина традиції оповідання історій: тут зображено індіанку, захоплену процесом розповіді, та її нечисленну аудиторію, що по-різному реагує: хтось лишився виразно байдужим, хтось – шанобливо вслухається. Та насправді намір чи, радше, потреба, котра стоїть за цим зображенням, – знайти спосіб показати автентичну культуру переповідання, виживання якої начебто замальовується, без спрощень, але із захопленням і при цьому так, щоб спостерігач не міг дозволити собі повірити, ніби здатний близько підійти до події, яку споглядає. Найбільш повно цей намір втілюється через дуже простий прийом: розмір роботи в її галерейному форматі. Завдання зображення – тримати глядача на відстані, ніби не дозволюячи вдавати, що він спроможний вийти за межі позиції перехожого. Відстань, з якої ми розглядаємо групу, має бути достатньо великою, щоб завадити виникненню відчуття причетності й ідентифікації, а разом з тим – досить близькою, щоб підкреслити, наскільки самій зображеній групі бракує будь-якої згуртованості. На досягнення обох цих ефектів працює те, що оповідачка звертається не до когось всередині групи чи за її межами, а спрямовує мовлення через усю площину зображення. В одній із частин фотографії різко виділяється щось на зразок естакади чи вивищеної ділянки дороги, яка відходить під кутом від зображення, створюючи максимально конкретну ілюстрацію до цього ж питання проминання як дії чи умови.\nОтже, основна проблема, на якій зосереджене фото, – дуже неоднозначне зображення простору, де відбувається – або радше відроджується – традиція переповідання історій. Замість того, щоб шукати образ, котрий показував би культуру корінного населення Північної Америки затишно схованою в ніші вочевидь недоторканої культурної спадщини і принадної відсталості, фото демонструє її хитке становище у таких же непевних просторах сучасного світу, на цьому вкритому травою схилі, не такому природному, як видається, оскільки його затиснено біля великого відрізка чи то дороги, чи естакади, чи мосту, котрий займає праву частину фото. Цей простір – ані природний, ані культурний: він є одним із тих цілісних, проте невизначених і заплутаних гібридів обох згаданих категорій, котрі, мабуть, краще характеризують географію сучасності, аніж блискучі офісні будівлі. Таким чином, група показана поза межами свого чітко визначеного культурного середовища, однак разом із тим її зображення уникає передбачуваних та стереотипних форм співчуття, яке зазвичай супроводжує картини чи описи переміщення таких спільнот або їхніх окремих членів до неспокійного та яскравого світу мегаполісу. Натомість усе, через що можна було б визначити цю групу людей, зводиться до акту розповідання історії, котрий багато хто з її учасників просто ігнорує, тож фото постає не стільки оммажем традиції переказування, скільки образом її вразливості й перебування під загрозою.\nФотографія зближує два віддалені одне від одного в часі і просторі моменти відчуження: відсторонення фотографа від світу, який він фіксує на плівці, що є результатом власне процесу зйомки, – та відокремленість глядача, котрий стоїть перед зображенням, від недосяжного для нього світу на фото. Світлина слугує містком між цими станами відчуження й, разом із тим, творить світ, з яким згадані моменти роз’єднані. Одна з провідних ідей естетичної теорії говорить про те, що певне дистанціювання від практичного аспекту предметів є необхідною умовою досягнення краси, тож є щось глибоко привабливе у тих станах відсторонення, котрі може відкрити нам фотографія. Та поряд із привабливим вона також містить запаморочливе й небезпечне: попередження про те, що безліч зображень, присутніх у журналах, на екранах тощо можуть як заспокоювати й маскувати, так і непокоїти. Світи, покликані до життя фотографією, не враховують нашого існування чи інтересів; радше, вони є сконцентрованими сценами й видіннями, з яких нас виключено або в соціальний, або, так би мовити, у метафізичний спосіб. Мета Воллового мистецтва – не позбутися цієї загрози, а продемонструвати її нам, вказавши на відчуження, що лежить в її основі, як на джерело водночас небезпеки й надії. Фотографія нездатна усунути наше відокремлення від світу та одне від одного; натомість спроби зробити це призводять зазвичай до його поглиблення. Тому сподівання, присутнє у роботах Волла, їхня ставка у цій грі пов’язана з намаганням розширити можливості фотографії замість обмежувати їх; цей проект передбачає формування якнайповнішого уявлення про все, що складає сутність фотографічного бачення, а також віру в те, що загрозу буде принаймні врівноважено надією. Проте це також означає, що у творах Волла красу завжди супроводжують тіні та страх утрати і виключення.\nНа відносно нещодавньому колоквіумі у лондонській галереї «Тейт», присвяченому творчості Волла, одного з присутніх спеціалістів та поціновувачів запитали про його думку з приводу феміністичного ухилу в «Картині для жінок», роботі, що належить до ключових творів художника. Суть відповіді зводилася до того, що всі знають про шокуючі політичні підтексти робіт Волла. Цю нерозважливу зарозумілу ремарку швидко забули, як часто трапляється на подібних зібраннях; політичні конотації цього потурання космополітичному прошарку «розмовляючих голів», котрим так легко розбиратися у політиці, проте так важко щось у ній змінювати, проминули непоміченими. Робота, про яку йшлося, – це надзвичайно прониклива й надто безпристрасна переробка картини Мане, що зображає офіціантку у барі Фолі-Бержер: сцену ощадливо подано як відображення у великому дзеркалі разюче порожнього приміщення на зразок студії. Одразу помічаємо тут характерний інтерес Волла до оприявнення імпліцитно присутнього у мистецтві фотографії примноження образів, реалізований через відтворення наявного зображення та підкреслення ролі, котру в ньому відіграє дзеркало; проте в даному випадку все це також відтінено мінімалістичністю, що постає з переміщення епізоду в настільки спрощений інтер’єр. Картина Мане, як відомо, спирається на складні диспозиції простору та візуальної форми, обумовлені розташованими під кутом дзеркалами позаду барної стійки. Фотографія Волла, замість того, щоб зосередитися на показі чи навіть акцентуванні породженого відчуття множинності зображення, аналізує його основу: стійку тотожність дзеркала та площини зображення. Фотоапарат також присутній на знімку, який ми роздивляємося: він знаходиться між фотографом та моделлю, що замінила офіціантку з картини Мане. Вираз обличчя моделі неможливо витлумачити, це нагадує нам героїню оригінального зображення, але тут міміка не містить елементу злегка агресивної загадковості, використаного художником задля контрасту з його власним прагненням до безжалісно фактографічного мистецтва. У роботі Волла непроникність обличчя функціонує радше як радикально спрощена, демонстративно позбавлена будь-яких натяків порожнеча, котра головним чином і дозволяє твору засвідчити, що означає бути ще одним чоловіком, який знову створює зображення ще однієї жінки. Підкреслено уникаючи можливості перетворити відсутність чіткого виразу на жіночому обличчі на звичний образ принадної таємничості, зображення натомість намагається вказати на своє дивне становище, на проблему свого створення, опертого на фактографічність, а також на власне місце у сповненому нерівності світі. Фотографія ставить перед нами в редукованому вигляді цілу низку політичних питань, рішуче й точно відсилаючи до них.\nЗдавалося б, із винаходом фотографії усі мрії літератури збуваються. Техніка фотографії була наче спеціально призначена для того, щоб постачати літературі багатозначні, правдоподібні, але водночас доречні проблиски і фрагменти світу, на який спираються її спекуляції. Однак саме тому, що фотографія лишається за своєю природою прямо прив’язаною до факту, загадкове та непевне в ній так вражають, стаючи приводом для коментарів та інтерпретацій, котрі у великій кількості може надати література. Дійсно, часто здається, що письмо про фотографію прагне ухилитися від систематичного і критичного розгляду всіх наслідків та глибини цього союзу, на який воно здатне. Література наче змушена обирати для розповіді про нього довільну манеру есею, афоризму чи імпровізації, а не більш чітку форму; з цієї точки зору, «Надя» Бретона видається зразком ґрунтовного використання літературним текстом світу фотографій з метою розбурхати письмо та спонукати його до подальшого дослідження власної енергії. Можна навіть сказати, що скрупульозність присвячених фотографії текстів можлива лише за рахунок есеїстичного та непрямого висловлювання. Легко помітити, що за кожною фразою чи абзацом, підказаними роботами Волла, юрмиться ще чимало непромовлених. Його твори акцентують окремі елементи фотографічної форми або вказують на їхню надмірність, повсякчас збільшуючи, так би мовити, гучність власних інтенсивно яскравих кольорів та образних деталей – так, наче вони перебувають на межі божевілля від усвідомлення можливостей фотографії. Але в цьому разі інтерпретація повинна принаймні намагатися йти за творами через їхні крайнощі і множинність. Водночас присутність у роботах Волла постатей парії та перехожого повертає їм референцію до суспільної дійсності з її анархією та неясністю, ніби ця дійсність завжди мусить виявлятися тим кінцевим простором, де елементи надміру знаходять відгук. Тож письмо повинне просуватися за творчістю Волла й у цьому напрямку. Фотографія так само часто розхитує та мобілізує образ людини, як і суспільство, де цей вид мистецтва виник та поширився, і роботи Волла фіксують це зі смутком, невіддільним від холодної радості, принесеної точністю.\nУ короткій, але дуже промовистій замітці, написаній наприкінці 1960-х і присвяченій власній парадоксальній дружбі з Марком Ротко, ще однією центральною фігурою нью-йоркського модернізму, художник та письменник Роберт Мазервелл спробував визначити той глибинний спільний імпульс, який ріднить його власну творчість із роботами його виразно непростого друга. Знаменне формулювання, винайдене ним, – нестримний метафізичний гнів. «Гнів» тут – інша назва для сили заперечення, що існує в сучасному мистецтві і виражається через протест і відторгнення. Він «метафізичний», бо мета цього гніву – кинути виклик дійсності та змінити реальне; він передбачає вихід за межі всього, що раніше визначало матеріальний світ; він «нестримний», тому що під час такої трансгресії розширюється, перетворюючись на своєрідний простір естетичної пустки, у котрій дію правил скасовано чи, принаймні, призупинено. Звісно, цей рух був би естетично безглуздим, якби не здатність у результаті заново утвердитися в рамках своєрідних та сповнених напруги форм матеріального, де існують роботи таких митців. У сфері мистецтва метафізичне можна визначити як зяяння чи зміщення, що перебуває в русі та змінює площину матеріального.\nТож, можливо, у творчості Волла також діє щось на зразок цього гніву – у напружених зіткненнях факту та ідеї, переданих через різкі кольори, чи у прагненні до інакшої концепції суспільства, вираженої образами маргіналів або безпритульних. Іноді, як-от у роботі «Молоко», Волл наближається до прямого зображення чогось подібного до гніву; інші твори використовують образи недоторканого, інтелектуальні та проникливі елементи, щоб урівноважити саме це почуття, при цьому скоріше перетворюючи їх на джерело боротьби та запалу, аніж на зразок сухої та неживої досконалості. Якщо оповідачка історій на однойменній фотографії, звертаючись до своїх слухачів, реалізує певний стриманий, але гарячий протест проти власного світу, водночас здається, що він ставить собі за мету обережно підтримувати цей світ.\n1 Понеділок, 30 Квітня 2012\nОтличная компетентная статья! Спасибо!\n2 Понеділок, 30 Квітня 2012\nДякую, нарешті щось притомне про Уолла


Скромні посадовці, або як газета "Час" вибивала інформацію про зарплату обласних чиновників і правоохоронців\nВЛАДА І ГРОШІ /\nПредставники влади не дуже-то й охочі говорити про гроші, особливо ті, котрі виділяються з бюджету на їхнє утримання. Ми звернулися із запитами до місцевої влади та правоохоронців з проханням надати інформацію про зарплатні керівників, їхніх заступників, радників, помічників, про кошти, які виділяються на утримання їхнього автопарку тощо. Більш-менш детальні відповіді ми отримали лишень від Чернівецької міськради, котрою тоді ще керував Федорук, та від ОДА (дивіться попередні числа «Часу»). Решта ж або взагалі відмовились надати інформацію, або ж надали її в неповному обсязі, уникаючи конкретної відповіді на запитання. Особливо це стосується правоохоронних структур.\nАби ви самі зробили висновки, надаємо до вашого розгляду перелік запитань і відповіді на них.\nОтже, ми запитували про:\n1. Розмір зарплатні керівників та заступників, радників, помічників і консультантів за лютий 2011 року з надбавками та преміями.\n2. Кошти, котрі виділяються на обслуговування автопарку керівників (кількість та марки автівок, кількість та вартість використаного бензину за 2010 рік автівками, на котрих їздять керівники).\n3. Вартість ремонтних робіт, проведених у відомствах в 2010 році.\n4. Кошти, передбачені на відрядження керівництва за 2010 рік.\nУсі відповіді надійшли у встановлений законом місячний термін відповіді на запити.\nЗ УМВС в Чернівецькій області у нас в зв’язку з цим інформаційним запитом виникла переписка. Правоохоронці просили надати більш детальну інформацію «про те, для яких саме цілей та реалізації яких саме прав, свобод і законних інтересів» ми звернулися з такими питаннями. Варто зауважити, що зазначена структура фінансується з бюджету, отож бюджетні кошти (розуміємо податки) йдуть і на зарплатні, і на обслуговування автопарку їхніх керівників. Окрім того, ми не зобов’язані деталізувати чи обґрунтовувати запит. Що ми й написали у відповідь УМВС в Чернівецькій області. Опісля нам таки надали інформацію.\nОтже, щомісячний посадовий оклад начальника УМВС генерал-майора Миколи Харабари у 2011 році становить 1670 грн. З надбавками та преміями розмір щомісячного грошового забезпечення сягає у середньому 7200 грн. на місяць (до честі пана Харабари, він єдиний з керівників правоохоронних структур точно вказав свою зарплатню). Однак про зарплатні сімох своїх заступників та помічників головний міліціонер області не зазначив ані слова. У відповіді з УМВС було сказано лишень, що оприлюднення такої інформації є «по суті втручанням в особисте життя», тому для одержання точних відомостей вони радять нам звернутися персонально до кожного з них.\nТакож для загального уявлення нам вказали середньомісячний оклад дільничного інспектора міліції зі стажем від 1-го до 3-ох років – 2000 грн., оперативного працівника – 2500 грн., міліціонера ППС – 1800 грн.\nНа решту ж питань конкретної відповіді ми так і не отримали. Окрім того, що у розпорядженні начальника та семи його заступників перебуває вісім службових автомобілів. І далі, — цитую: «використання коштів на утримання вищевказаних автомобілів у 2010 році проводилося у відпо-відності до діючих нормативів та існуючого порядку використання відомчих коштів». Подібну відписку ми отримали й на запитання про відрядження. Наприкінці ж — обнадійливе «за цільовим використанням коштів у межах кошторисних витрат здійснюється жорсткий відомчий контроль з боку МВС України».\nНе набагато більше ми дізналися від прокуратури Чернівецької області, котра, здавалося б, мала б бути першою у відкритості, а її відповідь на запит мала б відповідати усім вимогам закону «Про інформацію». Одначе…\nНа наш запит надійшла відповідь наступного змісту: «Посадовий оклад прокурора області та його заступників складає 2793- 2513 грн., старшого помічника – 2172 грн. Надбавки за класні чини працівникам прокуратури встановлено в межах 110-160 грн. Окрім того, керівнику надано право встановлювати працівникам надбавки до 100%, а також преміювати працівників у межах затвердженого фонду оплати праці. На сьогоднішній день в наявності автопарку прокуратури є 26 автомашин, 1991-2008 року випуску. Автіками, на яких їздили керівні особи прокуратури Чернівецької області, протягом 2010 року використано 1470 л бензину на загальну суму 11691,34 грн. Окрім того, на технічне обслуговування та ремонт затрачено 42998, 44 грн.».\nНа думку ж чернівецьких есбеушників, вся запитувана нами інформація є, – цитую: «власністю держави, знаходиться у володінні, користування та розпорядженні СБ України й не підлягає розголошенню або обов’язковому наданню для ознайомлення за інформаційними запитами».\nОтак. Не бажають нам говорити про те, як витрачаються бюджетні кошти на керівників в УСБУ в Чернівецькій області. Та коли одні дають відповідь (хай і неповну, часткову), а інші — ні, то хіба це рівність, про яку усі говорять? Певно, тут вже є робота для прокуратури. Адже неважливо, чи це УСБУ, чи місцеві органи влади. Усі повинні виконувати закони України. Та й усім правоохоронцям загалом варто було б ознайомитись із законом «Про інформацію» та вже введеним в дію законом «Про доступ до публічної інформації» і починати виконувати їх.\nПереглядів (6646) Коментарів (11) Додати коментар Версія для друку


Леонід Бицюра: "На жаль, поки що ми всі рухаємося по зачарованому колу" - TopNews - сайт новин\nГоловна / Новини / Політика / Леонід Бицюра: “На жаль, поки що ми всі рухаємося по зачарованому колу”\nЛеонід Бицюра: “На жаль, поки що ми всі рухаємося по зачарованому колу”\nБудь-яка свідома зміна правил в управлінні державою в кінцевому рахунку мала би мати на меті покращення умов проживання громадян, їх безпеки, підвищення якості обслуговування, створення сприятливого середовища для повноцінного, гармонійного розвитку особистості.\nПри цьому вибір інструментів для досягнення таких завдань практично необмежений: політичні, економічні, соціальні, фінансові, інформаційні, організаційні тощо. В правовій державі такі зміни розпочинаються з впорядкування законодавства, яке також налаштовується у певний спосіб. Тобто, весь державний механізм підпорядковується, слугує конкретній меті.\nВ Україні ця мета сформульована в Основному законі – Конституції та передбачає, що «…людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави» (стаття 3), «…захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу» (стаття 17).\nКонституційні положення таким чином – своєрідні стартові точки, відображення суспільного компромісу. Закони, укази, постанови, ухвали, розпорядження, аж до рішень найдрібнішої сільської ради мають відповідати основній меті та конкретизувати спосіб, порядок досягнення найголовніших для держави та суспільства завдань.\nТому державний апарат зі всіма інституціями: Президентом, Кабміном, Парламентом, армією депутатів та держслужбовців всіх рівнів, – всього лиш інструмент для досягнення безпеки та розвитку суспільства загалом та особистості зокрема. Саме таке розуміння відмежовує демократичний устрій від тоталітаризму та диктатури державної влади.\nВиходячи з таких міркувань, ми усвідомлюємо, що будь-які перетворення, реформи, зміни в країні мають відповідати інтересам суспільства, якому служить держава. Мають розв’язувати проблеми, з якими зіштовхнувся народ та громадяни.\nОтож, результатами державної діяльності мають бути не концепції та лозунги, а практичне виконання цілком конкретних завдань: підвищення тривалості життя, здоров’я та безпека, демографічне зростання, благополуччя, можливість працевлаштування, особистий розвиток. Якщо ж такі параметри не змінюються, значить, не зважаючи на картинку в телевізорі, треба змінювати операторів перетворень.\nНаразі, українське суспільство інформаційно узалежнене та все ще перебуває в інформаційній ілюзії. Саме цим пояснюється пряма залежність наслідків виборчих перегонів від суми затрачених, передусім на телевізійну рекламу, коштів. Насправді, все просто – треба лише слідкувати за змінами у власному, а не мас-медійному житті. Співставляти, наскільки підвищується заробітна плата, змінюються тарифи та ціни, пожвавлюється економіка, зникає корупція та з’являються нові робочі місця, чи припиняється виїзд за кордон, чи народжуються здорові діти, чи достатньо комфортно та безпечно українці почуваються у себе вдома. Це і є реальною оцінкою діяльності державних механізмів. Якщо ж в них збій, суспільство вільно та самостійно змінює собі неефективних урядників.\nГоворячи про будь-які реформи, громадянам треба чітко розуміти їх завдання, які саме проблеми вони розв’язують. Тоді буде очевидним і пріоритет та послідовність таких змін. Нічого складного тут насправді немає. Навіть життєва логіка підказує, що коли в хаті пожежа, добудова балкону виглядає не просто недоцільною, а подекуди і небезпечною, адже втрата часу на такі непотрібні дії може загрожувати життю «недалекоглядного» господаря. В державі діють такі ж правила послідовності рішень: спочатку безпека (двері в будинок), потім порядок (прибирання) у домі, заробіток, і лише згодом – ремонти, добудови, перебудови. Складно собі уявити, щоб господарі будинку починали малярку без даху, так чому ж в нашій державі таке можливе?\nНа жаль, поки що ми всі рухаємося по зачарованому колу: в державі нема коштів на соціалку, податків не вистачає – зростає навантаження на бізнес, бізнес шукає тіні, бо не може витримати зажорстких умов, ризики втрат, зокрема і валютних, вкладаються в ціни, росте інфляція – піднімається валютний курс, нема коштів на обслуговування боргів – позичаються нові і т.д., і т.д. З кожним роком, коло стає все більш зачарованим та все дорожче обходиться громадянам. Дійшли вже і до продажу землі та стратегічних підприємств, лиш би відтягнути стрімке падіння. Політики все ще бояться та не довіряють народу, замикають всі процеси на себе, тонучи в безкінечних рішеннях, замість того, щоб делегувати їх громадам.\nТаким чином, криза має ознаки системної, а тому і рятівне реформування має мати комплексний характер. Стабілізація умов ведення бізнесу, валютного курсу, максимальне спрощення дозвільних процедур, стимулювання вітчизняного виробника та модернізації технологій, спрощення митних процедур, максимальне стимулювання зайнятості. В державному секторі – максимальна передача повноважень та ресурсів для їх здійснення на місця і це без додаткових умов та обмежень, а іноді і відвертого шантажу. Саме місцева ініціатива може стати потужним резервом міцності для держави. Треба лише, щоб влада довіряла суспільству та громадянам.\nПри військовій агресії та політичних потрясіннях, в традиціях влади піддатися спокусі творення диктатури. Пояснюючи негаразди власної діяльності ворожими підступами дуже легко скотитися до політичного тоталітаризму, незмінним супутником якого є репресії. А це вже набагато страшніше замкнуте коло, де вже немає економічного виміру.\nТреба повернутися до реальності. Почати співставляти слова та дії політиків. Аналізувати зміни. Набратися терпіння. Почати довіряти. Жити по-новому – по-чесному.\nкерівник робочої групи з напрацювання пропозицій щодо удосконалення адміністративно-територіального устрою Тернопільської області.\nДе зігрітися жителям Тернопільщини: про пункти обігріву


Проза - Тамара Швець - Пірс Ентоні. - Поетичні майстерні\nПисьменники-фантасти, як правило, працюють в якомусь одному амплуа. Більшість задовольняються трамвайно-пляжним чтивом з розряду «менше почуттів, більше грошей». Чимало тих, хто видає міцно збиті багатотомні серії, які обростають армією затятих фанатів.\nДеякі плетуть інтелектуальні словеса для нечисленної «просунутої» публіки. Але наш сьогоднішній герой - один з небагатьох авторів, хто проходить по категорії «і швець, і жнець, і на дуді грець». Пірс Ентоні, з яким в нинішньому серпні виповнилося вісімдесят років, за свою багаторічну творчу кар'єру який тільки фантастики писав. І елітарну, і комерційну, і серіальну. Та й стати класиком жанру примудрився ...\nПірс Ентоні Діллінгем Джекоб (англ. Piers Anthony Dillingham Jacob) народився 6 серпня 1934 року в англійському місті Оксфорд, тому самому, де знаходиться знаменитий університет.\nБатько хлопчика, Альфред Джекоб, був американцем, мати, Норма Шерлок, - англійкою. Обидва вчилися в Оксфорді, але познайомилися завдяки своїм духовним поглядам, а не науці: вони складалися в «Християнському товаристві друзів внутрішнього світла», релігійний рух, більш відомому як квакери. Причому громадськими справами щиро віруючі подружжя цікавилися значно більше, ніж сім'єю.\nКоли в Іспанії почалася громадянська війна, Альфред і Норма вирушили туди займатися благодійністю, залишивши Пірса і його сестру в Англії під опікою няні. Вирішивши осісти в Іспанії, подружжя, нарешті, згадали і про дітей - так Пірс знайшов батьків, одночасно назавжди втративши няню, яка всі ці роки була найдорожчим для нього людиною. Це стало для хлопчика величезною душевною травмою, яка посилилася подальшими подіями. Франкістам, які прийшли до влади після громадянської війни, мутний, з їх точки зору, квакер здався підозрілим.\nВсю сім'ю Джекобс взяли під арешт, звинувативши Альфреда в шпигунстві і прокомуністичних симпатіях. Після недовгого розгляду його засудили до розстрілу, але друзям вдалося підмазати кого треба, і справа обмежилася депортацією з Іспанії. Аби не допустити повертатися в Англію, яка перебувала в очікуванні нацистського вторгнення, Альфред прийняв рішення виїхати на свою поки ще нейтральну батьківщину. Так в 1940 році Джекобс вирушили за океан.\nЖиття Пірса знову перекинулася, але і це був ще не кінець. Відносини Альфреда і Норми розладналися, їх шлюб незабаром розпався. Серія випробувань згубно позначилася на хлопчика - його вразило нервовий розлад: тик, порушення мови, нетримання. Всі ці проблеми сильно пошкодили навчання майбутнього письменника - щоб отримати початкову освіту, йому довелося змінити п'ять шкіл.\nНадалі Пірсу вдалося побороти більшість своїх недуг, але дитинство у нього все одно було не дуже радісним. Однак, коли хлопчикові було тринадцять, він знайшов пристрасне захоплення, яке повністю перевернуло його тьмяну життя. В руки Пірса потрапив номер журналу Astounding Science Fiction - і перед підлітком відкрився неймовірний світ.\nПірс ковтав всяку фантастичну літературу, яку міг дістати, а незабаром з ним сталося щось, натрапивши його на думку писати самому. Померла його сестра, яка була на рік молодша за нього. Це потрясло шістнадцятирічного Пірса - дівчинка була для нього фактично «другим я». І у хлопця виникло бажання що-небудь сказати світові - за себе і свою сестру ...\nПриродно, юнак складав свою улюблену фантастику. Втім, спочатку письменство було для Пірса хобі, не більше, хоча деякі юнацькі начерки багато років по тому стали джерелом для деяких його романів. Поки ж на порядку денному стояли отримання освіти та пошуки роботи, тим більше що фінансове становище Пірса, фактично кинутого батьками, було жалюгідним.Знайомство з Керол Енн і одруження\nЗакінчивши Годдард-коледж в Плейнфілді (штат Вермонт), Пірс почав шукати кошти для існування, і не тільки для себе. Справа в тому, що в коледжі він познайомився з Керол Енн Марбл, яку полюбив всім серцем. І відразу після отримання диплома зробив їй пропозицію. Батьки Керол були категорично проти шлюбу з абсолютно жебраком хлопчиною, але хіба закохана дівчина послухає батьків?\nЗагалом, Пірс і Кем (так письменник називає свою дружину) одружилися, і спочатку їм довелося несолодко, тим більше що новоявлена місіс Джекоб швидко завагітніла. Тому після кількох невдалих спроб отримати роботу Пірс записався в армію - там все-таки регулярно платили, а Кем, як дружина військовослужбовця, отримала право на безкоштовне медичне обслуговування. Правда, це не допомогло - первісток помер відразу після пологів. Зате завдяки армійській службі Пірс отримав громадянство США. В армії, до речі, майбутній письменник часу не втрачав - він був редактором, основним автором і художником батальйонної газети.\nДемобілізувавшись, Пірс переїхав до Флориди, в курортне місто Сент-Пітерсберг, де майбутній письменник недовго працював креслярем, а потім отримав диплом вчителя в Університеті Північної Флориди. Завдяки «корочок» Пірсу вдалося влаштуватися викладачем літератури в Військово-морську академію адмірала Фаррагута, що допомогло зібрати грошенят на майбутнє.\nВесь в мріях про літературній кар'єрі, Пірс уклав з дружиною угоду: він кидає роботу і пише фантастику, а Кем буде його утримувати, але рівно один рік. Якщо за рік Пірсу не вдасться надрукуватися і отримати хоча б один гонорар, він залишає мрію про літературну кар'єру і шукає роботу, щоб забезпечувати сім'ю. Пірс виграв: у квітня 1963-го журнал Fantastic Stories of Imagination надрукував його оповідання «Можливість каяття» (Possible to Rue). Слово не горобець - Кем довелося стати сімейним спонсором, адже до справжнього успіху Пірсу Ентоні (так він скоротив своє ім'я для літературної кар'єри) було ще далеко.\nНезважаючи на зобов'язання подружжя, Пірс і сам близько трьох років підробляв учителем, попутно пишучи розповіді, а потім і романи, які намагався прилаштувати куди тільки міг. Перелом стався в 1967 році, коли в житті письменника відбулися дві важливі події. Світ побачив його дебютний роман «Хтон», дія якого відбувається на планеті-в'язниці, де природні печери-камери нагадують читачеві всі кола пекла. «Хтон» зробив ім'я Пірса Ентоні відомим серед фендому: роман був номінований на «Х'юго» та «Х'юго». А ще Ентоні отримав премію видавництва Pyramid Books в п'ять тисяч доларів за рукопис роману «Сої на прізвисько" Мотузка "», який з'явився у пресі через рік.\nСходження Ентоні до вершин фантастичного Олімпу тривало: НФ-роман «Макроскоп» (1969), де письменник висловив цілу обойму парадоксальних гіпотез в самих різних областях науки, був також номінований на «Х'юго». Номінацію на цю премію, найпрестижнішу в американській фантастиці, отримав і розповідь «Випускник». Здавалося, ще трохи - і ось вони, нагороди, слава, повага критиків ...\nІ ось тут Пірсу Ентоні довелося зробити вибір. На самому початку кар'єри він був типовим автором «нової хвилі», яка зародилася в 1960-х. Оригінальні ідеї, якісний стиль, дух громадського бунтарства - ось основні прикмети цієї течії фантастики. Ентоні складав яскраві, нестандартні книги.\nНапевно, піди він цим шляхом далі, в скарбничці письменника з'явилися б престижні жанрові нагороди. Але Ентоні хотілося гідно забезпечувати свою сім'ю: після трьох невдалих пологів, коли діти помирали, не проживши і пари годин, у Пірса і КЗМ нарешті з'явилися дві дочки, Пенелопа і Черіл. Довгий час страждав від безгрошів'я Пірс жадав забезпечити своїм малятам гідне життя без злиднів, «відігнати вовка від дверей», як він висловлювався. І хто може його за це дорікнути?\nВ ті часи фантастика не приносила великих гонорарів.Це зараз багато письменників заробляють мільйони, їх регулярно запрошують на популярні ток-шоу, а портрети друкують на обкладинках модних журналів. У 1960-1970-х навіть найпопулярніші автори фантастики (за рідкісним винятком начебто Хайнлайна) користувалися славою лише в межах жанрового «гетто». Так, їх знав фендом, їх друкували спеціалізовані видавництва і ЗМІ, вони отримували жанрові премії. Але гонорари були лише підмогою (наприклад, «Хтон» приніс Ентоні всього півтори тисячі доларів).\nБільшість фантастів мали постійну роботу, пишучи у вільний час. Природно, були серед них і професійні автори, але їм доводилося писати відверто комерційну літературу, без вишукувань. Такі письменники не отримували премій, бо просто видавали якомога більше чисто розважальних текстів, живучи за принципом «курочка по зернятку клює»: більше написав - більше заробив, і ніяк інакше. Мимоволі напрошуються паралелі із сучасною вітчизняною фантастикою ...\nЕнтоні різко звернув в русло чисто комерційної фантастики і намагався писати якомога більше, по два-три романи на рік. Частина з них він створював у співавторстві. У підсумку за неповні десять років вийшло більше двох десятків книг. Слави такий праця не приносив, багатства - теж, але рахунки оплачувати вдавалося.\nІ ось в 1977 році трапився неймовірний прорив. Роман «Заклинання для хамелеона» абсолютно несподівано став бестселером New York Times, тобто фактично загальнонаціональним хітом! У наступні десять років такого статусу вдалося досягти ще двом десяткам книг Ентоні, більшість з яких були продовженнями «Заклинання». Точніше, черговими томами серії гумористичного фентезі «Ксанф», яка стала візитною карткою письменника, застовпивши йому місце в історії жанру.\nПірса Ентоні можна назвати «ненавмисним класиком»: для гумористичного фентезі (та й усієї комічної фантастики в цілому) він став таким же «локомотивом», що і Террі Брукс з «Мечем Шаннари» для фентезійної епопеї.\nУспіх Ентоні те саме виграшу в рулетку, адже і до нього з'являлося відмінна фантастична гумористики - один Спрег де Камп чого вартий! Але навіть найяскравішим і дотепним книгам вдавалося здобути популярність лише у обмеженого числа читачів - широка публіка ці твори просто ігнорувала.\nА ось «Заклинання для хамелеона» абсолютно несподівано знайшли любов безлічі людей, які до фантастики були, як правило, байдужі. Більш того, успіх першого тому «Ксанфа» привернув увагу видавців, які взялися вишукувати щось подібне. Багато в чому завдяки цьому в друк потрапили книги Роберта Аспріна, Дугласа Адамса, Террі Пратчетта, а гумористичне фентезі перетворилося в золоте дно. Втім, незважаючи на появу сильних конкурентів, Пірс Ентоні ще багато років був беззаперечним «королем гори».\nДія роману і циклу відбувається в магічній країні Ксанф - квінтесенції жанру фентезі. Головна новація автора полягає в тому, що в Ксанфа магією обдаровані всі істоти, від людей до останньої комашки. Лише герой «Заклинання для хамелеона», простакуватий, але недурний хлопчина Вінк, позбавлений самих завалялася магічних здібностей. А у людей Ксанфа здавна існує закон: тих, хто до повноліття не проявить свій чарівний талант, відправляють в позбавлений чудес світ Традиції.\nОпинившись там, Вінк знайомиться зі злим чарівником Трент, вигнаним з Ксанфа за свої амбіції. Обидва героя повертаються в Ксанф, один з мрією відкрити свій магічний дар, інший - бажаючи стати королем ... Яскравий світ, захоплюючі пригоди, симпатичні герої, м'який гумор, приховані алюзії на життєві реалії, ненав'язливе моралізаторство, безліч дотепних каламбурів - все це допомогло роману завоювати читацьку любов. Не дарма це єдина книга Ентоні, яка отримала-таки престижну нагороду, Британську премію фентезі.\nСпочатку Ентоні і не думав писати цикл - «Заклинання для Хамелеон» складався як окремий роман з абсолютно закінченою історією. Але статус бестселера, природно, змінив наміри Ентоні, і він всерйоз взявся розробляти тему. Вінк став героєм ще одного роману, кілька книг присвячено пригодам його нащадків, а потім персонажі стали змінюватися з калейдоскопічною швидкістю, хоча деякі діють або згадуються майже у всіх томах серії (наприклад, добрий чарівник Хамфрі).\nНа сьогодні в циклі вже тридцять дев'ять романів, на наступний рік заявлено ювілейний, сороковий - значить, своїх відданих шанувальників «Ксанф» зберігає. Однак статус бестселера серія давно втратила, і не дивно. «Ксанф» чудово відображає наочну межу Пірса Ентоні як серіального письменника: незважаючи на фантазію автора у винаході різних неймовірних істот і на безліч каламбурів, які стали фірмовою рисою циклу, більшість книг, на жаль, позбавлені найменшого натяку на оригінальність. Особливо це показово, якщо порівнювати «Ксанф» з «Плоским світом» Террі Пратчетта, який побудований за аналогічною схемою - без наскрізного сюжету. Британському майстру комічного фентезі вдалося уникнути тематичного, ідейного та художнього одноманітності, а ось його колишньому земляку це виявилося не під силу. Можливо, справа в ступені таланту - а може, в мотивації.\nПірс Ентоні «всеїдний», на відміну від багатьох своїх колег, які, домігшись успіху в якому-небудь жанрі, рідко сходять з улюбленого шляху, бо просто не ризикують злякати «свого» читача. Серіали Пірса Ентоні різноманітні - і за жанрами, і за формою. Так, «Ксанф» - єдиний цикл Ентоні в області гумористичного фентезі. Решта його Фентезійні серії більш серйозні, хоча жарти, безперечно, зустрічаються і там.\nНайпростіша історія - пенталогия «Келвін з Рада», написана Ентоні спільно з Робертом Маргруффом: авантюрне фентезі, дія якого відбувається в магічному світі, де люди відрізняються формою вух.Головний герой, «круглоухій» хлопець Келвін, бореться з монстрами, полює за артефактами, зустрічає на своєму шляху екзотичних персонажів, а все його пригоди пов'язані з древнім пророцтвом великого чарівника Маувара. Загалом, стандартний фентезі-квест.\nБільш цікавий цикл «ХроМагія» - щось середнє між фентезі героїчним і епічним. Герой, молодий воїн з «говорить» ім'ям Хавок (Спустошення), - своєрідний антипод Конана-варвара: при феноменальні здібності бійця більшість проблем він вважає за краще вирішувати мізками, а не мечем. І мізки Хавок ох як потрібні - адже він стає королем царства Хром, і попереду героя чекають не тільки битви, а й численні таємниці, змови і любовні авантюри.\nВідзначився Ентоні і в історичній фантазії, куди з деякими застереженнями можна віднести пенталогию «Геодіссея». Застереження стосуються специфічного побудови цього циклу: дія книг розгортається в різні періоди людської цивілізації. А двоє героїв, чоловік і жінка, переживають численні перевтілення, не перестаючи підтримувати духовний зв'язок.\nАле найзначніший внесок Пірса Ентоні в жанр (не рахуючи «Ксанфа») - його технофентезійние серії. Найбільш масштабна і яскрава з них - «Втілення безсмертя». В недалекому майбутньому альтернативного світу, де поряд з технологією існує магія, кілька звичайних людей абсолютно випадково стають новими втіленнями безсмертних сил - Смерті, Часу, Долі, Природи, Війни, Зла. Природно, все це дозволяє автору сповна пофілософствувати на вічні теми моральності та моралі. У циклі немає загального сюжету - кожен з героїв-інкарнацій отримує свою історію, проте між ними є перетину.\nОсновний семитомник Ентоні писав у другій половині 1980-х, а через майже два десятка років повернувся до серії з необов'язковим продовженням - про ще одне втілення, Ніч. Так було і з іншим циклом, «Режим»: фактично це трилогія, куди автору заманулося повернутися через вісім років. Втім, історії «режимів» -параллельних всесвітів, між якими можуть подорожувати люди, звані «якорями», - досить автономні. Тому додатковий роман циклу особливо не пошкодив.\nЦього, на жаль, не можна сказати про серію «Початківець Адепт». Ентоні склав закінчену трилогію, дія якої розгортається в майбутньому, на райській планеті Протон, куди з'їжджаються люди з усієї Галактики заради участі в Грі. Переможці цього досить різнобічного змагання можуть істотно підвищити свій статус - стати з безправних рабів Громадянами-аристократами. Головний герой, раб Стайл, випадково потрапляє на паралельне відображення Протона - планету Фазу, де існує магія, якою володіють Адепти.\nТаким Адептом стає і Стайл, якому належить розгадати таємниці обох світів. Трилогія вийшла насиченою пригодами, гумором і романтичними ситуаціями. Не дивно, що вона користувалася успіхом, і Ентоні почав кропать продовження. Героями чотирьох наступних романів стали діти Стайла, і це вже дуже звичайне чтиво.\nВнесок Пірса Ентоні в фентезі завершує вельми специфічна дилогія «Порнукопія». Це фактично порнографія про світ майбутнього, мешканці якого схиблені на сексі. Головний герой володіє імунітетом до всіх венеричних захворювань, тому не відмовляє собі навіть в самих збочених задоволеннях. І одного разу він зустрічається з суккубом, яка відкриває йому дорогу в світ демонів ... От уже де можна відтягнутися!\nСкладена Пірсом наукова фантастика не менше багатогранна, ніж фентезі. Найяскравіше твір цього жанру - дилогія «Атон», опис підземної в'язниці-лабіринту, де в'язні живуть як болісне існування. Точніше, перед нами типовий для Ентоні випадок «паровозика з причепом»: дебютний роман «Хтон» - одне з найсильніших творів автора, яке показує його реальний потенціал, - і складений через майже десять років необов'язковий сиквел «Фтор».\nТа ж схема використовується в серіях «Люди і манти» і «Космічний тиран».Перша описує подорож трьох земних вчених по таємничій планеті Некро, яка ідентична Землі періоду палеоцену. Компанію людям складають четверо мант - напіврозумних літаючих істот, що володіють неймовірно гострими відчуттями. Традиційний НФ-квест несподівано обертається мандрами не тільки в просторі, але і в часі. Автор склав закінчену дилогію, через шість років додавши в якості епілогу ще один роман. Ну а історія з «Космічним тираном» взагалі скидається на анекдот. Це пенталогия політичної НФ про людину, який пройшов шлях з самих низів і став диктатором Сонячної системи. І через п'ятнадцять років після завершення циклу Ентоні пише роман «Залізна діва», де показує ті ж самі події, але очима сестри титульного героя! Легкі гроші, що тут скажеш ...\nНаймасштабніша НФ-серія Ентоні - космічна опера «Скупчення», дія якої відбувається в «кластері», колонізованої людством області Галактики близько сотні світлових ліг в діаметрі. Сфери, місця проживання людей, що населяють кластер, відрізняються різним типом розвитку, «сферичних регрессий», через трьох способів космічних подорожей. Колоністи найрозвиненіших сфер мандрують шляхом дуже дорогий телепортації, середні по розвитку добираються до місць проживання в гіперсна, найбідніші - звичайним польотом на «кораблях покоління». Романи безпосередньо не пов'язані, події розгортаються протягом багатьох століть. До циклу також примикає «Таро», фактично один великий роман, розбитий для зручності видання на три томи. Ще одна космопера Ентоні, «Металева жінка», про кіборга Елайза, яка рятує Землю від навали розумних інопланетних личинок, - це також один роман, виданий в чотирьох томах під окремими назвами.\nЩе один фантастичний цикл Пірса Ентоні, «Бойовий коло», балансує на межі НФ і фентезі - постапокаліптична героїка про світ через багато років після атомної війни, яка знищила майже всю цивілізацію. Люди побудували варварське суспільство, де чоловіки періодично б'ються один з одним в «бойовому колі», і переміг всіх воїн стає Імператором. Така собі «конина», але без магії ...\nУ Пірса Ентоні є дивовижна риса, яка різко виділяє його серед іншої письменницької братії, - він неймовірно відвертий. На особистому сайті він уже п'ятнадцять років розміщує листи до читачів, де докладно розповідає про своє повсякденне життя, сімейні події, творчі плани, навіть про переживання і думках. Та й до своїх романів Ентоні зазвичай докладає спеціальні післямови, де відповідає на різноманітні читацькі питання і оповідає про обставини, які супроводжували написання книг.\nПричому рівень відвертості часто шокує. Так, Пірс Ентоні абсолютно не соромиться комерційної спрямованості більшості своїх творінь. Зрозуміло, що письменники розраховують заробити на своїх опусах. Але чи багато хто здатні, подібно Ентоні, прямо повідомити, що даний конкретний роман писався, щоб оплатити ремонт даху авторського ранчо? Або що черговий «Ксанф» складений з думкою про рахунки стоматолога? Або що контракт на новий цикл дозволить відправити доньку письменника в хороший коледж і купити дружині нову машину? Як правило, автори про свої гонорари і їх призначення або повністю мовчать, або кажуть побіжно. Але Ентоні оцінює свою працю як абсолютно рівноправну угоду з читачем: один отримує свою частку ескапізму, інший - законний гонорар. І всі задоволені, чого тут соромитися?\nСьогодні Пірс Ентоні скоєно спокійно строчить купу абсолютно прохідних романів: на його рахунку сумарно близько ста п'ятдесяти книг (з них майже три десятка в співавторстві). Правда, Ентоні час від часу діяв як деякі відомі майстри комерційного кіно, які, заробивши на блокбастерах, знімають мейнстрім з прицілом на «Оскар». Автор «Ксанфа» періодично видавав несеріальние книги «з претензією», однак ніякого особливого резонансу жодна з них так і не викликала. Ймовірно, тому останні спроби письменника звернути на себе увагу критиків і фендому припали на середину 1990-х.\n3 вересня 2009 року в родині Пірса Ентоні трапилася трагедія - раптово померла старша дочка Пенні, після чого внучка письменника, Логан, перейшла на його піклування. І Ентоні не забув поділитися переживаннями зі своїми читачами. Можливо, це ще одна причина його безперервної популярності: Ентоні відноситься до шанувальників як до істинних друзям, близьким людям, і отримує адекватну відповідь.\nВсі останні роки він живе у флоридському містечку Інвернесс, на власному ранчо, і продовжує випускати по парі романів на рік. Адже потрібно відганяти від дверей злого вовка ...\n© Борис Невський\nПереклала на українську мову 7.04.19 18.00\nДата публікації 2019-04-08 10:13:00


Кабмін затвердив зміни до методики розрахунку вартості ліцензії | camr.org.ua\nКабмін затвердив зміни до методики розрахунку вартості ліцензії\nНа початку листопада Кабінет міністрів затвердив документ щодо правил та тарифів ліцензування провайдерів. З ключових змін – значні знижки для провайдерів ОТТ.\n— Для провайдерів програмної послуги, які використовують технологію ОТТ, розмір ліцензійного збору зменшується на 80 відсотків, — йдеться у документі.\nЗ чим пов’язані зміни не зрозуміло. У документі немає пояснень з цього приводу. Також суто символічний тариф встановили для локальних операторів прикордонних територій. На цей рахунок у документі є наступний абзац:\n— Для захисту телерадіоінформаційного простору України в районах, що межують з Російською Федерацією, розмір ліцензійного збору для провайдерів програмної послуги, які не використовують радіочастотний ресурс, зменшується на 70 відсотків, крім провайдерів програмної послуги, що надають програмну послугу на всю територію України, — прописано у документі.\nЗ повним текстом постанови можна ознайомитись за посиланням: https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-vnesennya-zmin-do-metodiki-rozrahunkiv-rozmiriv-s1154-201021?fbclid=IwAR2Ms8PeZ6Ce5a0cHI67RCiuk0Qw4K0zgf0_uEwNGSgW2yn_eLkD7vPG3yY\nПопередня статтяУ Данії розмір роялті залежить від конкретного каналу\nНаступна статтяІспанія максимально спрощує життя провайдерам\n200 договорів – провайдери укладають договори з КАМП, а правовласники музики й кіно почали одержувати роялті\nКАМП продовжує свою роботу. На сьогодні укладено понад 200 договорів з ретрансляторами. З початку року подано 75 позовів щодо укладення...\nМедіагрупи запропонують провайдерам підвищення цін на 5–15%\nНаприкінці року медіагрупи традиційно починають перемовини щодо тарифів на наступний рік. За даними «Детектор медіа» ще в вересні StarLight Media,...\nІспанія максимально спрощує життя провайдерам\nВивчаючи міжнародний досвід ми дісталися сонячної Іспанії. Саме у цій країні провайдерам максимально просто вести бухгалтерію. Важливо пам'ятати лише одне:...\nПавло - 23.11.2021\nПавло - 23.11.2021 0\nКАМП продовжує свою роботу. На сьогодні укладено понад 200 договорів з ретрансляторами. З початку року подано 75 позовів щодо укладення договорів і позовна робота...\nПавло - 22.11.2021 0\nНаприкінці року медіагрупи традиційно починають перемовини щодо тарифів на наступний рік. За даними «Детектор медіа» ще в вересні StarLight Media, «1+1 медіа», «Медіа Група...\nПавло - 15.11.2021 0\nВивчаючи міжнародний досвід ми дісталися сонячної Іспанії. Саме у цій країні провайдерам максимально просто вести бухгалтерію. Важливо пам'ятати лише одне: роялті за кожного абонента...


Японський виробник Shivaki почав виробництво побутової техніки в 1988 р, поступово розробка і виготовлення компонентів перемістилося в країни Південно-Східної Азії. Поставляються на російський ринок холодильники Шівака, за відгуками власників і продавців, відрізняються розширеним набором функцій. Устаткування використовується в житлових приміщеннях і готельних номерах.\nУ чому особливості фірми\nОсобливістю продукції компанії є унікальність зовнішнього оформлення моделей, що дозволяє вписати вироби в інтер’єр приміщення. Фахівці сервісних служб відзначають простоту конструкції і використання уніфікованих компонентів, що спрощує обслуговування або відновлення холодильного обладнання.\nЗастосовані в установках поршневі компресори не відрізняються високою продуктивністю, але за рахунок зниженої потужності володіють збільшеним ресурсом. На частині обладнання застосовуються вдосконалені теплообмінники зі зменшеними габаритами. Наприклад, на модифікації SHRF 170DS немає радіатора на задній частині корпусу (вузол розміщений у внутрішніх порожнинах), що дозволяє монтувати холодильник ближче до стіни.\nХолодильники Shivaki обмежено поставляються на російський ринок. Серед наявного асортименту покупці відзначають кілька моделей, які відрізняються надійністю, ціною та переліком функцій.\nДля заповнення охолоджуючих контурів екологічно безпечний газ ізобутан, в електричних ланцюгах встановлені плавкі захисні вставки.\nУ залишених покупцями відгуках про холодильниках Шівака відзначається низька якість пластика і напрямних для полиць, дренажні канали для стоку не справляються з потоком води, яка накопичується в нижній частині корпусу. Також критикуються гумові ущільнювачі, які не забезпечують герметичності відсіків.\nМалогабаритний двокамерний холодильник, призначений для установки на підлогових поверхнях і в нішах, виконаних в кухонних гарнітурах. Устаткування оснащується дверцятами з правого навішуванням, на стулці холодильного відділення змонтовані додаткові кишені для зберігання фруктів або напоїв. У порожнині камери знаходяться 2 полки, регулювання елементів по висоті не передбачена. Нижня частина відсіку оснащена висувним контейнером з ударостійкого пластику. У морозильній камері полки не передбачені.\nТакож читайте: Посудомийна машина WeissGauff BDW 4138 D: вбудована, відгуки, огляд\nВнутрішня частина холодильної камери покрита спеціальним антибактеріальним покриттям. Для циркуляції холодоагенту R600A застосований електричний компресор потужністю 90 Вт. У конструкції устаткування реалізований принцип крапельної розморожування, морозильна камера очищається користувачем вручну.\nОбладнання оснащене металевим корпусом з орними 2-стулковий дверима. У морозильній камері і холодильній камері встановлені електричні вентилятори блоку No Frost, продукти розміщуються на регульованих скляних полицях і у висувних контейнерах. Додаткові ємності змонтовані на внутрішніх обшивці дверей. Зовнішні деталі корпуса пофарбовані білою фарбою, яка захищає метал від корозії.\nУстаткування оснащується сигнальним зумером, включающимся по сигналу від таймера після відмикання дверей. Електронний блок управління підтримує режим на більш високу температуру і обдування продуктів в холодильній камері повітрям зі зниженою температурою. Підтримується функція «відпустку», що знижує споживання енергії. Холодильники відповідають кліматичним нормам N, SN, ST і T.\nДвокамерна модифікація холодильника, оснащена системою Ноу Фрост для морозилки і холодильної камери. Місткість обладнання становить 295 л, морозильна відсік з окремими полками розташований в нижній частині корпусу. Дверцята навішені на правих петлях, на стулці холодильного відділення виконані додаткові кишені, настроюються по висоті. Для управління використаний електронний регулятор з рідкокристалічним дисплеєм. Поставляються виробником установки відповідають комбінованого кліматичному виконанню N / T.\nДля циркуляції газу застосовується компресор потужністю 175 Вт, встановлений в спеціальній ніші на задній частині корпусу. На нижній частині змонтовані регульовані ніжки і додаткові ролики. Висота корпусу становить 1880 мм при ширині 595 мм.\nХолодильник компактного класу, оснащений корпусом чорного кольору. Фронтальна дверцята забарвлена сріблястою фарбою, всередині розташовані полки для укладання продуктів і передбачена окрема морозильна ніша, що закривається кришкою. У конструкції устаткування передбачений ручний регулятор температури, в камері змонтовано блок крапельної розморожування зі стоком води в ванну на кришці компресора.\nТакож читайте: Пилосос Karcher Professional: професійний, миючий, акумуляторний\nУ набір входить спеціальний лоток для укладання яєць, на внутрішній обшивці дверцята розміщена полку для установки пляшок у вертикальному положенні. Фронтальна стулка обладнана механізмом для установки на лівій або правій боковині корпусу. Поставляються на російський ринок пристрою відповідають кліматичним класам T, ST і N. За рахунок установки компресора зі зниженим споживанням електроенергії обладнання відповідає вимогам стандарту А +.\nМалогабаритний однокамерний холодильник, оснащується фронтальної дверцятами з обробкою матеріалом, що імітує структуру дерева. Усередині камери розташований пластиковий резервуар, закритий зверху полицею. Додатково передбачена морозильна камера ємністю 5 л. Для регулювання температури використовується поворотний механічний коректор, встановлений збоку від морозилки.\nУстаткування встановлюється в ніші, виконані в меблів. У конструкції передбачений блок крапельної розморожування, залишки льоду з морозилки видаляються вручну. Холодильник комплектується компресором потужністю 75 Вт.\nХолодильник Shivaki: відгуки покупців, фахівців, двокамерний, No Frost Ссылка на основную публикацию


Забирали усіх, кого могли: як провідниці евакуювали людей з Києва до Чернівців\nІнтерв'ю, Перша шпальта, Репортаж\nПопри небезпеку та стрес працівники залізниці люблять свою роботу та допомагають людям.\nУ перші дні повномасштабного нападу росії на Україну людей перевозили і в коридорах, і в тамбурі. Погоджувалися на все.\nПровідники залізниці евакуюють людей із Києва з першого дня війни. Вони бачили сльози на очах рідних, які покидали місця небезпеки. Бачили людей, які за будь-яку ціну забирають із собою домашніх тварин.\nШпальта зустрілася з провідницями Укрзалізниці, які вже багато років працюють у дорозі між Чернівцями й Києвом. Поговорили з ними про те, як змінилося їхнє життя з початком війни.\nКсюша Ткачук, працює провідницею 15 років\nУ Києві неспокійно. Ми чуємо сирени, чуємо, як щось бахкає, вибухає, спрацьовує протиповітряна оборона. Застали і перестрілку. Ми були на п’ятому пероні, а вона — на першому. Можливо, диверсанти.\nЗвісно, зараз небезпечно. Провідники постійно в напрузі, переживаємо. Особливо тривожно через те, що на вокзалі завжди повно людей. Туди можуть щось навмисне закинути.\nВіра Скидан, працює провідницею 31 рік\nМорально стало набагато важче працювати. Люди переживають, сидячи вдома, переживають, коли евакуюються. Нам треба триматися. Щоб люди дивилися на нас і відчували себе захищеними хоча б у потязі.\nБуває, сідають у потяг і починають плакати. Мабуть, нервовий зрив чи від переляку. Всіх підтримуємо, обіймаємо. Кажемо, що все буде добре.\nПро перші дні евакуації\nУ перші дні, коли ми перевозили людей, — це було щось жахливе. На роботі сказали забирати всіх: з квитками, без квитків. Максимум, скільки зможемо. Проте всіх узяти неможливо.\nМи одягнули форму, зібралися виходити, проте навіть не змогли відчинити двері. На пероні була тьма людей. Вийти вдалося лише тоді, коли начальник потяга почав кричати, аби люди відійшли.\nСпершу намагалися посадити пасажирів із квитками, але так не вийшло.\nЛюди нас майже затоптали. Вони бігли, пхалися, штовхали одне одного. Одна дитина навіть впала під ноги. Я дуже на всіх кричала, щоб вгамувати. Галас був неймовірний.\nУсіх узяти в потяг було нереально: в купе сиділи по 10-12 людей, забивали всі проходи й тамбури. Але люди й далі тиснулися.\nХтось погрожував. Казали, що вони — велике начальство чи мають зв’язки. Бувало, що плакали. Ми всім казали, що це не останній потяг. Ще їхатимуть і після нас. Треба просто чекати.\nБагато ситуацій доводили до сліз. Буває, чоловік відправляє дружину з дитиною, а сам залишається у Києві. На це боляче дивитися.\nУ коридорах і тамбурі по 15-16 годин\nУсередині потяга люди заспокоювалися. При цьому були і випадки, коли швидко забігали і зачиняли за собою купе. Не хотіли нікого впускати. У нашому вагоні таке не проходило! Я відчиняла кожне купе, де було ще хоч трохи місця, і змушувала людей тіснитися. Садила по двоє на верхні полички. Деякі не розуміли, чому так треба. Пояснювала: «У нас війна, ніхто тут не буде комфортно спати».\nЛюкси були навіть заповненіші, ніж купе. Якщо у стандартному купейному вагоні місць 36, то у мене їхало близько 90 людей. На люксі, де 18 місць, було до 110 пасажирів.\nЇхали ми близько 15-16 годин. Бувало, що люди були голодними або не вистачало води. Доводилося чекати. Черг у туалет не було, але просуватися туди важко. Часом передавала по вагону туалетний папір аж у кінець коридору.\nДуже багато людей брали з собою тварин. Я підтримую те, що їх не залишають. На це треба мати сміливість. Тварини дуже тихо сидять. Може, налякані, а може, звикли після підвалів та бомбосховищ.\nПро повітряну тривогу\nЯкось під час посадки пасажирів у Києві почалася повітряна тривога. За правилами ми мали висадити людей і швидко бігти в бомбосховище — станцію метро «Вокзальна». Але ми були аж на 10 пероні, тобто дуже далеко. Поки почнеш бігти туди — мине багато часу. Тому посадку продовжували.\nДо того ж купу переляканих людей, які нарешті дочекалися свого потяга, висадити було неможливо.\nКоли тривога скінчилася, ми поїхали.\nКоли потяг у дорозі і вмикають сирени, ми зупиняємося. Вимикаємо світло у вагонах, заслонюємо вікна і чекаємо. Людей нема куди випускати, та і ховатися нема де, навколо — поле.\nЧому потяги запізнюються\nЄ декілька причин. По-перше, у зв’язку з війною диспетчери керують потягом у ручному режимі — для безпеки пасажирів.\nПо-друге, зменшили швидкість потяга, оскільки змінили маршрут. Раніше поїзди з Києва до Західної України їхали через Бучу та Ірпінь. Зараз там активні бойові дії. Тож багато об’їжджаємо.\nТрапляються і незаплановані зупинки. Часом ламаються локомотиви, а ремонтні бригади не можуть дістатися до потяга, бо не вистачає людей.\n«Любимо свою роботу»\nТримаємося навіть у такий час, бо підтримуємо одне одного. Багато від цього залежить. Нам не так важко, як людям, яких перевозимо. Коли вони розповідають, як бомблять їхні будинки та як вдалося забратися з бойових територій, ми розуміємо, що нам дуже пощастило.\nБажання піти з роботи не було. Я дуже її люблю.\nЯк би важко не було — це моя робота. Хоча декілька людей взяли відпустку чи лікарняний від початку війни, більшість працівників залізниці працює і далі. Намагаються підтримувати людей.\nвійна з Росією евакуація потяги провідники Укрзалізниця


Держкіно виділить 13,45 млн гривень на фільм про Чорнобиль — Міжнародний фестиваль документального кіно про права людини Docudays UA\nЦю суму Державна служба кінематографії Міністерства культури і туризму України має намір виділити студії SOTA Cinema Group (продюсер Олег Кохан). У виробництві художнього фільму «В суботу», що розповідає про трагедію на Чорнобильській АЕС, задіяні також дві російські, білоруська та німецька студії. Режисером картини «У суботу» стане росіянин Олександр Міндадзе, що працював над такими стрічками, як «Парад планет», «Час танцюриста», «Відрив». Дія фільму розгортається в суботу, 26 квітня 1986 року, відразу після аварії на Чорнобильській АЕС. Головний герой – комсомольський працівник Валерій Кабиш – одним із перших дізнається правду про вибух на ЧАЕС і опиняється перед вибором: попередити своїх друзів про аварію, себто врятувати їх і себе, або виконати наказ згори – не сіяти паніки. Головну роль зіграє молодий російський актор Антон Шагін, відомий глядачам за картинами «Стиляги» і «Ховайся!». Прем’єра запланована на перший квартал 2011 року.


"Путіна я буду завжди захищати": Сергій Полунін приголомшив скандальною заявою - Lifestyle 24\n20 листопада 2018, 11:41 Читать новость на русском\nСергій Полунін / www.instagram.com/sergeipolunin\nПолунін написав, що ще з дитинства бачив у Путіні "світло". Про це танцівник повідомив на своїй сторінці в Instagram.\nЧитайте також: Український танцівник Сергій Полунін закликає об’єднати Україну і Росію біля Кремля: відео\nУ вівторок, 20 листопада, Сергій Полунін святкує день народження. Артисту балету виповнюється 29 років. Зірка подякував за добрі побажання та вирішив направити їх Володимиру Путіну. За його словами, в "деяких частинах світу" ЗМІ ставиться до нього несправедливо.\nА це не правильно. Мені боляче від цього, оскільки я був раніше в такому ж становищі та знаю на собі це відчуття. Ніхто не заслуговує на те, щоб з ним поводилися погано або несправедливо. Коли я був дитиною, я бачив в Путіні світло та бачу зараз. Володимира я буду завжди захищати своєю енергією та любов'ю,\nНовини УкраїниСкандалУкраїна – РосіяLifeStyleВолодимир ПутінСергій Полунін