Нові можливості індустріальних парків: що передбачають зміни до Закону | Яворівська РДА\nПрезидент України підписав зміни до Закону України «Про індустріальні парки». Законопроект спрямований на залучення інвестицій в промисловий сектор економіки шляхом запровадження стимулів в індустріальних парках.\nЯк пояснюють у відділі інвестиційної політики департаменту економічної політики Львівської ОДА зміни матимуть значний вплив для підвищення конкурентоспроможності українських індустріальних парків серед світової бізнес-спільноти.\nТак, до об’єктів, що можуть розміщуватися на території індустріального парку відтепер належать ще: акселератори, лабораторії з розвитку інноваційних технологій.\n- від 15 % до 30 % експорту - відшкодування 30 % загальної суми відсоткових платежів за кредитом;\n- від 30 % до 50 % експорту - відшкодування 50 % загальної суми відсоткових платежів за кредитом;\n- більше 50 % експорту - відшкодування 50% загальної суми відсоткових платежів за кредитом;\n- більше 70 % експорту - відшкодування 70 % загальної суми відсоткових платежів за кредитом.\nПорядок компенсації учасникам індустріальних парків відсоткових платежів за кредитами у залежності від частки експорту продукції власного виробництва у загальному доході від господарської діяльності встановлюється Кабінет Міністрів України.\nОкрім цього, з метою стимулювання розвитку промислової інфраструктури індустріальних парків керуючим компаніям та учасникам індустріальних парків надається компенсація відсоткових ставок за кредитами на облаштування індустріальних парків.\nІнвестиції учасників індустріальних парків у створення виробництва, здійснені протягом перших трьох років господарської діяльності в межах індустріального парку, підлягають частковій компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України в обсязі, що залежить від частки експорту продукції власного виробництва в загальному обсязі доходів господарської діяльності.\n«На території Львівської області зареєстровано 9 індустріальних парків, загальною площею 242 га, що дає величезні можливості для розвитку бізнесу. Нові законодавчі стимули зможуть забезпечити розвиток усіх індустріальних парків області на рівні з іноземними»-, зазначив перший заступник голови Львівської облдержадміністрації Андрій Годик.\nПрезидент України підписав зміни до Закону України «Про індустріальні парки». Законопроект спрямований на залучення інвестицій…\nСьогодні, 6 жовтня у Києві відбувся Форум «Справедлива трансформація вугільних регіонів: від планів до дій!».…


Волинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Волинський обласний медичний центр онкології 14 фл. 28.06.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф 80 фл. 27.06.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Ковельське міськрайонне територіальне медичне об’єднання 420 фл. 16.06.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Ківерцівське районне територіальне медичне об'єднання 39 шт. 29.04.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Іваничівська багатопрофільна лікарня 5 фл. 19.01.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах ЛЮБОМЛЬСЬКЕ ТЕРИТОРІАЛЬНЕ МЕДИЧНЕ ОБ'ЄДНАННЯ 117 фл. 17.02.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Горохівська центральна районна лікарня 28 фл. 10.06.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф 24 фл. 27.06.2022\nВолинська Розчин для інфузій 60 мг/мл по 200 мл, 250 мл, 400 мл, 500 мл у пляшках; по 250 мл, 500 мл у контейнерах Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф 100 фл. 27.06.2022


Вернидуб: Мета не змінилася - Ліга Європи. 14-01-2014 Премьер лига - UA-футбол\nУкраинские Премьер лига Вернидуб: Мета не змінилася - Ліга Європи\n14 января 2014, вторник. 18:512014-01-14T18:51:00+02:00\n— Він також прибуде в розташування команди пізніше через сімейні обставини. Уже все вирішили: Данило прилітає сьогодні 14 січня.\n— Правильно, лише з ними не продовжили трудові договори. Натомість підписали угоду з Малиновським, вихованцем академії "Шахтаря". Тогоріч Руслан виступав за "Севастополь". Наводив довідки: всі залишали хороші відгуки стосовно нього, тому вирішили запросити до себе. Схожий шлях раніше пройшов Малишев, а зараз Максим своєю наполегливістю в роботі довів, що претендує на місце в основному складі. Маю надію, що Малиновський також згодом стане нашою бойовою одиницею. Не забувайте, що також прагнемо підписати плеймейкера, певна річ, не називатиму прізвища. Робота йде, тому розраховую, що скоро він також поповнить наші лави.\n— На сайті естонського "Калева" (Сілламяє) повідомляється, що гравець луганського ФК Ярослав Квасов перебуває в них на перегляді. Вочевидь, не розраховуєте на молодого нападника?\n— Так ми ж його в оренду віддали. У Ярослава з нами контракт. Утім, я не бачу, щоби наразі він міг конкурувати з тим же Болі чи Ідахором. Тренер "Калева" Вадим Добижа виявив бажання бачити у себе в команді Квасова. Чому не дати шанс хлопцю? Нехай їде в оренду. Можливо, там він зможе швидше розкритися. Навіщо йому в його 22 роки грати в дублі, якщо випадає можливість проявити себе у вищій лізі Естонії?\n— Якої долі очікують Цакич і Аддо, котрі повернулися після оренди? Аддо вже встигли приписати інтерес "Анжи".\n— Я про те також читав, але не знаю, як воно складається насправді. Якщо в нашого захисника випаде така можливість, то ніяких перепон "Зоря" не чинитиме. У Росії, можливо, зможе знову заявити про себе, як про хорошого футболіста.\n— Не оминути питання щодо трансферних чуток. "Переходи" Хомченовського в "Динамо" або "Металіст", а раніше — Вернидуба та Шуніча до "Дніпра" не мають під собою підґрунтя?\n— Лідери "мовчать"…\n— Ось і відповідь. Якщо вірити чуткам, із "Металіста" всі "хочуть" йти. У "Динамо" та "Шахтарі" "затишшя". Лише "Чорноморець" із двома гравцями уклав договори, натомість стільки ж пішло. Лише "Говерла" продовжує активні дії на трансферному ринку. Але не моя робота оцінювати селекцію в інших командах. У нас же колектив збалансований, виступаємо в одному складі вже другий рік. Не бачу сенсу щось кардинально змінювати.\n— Запитав більше для того, щоби пересвідчитися, що плани в "Зорі" не змінились.\n— Передусім згадайте, що Болі, Данило та Шуніч не безкоштовно приходили. У цій площині проблем ніколи не виникало. Платили, безумовно, невеликі гроші, але все ж. Чому всі вважають, що гравець, який коштує мільйони, кращий за тих, хто вартує значно менше? Я не дивлюся на те, чи це вільний агент, чи футболіст іншої команди. Головне, щоби він вписувався в нашу концепцію гри. Додам, що ми не можемо собі дозволити придбання рівня нашої топ-четвірки, проте "моряки" довели, що можна формувати сильну команду і без значних капіталовкладень на трансфери.


Франківців кличуть на екоакцію за відмову від поліетилену\nВи тут: Головна сторінка > СУСПІЛЬСТВО > Франківців кличуть на екоакцію за відмову від поліетилену\nФранківців кличуть на екоакцію за відмову від поліетилену\nЧетвер, 11 липня 2019 18:37\nУ середу, 24 липня, в Івано-Франківську планують провести акцію “Ні кульочкам”. Ініціатива належить франківському інженеру-екологу Назару Левицькому.\nАкцію проведуть на Вічевому майдані з 12:00 до 18:00, пише Репортер.\nОдного разу навесні, проїжджаючи повз сміттєзвалище невеликого містечка (районний центр) я побачив жахливу картину – сотні поліетиленових пакетів, прозорі, кольорові, великі і маленькі вітер порозносив по всьому полі, все це висить на деревах, кущах, – розповідає Назар Левицький. – І я задумався, що ж ми з Вами робимо, ми вбиваємо планету і свій дім, в якому ми живем і будуть жити наші покоління. В той же день, ми з дружиною вирішили\nвідмовитись від поліетиленових кульків, натомість замінити їх екологічно чистими еко- торбинками та паперовими пакетами. Придбали першу тисячу штук (оголошень в інтернеті безліч) і почали ходити за покупками зі своїми торбинками”.\nНазар із дружиною та донькою роздавали екопакети у супермаркетах міста. Тепер він, з допомогою друзів та спонсорів, організовує акцію в центрі Франківська. На ній волонтери роздаватимуть паперові пакети та екоторбинки всім охочим. Також влаштують аукціон з продажу пакетів. Виручені кошти передадуть на благодійність.\nНагадаємо, франківська влада планує заборонити поліетиленові пакети. Таку ідею запропонував депутат Сергій Палійчук на позачерговій сесії міськради, пропозицію підтримав Руслан Марцінків. У Києві та Львові уже прийняли омеження на використання поліетиленових пакетів.\nЧитайте також: На Прикарпаття насуваються грози та град


Прохасько Тарас Богданович — Вікіцитати\nУ Вікіцитатах є статті про інших людей з прізвищем Прохасько.\nТарас Прохасько (нар. 16 травня 1968) — український письменник, журналіст, один із представників станіславського феномену. Брат перекладача Юрія Прохаська, племінник Ірини Вільде. Лауреат Шевченківської премії 2020 року за збірку есеїстики «Так, але…».\nАвітаміноз. Для мене вітаміни, попри те, що я за освітою біолог, це щось таке ще менш реальне, ніж гени. Я радше здатен повірити в існування генома, ніж вітамінів. Як казав Лисенко на тій дискусії: «Які гени? Хто їх бачив?».\nЯ не знаю, що таке вітаміни. Ніколи нічого не їв заради вітамінів. У мене є версія, що при нормальному способі життя вони повністю потрапляють в організм у потрібній кількості.\nАвітаміноз. Це такий великий світовий прикол — авітаміноз не має яскравих ознак і симптомів. Тому дуже кльово думати про стан апатії, що це лише авітаміноз. Приємно знати, що можна бабахнути пігулку — і все. Водночас страшно це робити, бо якщо не допоможе, то втратиться надія, що це був лише авітаміноз.\nАле в цьому є одне із найважливіших покликань літератури — розповідати про себе, про свою територію так, щоби зацікавити когось чи щоб постаратись щось пояснити.\nБіологія. На моє письмо впливають біологічні методи мислення та уявлення про те, як влаштоване життя. Думати про світ за біологічними законами — це як особлива філософія. На біологічний факультет мене привела любов до лісу. Та виявилося, що біологія не має нічого спільного з любов'ю до лісу чи до тварин.\nБіологічне мислення ліквідовує поняття «неприрода», тому що все — природа. За біологічною насиченістю в місті є біології не менше, ніж в однорідному лісі.\nБотаніка — добре розроблена система знань і пізнання. Для мене важливо мати досвід чіткої системи опису довколишнього світу. Я розумію, що навколо мене вирує життя, рівноцінне моєму, і якщо буду до нього уважним — відбуватиметься взаємозв’язок, контакт зі світом. Коли пишу, у мене не виникає бажання спрощувати. Тому текст громіздкий, заплутаний. На папері прагну виразити найрізноманітніші типи побудови думки. Таким чином сам створюю собі непролазні хащі, даю більше запитань, ніж відповідей.\nБуття є, властиво, співбуттям. Одномоментним існуванням усього з усім і співіснування всього. — «Некрополь»\nВизнання. Для мене важливе визнання. Воно означає, що я не займаюся зовсім непотрібними речами. Я даю собі справу про одиниці виміру визнання. Це як у фізиці: не можна порівнювати все з усім. Кількість читачів у певний момент не є абсолютним показником визнання. Є люди, які читатимуть усе, що ти напишеш. Якщо таких є пару десятків, то це не гірше за тисячний наклад, який розійдеться та забудеться.\nВтім, трапляється так, що внаслідок різних спокус книги можуть завести не туди, куди слід, повести нелегкою дорогою. Бо все діє у комплексі, є багато різних чинників одночасно. У кожній книзі закладено безліч впливів. Вона може щось пояснити, пасувати тобі за ритмом написання, підтримати в той момент, коли ти потребуєш співчуття.\nВони всі настільки різні, що ніби представляють різні моралі. Якщо їх називатиму, стає сумнівним, якої ж моралі є я. Наприклад, авторитетом є той же [сербський письменник] Данило Кіш, [чехи] Богуміл Грабал (хоча він робив купу такого, що інші моральні авторитети заперечили би) і Вацлав Гавел. Останній для мене особливо важливий. Міг би сказати, що моральним авторитетом є для мене святий Франциск Ассизький. Але я розумію, як це абстрактно. Бо наскільки в своєму повсякденному житті я можу орієнтуватися на те, що говорив і як поводив себе Франциск? Натомість, Грабал і, особливо, Гавел є людьми з подібного історичного часу, ситуацій, заняття, соціального зрізу. Їх можна вважати оцінювачами тих виборів, які я роблю сам для себе. Хоча ясно, що святий Франциск для мене поза конкуренцією. — Про моральних авторитетів з тих, хто вже тепер не живуть.\nВсе пов’язане. І, скажімо, те, що ми називаємо мисленням, є віднаходженням непомітних зв’язків між усіма пунктами.\nА в літературі найцікавішим є власне прояснення цих ланцюжків: те, що ми називаємо сюжет, тло чи полотно, є проясненням ланцюжка зв’язку через кілька послідовностей між, скажімо, жіночкою А і дядечком Б та про те, як вони зустрічаються чи розходяться у точці С. Власне, це і є література, найближчий до цього магічний реалізм.\n«Всі праві» — це зворотна сторона того, що ніхто насправді не є правий. Це безпомічність. І це також нас поєднує – безпомічність у вирішенні цих проблем. При цьому, звичайно, залишаються такі речі, як злочини, садизм, які є поза ідеологічними поглядами. — Про Другу світову війну.\nГроші. Я ніколи не заробляв великих грошей. Мені завжди вистачало на підтримання моїх потреб. Але мені пощастило, бо живу на готових речах. Скажімо, живу в хаті, що належала кільком поколінням моєї родини. Навіть не знаю, що робив би, якби мав заробити собі на житло. Це мене розбестило — я не знаю, як збирати гроші на щось важливе.\nГроші. Потрібно мати пріоритети. Також потрібне життя без боргів за спожиту воду та електроенергію.\nА ще мені не треба статусного одягу. Я користуюся секонд-хендом. У Західній Україні секонд-хенди дуже хороші. Там є якісні вироби. Власне, справді якісні речі відомих виробників можна знайти лише на секондах.\nМені пощастило. Я люблю стиль грандж, такий camel-стиль, мартінси тощо. Напевно, якби я любив шовкові сорочки та піджаки, то так би не одягався.\nТакож я не витрачаю гроші на відпустки. Нікуди не їжджу за свій рахунок. Тут мені пощастило з професією.\nДавню хату я називаю «розумною оселею», бо вона завжди вступає у діалог, завжди дає знати, коли треба щось підбити молотком, де забити цвях. Таким чином спілкування триває цілими днями. І мені це подобається.\nДім. Я — людина вербальна. Я думаю словами, живу ними, потребую слів. Мова для мене є виявом реальності. Як казав Гайдеггер, це дім буття.\nЕкзотика. Моя найекзотичніша мандрівка — подорож у Росію. Я побував у справжній Росії — в глибинці. Там побачив усе те, що обурювало і Гоголя, і Достоєвського, і Чехова. Це таке ставлення до життя, коли все по*уй. Кажуть, що це такий рецепт щастя — жити тут-і-тепер. Але коли я це побачив у Росії, то серйозно замислився, чи таке життя є добрим. А ще там у людей є комплекс завойовника. Там завелика розбіжність між Я-дійсним і Я-уявним.\nЄ дослідження з фізіології мозку, фізіології груп суспільства. Людина повноцінно може спілкуватися з 150 особами. І всі ці 5 тисяч френдів на фейсбуці – до одного місця, тобто це щось зовсім інше.\nЄресь. Моя найбільш єретична думка: думати добре. З іншого боку, я часто маю ризиковані думки про різні речі з різних сторін. Не знаю, де є межа, за яку не варто заходити. Чи є межа, за якою починається зневіра? Думаю, межі мислення немає.\nЖиве спілкування, а інтерв'ю є так чи інакше все ж живим спілкуванням, чимось нагадує секс. Тобто де у сексі є міра використованості, а міра потребності чи вдоволеності? Тобто це не вимірюється. Якщо хтось мене використовує, а мені було тоді добре і я зробив то, що хотів, — то хай використовує. І навпаки: якщо хтось не знав, як мене використати, а я втягнув його у те, щоб він мене використовував, — це також добре. Інтерв'ю, як на мене, є дуже тілесна форма літератури, і за то я її люблю, і через це я не думаю про то, кому від того є користь. Це просто радість контакту. А контакт є однією із найбільших необхідностей кожної людини.\nЖиття ніколи не буває замало...\n...завданням письменника є не подобатись і не бути толерантним, і не бути високоморальним, а письменницька функція є фомулювати, лапати речі, які витають у повітрі, і складати з них формули.\nЗдатність до контакту є обмежена. Тільки 150 з якими ми можемо бути близькими, а якщо знайдеться двоє, троє, четверо тих, з якими можна бути на такому щаблі близькості – то це вже повноцінно прожите життя.\nЗмалку, читаючи книги, видані в 1910-1920 роках, я міг обирати між двома світами. Так приходило розуміння: те, що кажуть у школі чи пишуть у газеті, не є всеохопним, бо існує зовсім інша реальність.\nЗмії. Мені подобається Юрій Змієборець. Хоча як біолог я розумію, що він погарячкував. Вбив рідкісного пітона, проколов його списом... Звісно, то був змій, якого треба було побороти, але це суперечить моїй любові до змій.\nСтрах і убивання змій є одним із найпоширеніших занять у гуцулів під час контакту з природою.\nСтрах змій дуже поширений. Змії є загрозою лише тоді, коли ти сам неоковирний, необережний, агресивний або неуважний.\nЗрештою, люди, які прочитали одну книгу, є небезпечнішими за людей, які не прочитали жодної.\nАдже люди, які відкрили для себе всього лише одну книжку, стають адептами, фанатиками думки, яка в ній звучить, звужуються до однієї ідеології, знають тільки одну правду. Діалог обривається, тому ліпше нічого не читати.\nЗрозуміло, що зараз є технічні можливості: навчання й віртуальна реальність інші. Але разом з тим залишається частина читачів, для яких книжка є не повчанням і не віртуальною реальністю, а діалогом, розмовою. Тобто перебуванням у неможливому діалозі.\nБо можна поговорити з тим, хто живе, але дуже тяжко поговорити з тим, кого немає. І література – це один із шляхів перебування в діалозі з величезним часовим спектром. Це момент переходу з минулого в майбутнє і знову в сучасність. Література нівелює час.\nЗ часом я також зрозумів, якщо можна так сказати, що Данило Кіш є найголовнішим письменником мого життя. Я часто перечитую його тексти і щоразу переживаю його історії як щось свіже. Гадаю, це пов’язано з тим, що його творчість дуже близька до того, як я сам хотів би писати.\nІ. Сполучник «і» дуже важливий у моїй життєвій концепції. Я люблю довгі ряди, коли і то, і то, і то. Мені «і» подобається більше за «але». І світоглядний вибір — «і» чи «чи»? Чи то, чи то? І то, і то! Мені розмаїття миліше за однозначність.\nІз тих, хто живуть, на диво багато їх у Львові. Для мене моральними авторитетами є владика Борис Ґудзяк, Мирослав Маринович і ще кілька письменників, скажімо, Юрко Андрухович, Микола Рябчук. Мені здається, коли ці люди щось промовляють, то це не є порожньо, не є зло. За тим що стоїть.\nІ, можливо, справді – я сам перебуваю у такому стані, коли найважливіше є заспокоїтися, знайти внутрішній спокій, і тоді вже діяти відповідно до того, як можна це придумати у спокійному стані. Тому, мабуть, і відчувається такий посил. Бо я переконаний в тому, що внутрішній спокій – це не є байдужість, це не є відгородження від світу і не є втеча. Це щось зовсім інше, необхідне для того, щоби бути собою, щоби могти неафективно приймати рішення, реагувати на ситуацію, і усвідомлювати самого себе. Без спокійного розуміння не можливо вважати, що в цей момент те, що я робив – то робив я.\nЇжа. Люблю їсти все. От у мене є знайомий, який не їсть нічого молочного — це генетичне захворювання. І я подумав, що є перелік наших властивостей, де кожна властивість — це одиниця. І якщо однієї властивості нема, то вона компенсується. Більше того. Вада може бути силою, корисною властивістю. Кожну ваду можна перетворити на перевагу. Так само неможливість їсти молочне — це ж впливає на все життя.\nЗараз я люблю немішану їжу. Якщо картопля — то кілька печених картоплин. Якщо м'яса — то шматок м'яса. Я ніби виходжу на роздільне харчування.\nЗ іншого боку, я дуже люблю салат і зупу, куди накидано всього, що є в хаті.\nЇх можливо примирити тільки на спільний платформі того, що всі праві, всі мають рацію. На основі того, що кожен має право на вираження своїх переживань і почуттів у різний спосіб. Цінувати те спільне, що є. Скажімо, те, що "ми солдати". Це теж є частиною світової міфології – справжні воїни, які воювали по різні сторони, можуть поважати одне одного за те, що вони є воїнами, лицарями. Але якщо намагатися переконати когось в тому, хто мав рацію, а хто не мав, то будуть лише щораз більше намотуватися аргументи протистояння. — Як примирити різні міфології про Другу світову війну у західній та східній Україні.\nКнига – згусток часу й думок конкретної людини. Як і в житті: щось ми шукаємо, а щось до нас приходить саме.\nІз книгами те ж саме: ми ходимо, щось вишукуємо й порівнюємо, а часом сидимо на місці й книжки приходять до нас самі. Як на мене, дуже файним є поєднання одного з іншим.\nКнижки — це застигла розмова, діалог. Тому є різні типи спілкування із книжкою.\nЄ люди, які сприймають книжку рівною собі – як одного зі своїх співрозмовників. Є люди, які дискутують і суперечать тому, про що прочитали. Але так буває не тільки з книгами: ці люди просто кайфують від того, що можуть заперечити.\nЄ також люди, які ведуться на авторитет книжки, занадто довіряють їй. І є ті, для кого всі ці книжки існують, аби упевнитись у своїй правді.\nЛюди, які перебувають у різному психічному стані, читаючи і спілкуючись із книжкою, отримують те, чого в цю мить потребують.\nКуріння. Мені не подобається, як у нас підходять до боротьби з курцями. Мені не подобається, що до них ставляться, як до правопорушників. З курінням пов'язаний гарний взірець того, що взагалі відбувається в цій країні. В усіх поїздах заборонено палити. Для курців немає альтернативи. Тому курці собі й далі курять у тамбурі. А потім приходить міліція та загрібає якого-небудь тєрпілу, котрий терпів усю дорогу, а потім таки вирішив вийти. Його штрафують... а на що ідуть ті штрафи?\nЛітература стає професією, коли є основним заняттям, коли підходиш до неї як до роботи, коли ти можеш раціонально робити літературний твір. Для мене література — це спосіб життя.\n«Людина, яка пише» — мені здавалося, що це є одним з найреалістичніших і найоптимістичніших визначень людського буття. Мені завжди подобалось, коли для людини письмо не є чужим.\nМандри. Люблю стан мандрів і завжди до них готовий. У мене з собою завжди мінімум багажу та готовність до переходів і перебіжок. Це дуже полегшує життя.\nА ще знакові пам'ятки архітектури, про які я читав колись, назавжди лишаються для мене в книжковому світі. Мене не пре їх шукати — досить того, що вони книжкові. В музеях так само немає бажання шукати оригінали. Наприклад, мені не важливо побачити справжню Сикстинську мадонну.\nМене набагато більше пре дивитися на естетику буття. Наприклад, на те, як імпресіонізм зі сфери еліти творців перетворювався, йшов із поверху на поверх у повсякденне життя. Мистецтво може дійти до естетики таверни, філіжанки кави, стола чи газетного шрифта.\nМайстерність літературна полягає в тому, щоби знати чи відчувати, які віконця відхиляти, а які ні. Коли є ланцюжок і ми відкриваємо кожну ланку – то це банальний логоцентричний реалізм. Коли ж відкрити, наприклад, перше, шосте і дванадцяте вікно, то уже виникає щось магічніше.\nМені здається, що локальний патріотизм є необхідною частиною національного, бо не можна любити абстракцію. Це по-різному вдається людям із різним типом мислення. У цьому сенсі країна, насправді, є абстракцією, чимось складеним. Потрібне певне зусилля, щоб прийняти її цілість як свою ідентичність.\nМені здається, що найдієвішим елементом у літературі є власне ті слова і образи, які потрапляють безпосередньо у світ читача. Це таке попадання, як ядро чи камінь гепнулися у водну поверхню. І от ці кола, які розходяться у воді – вони вже не є частиною каменя, вони вже є частиною поверхні. Коли якесь певне слово, речення чи образ потрапляє у нашу свідомість, і коли у нас є якась своя субстанція, придатна до того, щоби ці кола розширити, тоді воно є найдієвіше. Тобто коли ми уміємо прив’язати чужий, здавало би ся, абстрактний текст, до того, що відбувається з нами, що ми відчуваємо.\nМені здається, що поняття історії від самих своїх початків основувалось на війнах. Це щось, на чому, виявляється, тримається оповідь про минуле. Чому це так? Можливо, тому, що це якісь найвиразніші, найзагостреніші моменти. Чи тому, що це є вирішенням якихось непомітних довгих процесів, які в такий спосіб стають показовими. Чи тому, що це найбільше пов’язано з такими речами, як емпатія, співпереживання, колективний біль, колективне геройство та гордість. Напевно, поясненням цього явища філософи та антропологи займаються серйозніше, але я просто бачу, що війна є найвдячнішою темою для оповіді про минуле.\nМуки творчості і умови творчості — це різні речі. Митець знайде необхідні для роботи «страждання» і у комфортних умовах. Вирахувати ідеальну формулу для творчості неможливо, у кожного вона своя. Повертаючись до рекомендацій як стати геніальним письменником, скажу, що унікального способу не існує. Можна лише поділитись досвідом, але не навчити. Кожен письменник повинен пройти свій шлях...\nНайцікавішим для мене сюжетом, принаймні на теперішній час, є кінетичний мікс, схрещення різних життєвих ліній. Найцікавіший сюжет показує, як сходяться життя людей, які не мали би зійтись. Як із різних точок вони зближаються в часі і просторі, перетинаються. Це не вкорінена, а така ризоїдна генетика кочування по світу.\nНам легко уявляти собі світ через своє внутрішнє око. Здається, що те, що ми бачимо – те і є реальністю. Але варто уявити себе десь у цих потоках людей зі своїми переконливими внутрішніми поглядами. Зрозуміти: якщо я бачу іншу людину, і вона мені є таким образом, то не можна заперечувати, що ця людина так само керується тільки своїм внутрішнім поглядом. Уявити собі, яким я є у поглядах інших людей; наскільки моє значення для цих людей відмінне від того, як я сам себе оцінюю?\nНаприклад, мені дуже дивно, що в нас не проговорено якихось речей про спокій спілкування чи дискусії. Мені дивно, що такі прості речі, як сказати: слухай, ми говоримо про одне, давай ти забереш свої емоційні акценти, я свої, і це все дуже просто, якщо скинути ці всі фальшиві нашарування. Чому про це не говорять?\nТакі прості речі - як себе поводити. Чому немає загальної домовленості про сміття? Всі смітять і не вважають, що це є зле. От такі банальні, але вічні речі.\nНасправді тих змін є набагато більше. Наприклад, дуже суттєво змінилося поняття голоду і ситості. Також велика зміна сталася вбік зменшення насильства – що би там не говорили, але насильство набирає м’якших форм, воно стало менш брутальним. Щодо бажаних змін, то нове і так прийде. А хотілося б, аби люди навчилися робити резервати природних ландшафтів, не витіснили їх зі свого життя. Хотілося б, аби мої онуки та правнуки ще побачили незмінену природу, нерукотворні ландшафти. — Про зміни, що припали на його покоління.\nНаціоналізм. Моя голова найліпше реагує на хвилі українського звучання. Тому мене часто називають галицьким сепаратистом. Хоча це не ідеологічна вимога. Це фізіологія на рівні хвиль вібрації навколо.\nУ Києві для мене теж замало цього україномовного фону. Я себе тут не відчуваю рідно. Це як заходити у воду — температура комфортна, але ти відчуваєш, що ти в чомусь.\nНаціоналізм. Я вже не виступаю за відокремлення Галичини в окреме державне утворення. Але україномовне середовище в Україні є тільки на Заході.\nІдея двомовної України не є вигадкою. Хоча я вважаю її неправильною. З іншого боку, це природно, бо це відповідає натуральному станові речей.\nНаціоналізм. Треба щось робити з національною ідеєю. Ми досі користуємося націоналізмом 19 століття. Тепер реалії змінилися.\nНедостатньо часу буває лиш для того, щоб навчитися так відчувати.\nНеприродне — це пластикове сміття та маньєризм як підхід до мистецтва.\nНі, нема ідеального читача. Є моменти, коли щось точно вціляє у когось. І от такі моменти я найбільше ціную, коли говорити про зв'язок автора і читача.\nОдин із моїх мотивів — це родинна історія, вплив історії на те, що відбувається з людиною. Також мені властива рослинна філософія — намагання вибудувати філософський погляд з аналогіями до інших форм життя. Моя біологічна освіта дарма не минула. Мені цікаво, які закономірності об’єднують різні форми життя і свідомості, які аналогії між високорозвиненою людською психікою і якоюсь екологічною системою.\nОповідання. Я не можу довго робити щось одне. Працювати довго над одним романом мені видається некомфортним. Крім того, мене цікавлять дрібні вияви життя. Мене цікавлять деталі, коли все — в чомусь малому.\nПершою книгою, яку я прочитав, був, певно, буквар. Але найбільше пам’ятаю легендарні польські комікси, що були популярними у 1960-1970-х роках: «Przygody Koziolka Matolka і Awantury i wybryki malej malpki Fiki-Miki» («Пригоди Цапка Матолка та пригоди і вибрики малої мавпочки Фікі-Мікі»). Я досі їх зберігаю.\nПисьменник може говорити про дуже серйозні речі абсолютно некомпетентно і по-письменницьки. Це особливість професії, яка дозволяє несерйозно ставитися самому до себе як до експерта з різних питань.\nПорт-Франківськ. Івано-Франківськ — це моя єдина батьківщина. Там і спокій, і насолода, і нудьга, і цікавість однаково представлені на рівні справжніх чистих конкретних емоцій. Це портове місто. Хоча моря там нема. Це транзитне місце перед Карпатами. В усіх сенсах слова це — Передкарпаття, фортеця перед незнаним.\nПотрібно дуже чітко усвідомити, що станиславівський феномен – це поняття з історії української літератури. Воно охоплює творчість кількох авторів у атмосфері визначеного періоду. Все, що роблять навіть ці автори після закінчення того періоду ніяким станиславівським феноменом не є. Інша справа, що життя триває. У Франківську з’явилися і з’являються нові цікаві автори. Якщо якось вони потраплять у дуже свій час, то можна буде говорити про якісь нові феномени.\nПришвидшення часу пов’язане з пришвидшенням інформації. Тому такою актуальною є «інформаційна гігієна» кожної окремої людини. Єдиний спосіб не бути втягненим у весь цей вир – дозувати, фільтрувати, що потрібно, а що ні. Лише так можна встигнути все, на що ти покликаний, що тобі призначено.\nПроблема полягає в тому, що ареал української мови скорочується. А тому тим, хто ідентифікує себе з цією мовою хоч не хоч доводиться перебувати у позиції захисту. А це не дуже сприяє доброму самопочуттю і станові задоволення.\nПубліцистика має щось в собі таке, як прихід партизанів вночі. Вона має бути тривожною. Має бути такою, як в хатці під лісом хтось постукав у вікно. І тому я відчуваю відповідальність оцього подразнення, і того, як я себе поведу, коли мене в цю хату пустять, що я там буду розказувати.\nБалтійські рибацькі поселення. Мені подобається побут балтійський рибацьких поселень. Там теж є чистота стилю в усьому — в способі життя, в естетиці буття, в дереві, в шнурах, в облупленій фарбі.\nРоман — це вимога та очікування ринку. А я звик до літератури ставитися як до насолоди та не думати про прагматичну сторону. Я дозволяю собі писати для власної приємності.\nСпілкування — то є найбільша насолода, найбільший сенс, який я взагалі бачу у житті, принаймні своєму. Мені найбільше подобається якомога відкритіший контакт.\nСпілкування. Люблю якісне спілкування, коли пре. Тут я дуже фізіологічний. Не говорю про секс. Говорю про віднаходження власного місця в світі за допомогою іншої людини. Це і дружба, і випадкове знайомство, і любов, і секс. Важливий емоційний обмін. Це як у мальовничій історії про андрогінів — людей-половинок. Спілкування — це прикладання двох половинок, це дотик. Різностатеве спілкування може бути багатшим у сенсі взаємного обміну.\nТе, що минає не є минулим, поки пам'ять шкіри і згинів відчуває минулі дотики. — «Довкола озера»\nЦя цитата була обрана цитатою дня 16 травня 2016 року.\nТе, що сталося в 1991 році, – один із найрадісніших моментів нашої історії. Нам треба здоровіше дивитись на самих себе і країну, в якій живемо, і розуміти, що вона є такою, якими є ми. Не треба дивуватися, як воно є, бо ми ж до процесу творення долучаємося. Кажуть, Україна мусить бути супер-пупер. А вона не може бути такою, бо ми до цього не готові. Зрештою, ніхто не знає, якою повинна бути Україна. Треба розуміти й те, що націоналізм – це ідея, яку будувати на реальності не можна. Бо це лише вчення... Не треба нічого будувати, а старатися жити по-людськи, щоб вартість людини стояла на першому місці.\nТолерантність. Це праця над собою. Для того, щоб бути толерантним, потрібно виробити впевненість у собі. Нетолерантність — це страх загрози. Ти воюєш проти чогось, бо боїшся, що вони оселяться в тобі.\nТолерантність. Не терплю насильства. Не люблю, коли причиняють біль. Хоча відстежити, хто кому робить біль, дуже важко. Зі своїм болем кожен розбиратися має сам. Із фізичним болем простіше — його одразу ж видно. Коли його бачу, то хочеться одразу ж припинити.\nУ дуже великій кількості ситуацій українство пов’язане із неспокоєм, тривогою. А тому невпевненістю. Здається, що навіть вияви героїзму є результатом пересилення цієї не до кінця впевненості. Я мрію про такий час, коли українцям для того, щоби гідно і природно почувати себе українцями, не потрібно буде ніяких аргументів на користь українства.\nУ збірці «Євромайдан. Хроніка відчуттів» добре видно, як змінювались настрої впродовж чотирьох місяців: обурення, страх, безпомічність, злість, гордість. Під час революції відбулася важлива ментальна річ — українці багато і відверто говорили про свої емоції.\nУкраїна. Одного разу мені замовили написати есе про Україну. Тоді я вибрав неправильний шлях. Подумав, що треба написати все та докопатися до кореня. Але ж це неможливо. Зараз я розумію, що Україна — це я. Все на світі — то моя Україна, бо моя голова — українська. Я не знаю, хто я. І я не знаю, що таке Україна.\nУ мене був великий коміксовий досвід. Пригадую книги Вільгельма Буша, відомого німецького художника, який не тільки малював комікси, а й писав гумористичні вірші. Крім його альбомів, я мав кілька історій, перекладених українською.\nЗгадаю ще книги Герлуфа Бідструпа, популярного перед Другою світовою та після неї данського карикатуриста, чиї мальовані історії були, швидше за все, новелами. Це було надзвичайне чтиво для мене, бо я міг дивитись на малюнки й придумувати свої історії.\nТак що я сформувався значною мірою завдяки підпільній, альтернативній бібліотеці. Рости в розвиненому соціалізмі з такими книгами під рукою чи за шафою означало рости дещо іншим.\nУ моїх книжкових шафах є ті книги, якими я користуюся. А свої книжки я перечитую вкрай рідко, бо більш-менш пам'ятаю їх.\nБувають моменти, коли мені соромно їх читати. Але не тому, що соромно перед кимось. Я читаю і думаю: «Боже, як таке може бути? Як мене ще досі не викрили?»\nА часом бувають такі моменти, коли я випадково зупиняюсь на сторінці чи абзаці свого тексту й думаю: «Як це може бути не зауважене усіма людьми світу? Це ж просто капєц як важливо, вагомо й файно сказано. Тут люди ходять, їздять на таксі й не знають, що все найліпше вже сказано цим абзацом.»\nУсі тексти в моїй новій книзі написані за календарним принципом, саме на певний день, коли текст мав вийти в медіа. Це створює невідворотність — ти знаєш, що це має бути. Колись я міг зробити це за кілька днів до публікації, пізніше в останній вечір, а тепер буває і вночі. В мене відчуття, що це потреба вносити якусь постійну нервозність в моє писання. Я тоді розумію, що далі відкладати вже не можна. Але думаю, що такі речі природні. Приміром, жоден звір не буде готуватися наперед до полювання, він може лежати, лежати, а коли справді захоче їсти, то піти і знайти собі їжі. Живим істотам таке притаманне. — Про книгу «Так але…»\nУ юності я впровадив в українську літературу таке поняття, як тотепотентність. Це, може, одне з найбільших моїх досягнень. Не знаю, чи хтось це зауважив і пам’ятає. Але мені було дуже важливе це поняття. Тотепотентність – біологічне поняття, що означає всеможливість, всепридатність. Тобто коли клітина перебуває на певному рівні свого розвитку і в ній усе закладено, що можливе для клітини. А вже залежно від того, куди її пошлють: чи в шкіру, чи в нирки, чи в якісь статеві залози, вона набере ознак, потрібних для виконання певних функцій. Але до того, коли вона починає вибудовувати певні функції, вона є тотепотентна, тобто вона може бути придатною для будь-якої служби. І от, кожна людина придатна до багатьох різних життів і одним із таких перших кроків є усвідомлення того, що так є, що ти можеш жити дуже по-різному. Наступний крок, що твоє життя все ж таки найкраще, бо воно твоє, але ти можеш його змінити. Але мусиш враховувати, що є ще такі домінантні штуки, пов’язані з якимись історичними чи кліматичними обставинами, що ти народжений там-то, і ти вибираєш жити тут-то, ну і що твій вибір, те життя, яке маєш, воно, врешті, є найкраще. Але ти можеш прожити багато різних життів. І всі мої персонажі є, власне, якоюсь ілюстрацією до цієї теорії тотепотентності.\nФільм. Я люблю кіно, часто і багато його дивлюсь, але не орієнтуюся ні в течіях кіно, ні в назвах.\nНайважливішою для мене є робота художника-декоратора. Якщо фільм має гарну художню побутову атмосферу, то він мені подобається. Тобто все можна звести до дизайну та бутафорії й декорацій. Втіленням мого уявлення про файне кіно є «Кримінальне чтиво» Тарантіно.\nХижак. Недавно зрозумів силу вчення про кочівників і осідлих людей. Бачу це на прикладі україно-російських відносин. Російська ідея в своїй суті є кочівною. Вона побудована на експансії, на русі вперед. Коріння там не таке важливе — це такі бігучі істоти, олені...\nУкраїнська ідея пов'язана з таким собі лагідним сидінням. І героїка, і ментальність, і сила, і поразки пов'язані з цією прив'язаністю до власного місця. Але говорити про конкретних людей, то всі ці міфологеми одразу ж ламаються.\nХоча національні ознаки все одно є. Але індивідуальні ознаки людини для нас виглядають домінуючими — і тому ми забуваємо про національні.\nХижак. Українці не є хижаками. Український менталітет — як український клімат. Це помірний родючий клімат. Це межа. Тут всього достатньо буде, якщо про це дбати. А якщо не дбати — то не буде. Тут їжа буде, але її треба заробити.\nЦінності. Найбільшою цінністю для мене є наявність цінностей. Пам'ять, рідне, мова, слово, закони біосу, тіло, чистота, прозорість. Це стосується і стилю — люблю витриманий чистий стиль.\nЦя меланхолія, непоєднуване на перший погляд, сум і часткове руйнування дуже нагадує тон моєї нової книги. — Про книгу «Так, але…»\nЧитання книжок має багато функцій. Я завжди думав про таку річ: коли книга стала масовою, а це трапилось в Європі наприкінці ХІХ століття, вона передовсім виконувала просвітницьку функцію. І тільки згодом набула функції перенесення у віртуальну реальність.\nБільшість людей, які читали книги у ХХ столітті, робила це для того, аби «уколоться и забыться». Читання ставало відривом від того, що тебе оточує: купив книгу – і маєш сорок вісім годин іншого життя.\nЧужина. Я відчуваю чужину там, де не звучить українська мова.\nЩирість. Письменнику важливо бути щирим тільки перед собою. Він повинен бути щирим у тому, що робить. Він може робити нещиру літературу, але має робити це щиро.\nЩирість. Я зважаю на аудиторію. Тому часом я не є до кінця щирим. Я не дозволяю собі писати все, що думаю. Писати — це як лист. Тут треба зважати на те, кому цей лист пишеш.\nЮрки. Немає жодної форми імені Юрій, які б мені не подобалися. Мені не подобається «Паша», зате «Юра» вже катіт. Хоча мені взагалі не подобаються всі ці ожіночнені імена. У мене брат Юрій. Він для мене є страшенно важливою особою. На рівні роздумів про себе та про життя він для мене є найважливішим. Це не означає, що ми часто спілкуємося, зустрічаємося та маємо необхідність бачитися кожного дня.\nЮрко Андрухович теж для мене важливий. Юрко Іздрик — важливий персонаж у моєму житті. Юрко Покальчук був для мене однією із віхових і знакових персон. Ще є Юрій Винничук — він не є для мене близькою людиною по життю, але для мене важливим є знати, що він робить те, що він робить.\nЯ бачу, що значна частина наших українських проблем виникає не тільки через сім смертних гріхів і якусь безалаберність і неспроможність, а через те, що в людей немає уявлення про свою належність до чогось великого, до великої професійної тяглості.\nВ Західній Європі цехова культура довго та ретельно культивувалася. А в нас люди ніби здавна вміли робити все, але нічого не вміли робити добре.\nЯ відповідальний за те, що твориться зі мною та довкола мене. Все довкола мене твориться зі мною, в мені. Вплинути на щось можна тільки, якщо вплинути на себе. Світ не ворожий. Ти сам робиш його ворожим до себе.\nЯ дуже вірю в особливість літературного тексту, зробленого без паперу. Тобто наговореного, власне, в живому наговоренні, старий епос, оповідність. Тому я вірю в то, що це може бути також літературою. — Про інтерв'ю.\nЯ за своїм світоглядом є екологістом у широкому сенсі цього слова. Я розумію, що все є поєднано і все є разом, і всі істоти, люди, ідеї, вони мають сенс тільки тому, що нерозривно пов’язані, між ними відбувається обмін енергією, речовинами, думками...\nЯк на мене, ми повинні прочитати хоча б кілька різних за стилем мислення книжок, щоб побачити, що жодне чтиво не є абсолютною і єдиною правдою. Жодна книжка не є тим, за чим можна побудувати своє життя і сказати, що нічого іншого не існує.\nЯкщо так подумати, то в мене трохи постімперське сприйняття, тому що я розумію – є якась умовна українська імперія, і моя провінція є частиною цієї імперії. Ми всі, хто «під Києвом», належимо до однієї великої спільноти. Крім того для мене є дуже важливим мовний чинник – там, де розуміють українську мову і не сприймають її як щось дивне чи екзотичне (не кажу, щоб обов’язково нею розмовляли), то це і є територія, із якою я маю важливу ідентичність.\nЯкщо хотіти вчитися, то все є способом навчання. Я також завдячую багатьом авторам різних книжок, також і тим, які я вважаю поганими. Все одно це не проходить марно.\nЯ люблю легкість у всьому — в спілкуванні, у світосприйнятті, в часі. Разом з тим я люблю, коли є певне напруження, коли відчуваєш зусилля мозку чи м'язів. Люблю, коли людина готова та вміє докладати зусилля.\nЯ сам найбільше зусиль докладаю для того, щоб була легкість. Але я не в усьому дозволяю собі бути абсолютно вільним. Наприклад, обмежую себе у свободі писання. Я ще не пишу так, як хочу. Хочу менше стримуватись і писати вільніше. Але я багато речей боюся дозволити собі в літературі. Бо я не люблю людей шокувати.\nЯ навчився читати лише у школі. Вважаю це нормальним, бо навіщо тоді школа, якщо людина вміє читати?\nЯ найбільше люблю автобіографічне письмо. Єдине, що може пізнати людина — це вона сама. Самоаналіз є власне найцікавішим, що людина може зробити для самої себе.\nЯ, насправді, дуже розділяю російську різних епох та різних стилів. З одного боку, самі етнічні росіяни, які живуть в Україні, в більшості поступово втрачають рівень чи якість російської мови, не кажучи вже про юний акцент, але й лексично, стилістично.\nВідповідно, існує багато мільйонів дебілів українців, які вважають, що коли вони перейдуть на погану російську, це буде краще, ніж говорити доброю соковитою українською.\nЯ переконаний, що в кожної людини є кілька тем, мотивів, образів її життя. Навіть коли людина зустрічається із новими реальностями, новими емоціями, попередні все одно нікуди не зникають. Тож цілковито перемінити коло своїх зацікавлень дуже тяжко. Є певна зацикленість, в інших авторів я теж це спостерігаю.\nЯ пластична людина стосовно зовнішнього світу — мені добре в багатьох містах. Але для мене страшенно важливий фактор мови. Це не ідеологічні чи політичні погляди, а життєва необхідність. Так вже влаштований мій мозок — він вимагає не просто вибіркового спілкування українською, а щоб уся інформація транслювалась цією мовою. Це так само природно, як те, що теплолюбні іспанці не переїздять у Скандинавські краї.\nЯ про це довго думав і зрозумів, що немає чогось такого одного улюбленого. Потім почав собі думати, що це, напевно, свідчить про мене як про подроблену, нецілісну особистість. Або багатофункціональну. Бо є мало речей, які я можу назвати улюбленими в тій чи іншій сфері.\nЯкщо повертатися до напоїв, то у різних ситуаціях, місцях, у різний момент року чи доби мені подобається щось інше. Ну але з неалкогольних напоїв я страшенно люблю квасне молоко, всілякі кефіри і ще люблю обліпиху, перетерту з цукром і розчинену у воді.\nЗ алкогольних напоїв мені ніколи не здадуться недоречними центральноєвропейські білі сухі вина. Австрія, Словаччина, Мадярщина і навіть кавальчик Закарпаття.\nЯ сам прихильник короткої прози. Але зрозуміло, у романі можна бути кілька днів, і це дає інший ефект, ніж читання новели за три хвилини. Час присутності у тексті впливає на те, як діє ця книга.\nЯ сам пройшов школу, в якій говорили абсолютно спотворені речі. Це була просто якась катастрофа, а не школа, особливо в плані історії. Я завжди знав, що в школах не вчать правдивої історії. Цю саму історію я знав з інших джерел, і мене це задовольняло. Тобто мене не лякають різного роду шкільні програми, бо я завжди знав, що школа — то є зло. Особливо наша школа, вона така вже — убога й нещасна.\nЯ себе відчуваю письменником, але моє розуміння письменника не є ідентично з професією письменника. В моєму розумінні письменника закладена така головна властивість цієї особи, як проговорювати побачене чи пережите, тобто вербалізувати візію чи тактильність, чи рухи.\nКоли хтось таке має, то його можна вважати письменником незалежно від інтенсивності книжок. Тому я не почуваю себе професійним письменником, бо я не покладаю надію на то, щоб з цього жити.\nЯ не є згідний з вимогами... конвеєр не конвеєр... З вимогами фаховими — що от треба, треба. Я не знаю, як правильно писати. Я десь з дванадцяти-тринадцяти років відчув, що бачу довкола літературу, і що мені цікаво не тільки все відчувати і бачити, а й знаходити цьому означення.\nАндрей Шептицький завжди наполягав на тому, що часів важчих і легших не існує. Час, відведений тобі, завжди є найсприятливішим часом. — Есей «Станиславівський рік»\nА любовний погляд ззовні міняє дуже радикально передовсім тих, на кого дивляться. Незважаючи на те, чи він солодкий, чи гіркий. У будь-якому разі він є формотворчим (досить згадати того французького Боплана, який вперше у нових часах розповів європейцям про українців, доклавшись таким чином до творення України). А крім всього іншого, дати можливість полюбити себе – це висока технологія постіндустріального світу, яку варто опанувати хоча би для того, щоби полюбити себе у цьому ж світі – що я таки не лєцтий... — Есей «Вирішальний бейбі-степ»\nА найголовніше — Шептицький вмів знаходити людей, яким відкрив очі на їхню вартість. — Есей «Станиславівський рік»\nБРУКІВКИ різні в цілім місті. Я мрію скласти мапу міста з позначенням усіх ґатунків бруку. — «Лексикон таємних знань»\n...вагання — це щось більше, ніж помилка... — «НепрОсті»\nВже багато років будь-якої миті зупиненого часу в моїх кишенях не можна знайти жодного предмета, який би відразу вказував на якісь звички. Там нема нічого, крім сиґарет, які курить значна частина українців, кількох банкнот і монет, що перебувають в обігу на всій території України, однолезового складаного ножика, яким можна робити майже все, не порушуючи водночас жодного закону, та ключа від помешкання без вказаної адреси. Жодних фотографій, кредитних карток, записок і записників, олівців, мундштуків, годинників з посвятами й обручок з іменами та датами, медальйонів з портретами, календариків з позначеними днями, портсиґарів, жодних кастетів, отрут, анальгетиків і візитівок, жодної добірки посвідчень… Навіть носити паспорт мені видається принизливою зручністю, зручним приниженням. — Есей «Як я перестав бути письменником»\nВсе любе зникає, щось прийнятне оновлюється. Борючись за щось, воюєш проти когось. Старий світ все більше віддаляється і перестає бути життєво необхідним. Знову, як якийсь консервативний черв, шукаєш решток, у яких почуваєшся сродно. Намагаючись примиритися із загальними законами еволюції. — «Так, але…»\nДітям мало що потрібне для того, щоби бути щасливими. Все інше, зайве потрібне батькам, щоби вдавати, що вони постаралися, аби життя їхніх дітей було кращим, ніж їхнє. — Есей «Не дуже потрібні речі»\nДосить, скажімо, прочитати-подивитися про якийсь з любов’ю описаний Дрогобич, Криворівню, Тарту чи Париж, досить довідатися про місце щось більше, щоби не тільки його трошки полюбити, але й стати таким собі адептом, євангелістом цієї любові. Цього досить, щоби з-поміж десятків сортів пива вибирати, наприклад, празьке або окоцімське. Цього досить, щоби, потрапивши у якийсь Моршин у вимушеному складі окупаційної армії, не трощити вілли і альтанки, не ґвалтувати найгарніших міщанок, не люрити у джерело з водою під опікою фігури Марії. Якщо про цей Моршин хоч щось хоч колись прочитав, а тому знаєш і любиш. — Есей «Вирішальний бейбі-степ»\nДрова робить сокира. Траву робить коса. Грядку робить лопата. Мішок яблук і горіхів робить драбина. Ножі гострить камінь. Практично непотрібними є електрика і газ, якщо є день і дрова. Зовсім непотрібним є годинники і електронні прилади, якщо є кілька книжок і робота з сокирою, лопатою, драбиною, косою. — Есей «Не дуже потрібні речі»\nЕВОЛЮЦІЙНО цей вечір може бути восьмим, а може бути тридцять першим етапом осені. Бо осінь — ряд елементарних епізодів, що еклектично послідовні. Енцикліки про зміну епізодів осінь поширює всіма можливими шляхами (як от промінням, вітром, павутинням, летом листя, закляклістю, тощо). — «Лексикон таємних знань»\nІ я би дуже хотів, щоби мій край, моя Україна відкрилася для любові. Це можливо, бо для любові не потрібно виконувати жодні умови і відповідати якимось критеріям. Треба тільки відкритися і дати можливість хоч трохи запізнати. — Есей «Вирішальний бейбі-степ»\nКоли світло є самим часом, то вода, розподілена в опадах, — його мірилом. Що простіше життя у певному регіоні, то визначенішим є графік опадів. Життя просте там, де є сезон дощів. Або там, де дощ так чи інакше є щодня. — «Так, але…»\nЛегко любити того, хто добре, мудро, потрібно, доречно, помічно говорить. Тяжче любити немову. — «Так, але…»\nМало хто здатний жити настільки усвідомлено, щоб раціонально підтримувати чистоту у всіх відношеннях. Здається, що честолюбство взагалі тримається не на тому, чого хочеш досягнути, а на тому, чого не можеш витримати. Тобто на страхові чогось, що тебе тривожить. Тим часом занечищеності, яка не межує з фобією, можеш навіть не зауважувати. — «Так, але…»\nОдин з найкращих біологів світу, Ганс Сельє, автор фундаментального вчення про стрес, наприкінці життя думав про те, як би то донести до найбільшої кількості читачів своє найголовніше вчення про вмотивоване життя, про егоїстичний альтруїзм. Есенцією цього вчення була теза про те, що заради повноцінного відкриття себе, своїх властивостей і здібностей, заради згоди з Творцем людина не може керуватися іншою стратегією, крім такої – заслужи любов ближнього. Викликати любов – це і є єдино можливий – з огляду на людську природу – спосіб реалізації Христової заповіді про те, щоби полюбити ближнього, як самого себе. — Есей «Вирішальний бейбі-степ»\nОскільки ми живемо у мові, то саме там потрібно, можна, варто шукати щастя. Бо саме там воно і є. Тож тільки перебуваючи у мові, його можливо переживати. А єдиною одиницею, в якій перебуває буття, є речення. Речення роблять зі світу буття, яке і є щастям. Життя речень виконує у бутті таку саму функцію, як обмін речовин, метаболізм в існуванні органічної матерії. Для якісного буття необхідний налагоджений реченнєвий обмін. Маючи доступ до атомів-слів, ми можемо поглинати світ у вигляді сполук-речень. Ми ж їх можемо розщеплювати, перетворюючи на ріст. І ми їх мусимо синтезувати самі. — «Так, але…»\nПочинаючи від народження у пологовому будинку, легша або гостріша в’язнична атмосфера супроводжує наших людей впродовж цілого життя. Дитячі садочки, школи, лікарні, поліклініки, бюрократичні установи, армія, залізниця, суди, міліція-поліція, комунальні служби, морг і цвинтар — все побудоване за законами, в яких головним принципом є презумпція винуватості. У кожному разі ти вже винен, щойно переступаєш поріг будь-якої із цих установ. — «Так, але…»\nПросторова уява — це талант, який є доволі рідкісним. Тому так важливо зміщувати візир. Висота – найкращий спосіб розширення рамки. Навіть тоді, коли йдеться про кілька метрів, про кількадесят сантиметрів. Їдучи у високому автобусі, переживаєш ландшафти, недосяжні із седана. Своє місто я по-справжньому охопив аж тоді, коли до тисяч проходів усіма закапелками, накладань їх на мапи і макети, вилізання на найвищі дахи і вежі додався годинний політ на спортивному літачку. — «Так, але…»\nРечі, виявляється, взагалі потрібні передовсім для того, щоби мати що робити, врешті решт усі найпотрібніші речі є більше чи менше спеціалізованими інструментами. Чим вони менш спеціалізовані, тим краще і для них, і для тих, хто ними щось робить. Тоді вони дарують лише орієнтир – що можна робити, і впевненість, що робити можна. — Есей «Не дуже потрібні речі»\nСИҐАРЕТИ — складова анестезії. І колективне підсвідоме. Перелік їхніх марок — реєстри комплексів, стереотипів, архетипів, мітів. Насправді вечір закінчиться тоді, коли закінчаться сиґарети. Кожна наступна з набоїв пачка — новий відрізок на спіралі розвитку подій. Тривала драма. — «Лексикон таємних знань»\nСофі запиталася в покоївки, де можна знайти воду, i та показала на лазничку в кінці коридору. Ванна була повна прохолодної води, i Софі, швидко роздягнувшись, лягла в неї. Через кілька хвилин до лазнички ввійшла покоївка з чайником. Виявилося, що вся ця вода була призначена на цілу добу для чаїв, миття рук, поливання квітів усього готельного поверху. — Есей «З цього можна зробити кілька оповідань»\nСтрах відходив поступово. Коли більшими порціями, а коли майже гомеопатичними.\nНайчастіше його забирали з собою різні усвідомлення. Це ціла історія, як усвідомлення розтирають страхи. А усвідомлення з'являються або від найжорстокіших речей - болю, холоду, приниження, страху, втрат, або від найневинніших історій. Скажімо, з життя рослин чи метеликів. — Есей «…Бо так є…»\nУ дощ тета Міра любила сидіти на балконі i рахувати парасольки якогось одного кольору. — Есей «З цього можна зробити кілька оповідань»\nУ кіні про Штірліца є файний момент, коли генерал Мюллер, відкрившись перед Штірліцом, який, навпаки, залишився зашифрованим, каже: у наш час не можна вірити нікому, навіть собі… мені можна. Адже проблема довіри саме у цьому полягає: сумніватися у власному знанні, сумніватися у знанні себе, а тому потребувати того, хто б міг пояснити не так те, що відбувається у світі, і навіть не закономірності його сприйняття, як те, що відбувається зі мною, який я і чого мені потрібно. — «Так, але…»\nФІЛОСОФІЯ. Завжди при тобі, як частина тіла. Коли більше немає нічого, вона є Всім. — «Лексикон таємних знань»\nЧи то через тих, хто мене виховував, чи через власні фонетичні вади, але я не можу вимовити слова «балкон», вимовити з твердим «л», навіть із київськими українськомовними бандитами не вдавалося сказати інакше, тільки «балькон», як і «лямпа», може, саме тому співжиття з бальконами було таким любовним і лагідним, може, тому усі балькони такі привітні, бо їм треба цього м’якого «л». — «Так, але…»\nПро Тараса ПрохаськаРедагувати\nСпочатку цей прикарпатський екзегет творив у своїх текстах суто приватну мітологію, після чого захопився її соціокультурною складовою. Втім, у Прохаська аж ніяк не політика, але сакральна географія Українських Карпат. Топонімікою, вважає сей автор, цілком можна обійтися, а місцевість часом буває крутіша за будь-який сюжет, адже «іноді варто заговорити самими назвами в правильній послідовності, щоб назавжди оволодіти найцікавішою історією, яка триматиме сильніше, ніж «біографія». Тож назагал у Прохаська усього лише чергова сага метафізичного краєзнавства. Приватний епос і сімейна географія рослин, основними вузлами якої виступають прикарпатські топоніми, екзотична ботаніка та інша семантика географічного простору...\nТарас Прохасько є одним із моїх улюблених письменників, не тільки українських, а взагалі. Якби я вміла щось писати словами, то мені імпонує саме така література.\nУ нас із Тарасом дуже різне візуальне життя: я урбаністка, художниця міста, а він ширше — він місто і не місто, Західна Україна. Він більше людина світу.\nТарас — філософ від Бога і це мені співзвучно. Він дуже внутрішньо відчуває і стоїть трохи «над». Все минає і категорія часу в його творчості мені імпонує також. Він вивчає людину і людяність.\n↑ а б в г д е ж и к л м н п р с т у ф х ц ш щ ю я аа аб ав аг ад ае аж аи ак ал ам ан ап ар ас ат Тарас Прохасько: Українська ідея пов’язана з лагідним сидінням\n↑ Радість контакту, 2015, с. 9\n↑ Радість контакту, 2015, с. 150\n↑ Інші дні Анни, 2010, с. 49\n↑ а б в г д е ж и к л м н п Книга як неможливий діалог. Бібліотека Тараса Прохаська\n↑ а б в г д е ж и к л Тарас Прохасько: Війна є найвдячнішою темою для оповіді про минуле\n↑ Радість контакту, 2015, с. 118\n↑ Радість контакту, 2015, с. 110\n↑ Радість контакту, 2015, с. 134\n↑ а б в «Письменник може говорити про дуже серйозні речі абсолютно некомпетентно» Інтерв'ю з Тарасом Прохаськом\n↑ а б Тарас Прохасько\n↑ Радість контакту, 2015, с. 11\n↑ Радість контакту, 2015, с. 135\n↑ а б Радість контакту, 2015, с. 199\n↑ а б Радість контакту, 2015, с. 131\n↑ Радість контакту, 2015, с. 119\n↑ Радість контакту, 2015, с. 200\n↑ Радість контакту, 2015, с. 148\n↑ а б Радість контакту, 2015, с. 54\n↑ Радість контакту, 2015, с. 51\n↑ а б в г д е ж Два світи "Так, але…": письменник Тарас Прохасько та художниця Олена Придувалова створили спільну книгу\n↑ Радість контакту, 2015, с. 67\n↑ Радість контакту, 2015, с. 104\n↑ Ареал української мови скорочується, — Тарас Прохасько\n↑ Радість контакту, 2015, с. 201\n↑ Лексикон таємних знань, 2003, с. 55\n↑ Інші дні Анни, 2010, с. 23\n↑ Радість контакту, 2015, с. 71\n↑ Українство пов’язане із неспокоєм, - Тарас Прохасько\n↑ Радість контакту, 2015, с. 179\n↑ Радість контакту, 2015, с. 91\n↑ Радість контакту, 2015, с. 141\n↑ Радість контакту, 2015, с. 98\n↑ Радість контакту, 2015, с. 56\n↑ Радість контакту, 2015, с. 130\n↑ Радість контакту, 2015, с. 151\n↑ Радість контакту, 2015, с. 138\n↑ У Львові Тарас Прохасько презентував книгу "БотакЄ"\n↑ Радість контакту, 2015, с. 79\n↑ Радість контакту, 2015, с. 59\n↑ Ознаки зрілості, 2014, с. 3\n↑ а б в г Ознаки зрілості, 2014, с. 38\n↑ Ознаки зрілості, 2014, с. 4\n↑ Лексикон таємних знань, 2003, с. 130\n↑ БотакЄ, 2010, с. 238\n↑ а б в г Ознаки зрілості, 2014, с. 74\n↑ Лексикон таємних знань, 2003, с. 131\n↑ Лексикон таємних знань, 2003, с. 134\n↑ Ознаки зрілості, 2014, с. 11\n↑ Ознаки зрілості, 2014, с. 80\n↑ Лексикон таємних знань, 2003, с. 135\n↑ Радість контакту, 2015, с. 63\nТарас Прохасько. БотакЄ. — Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2010. — 432 с. — ISBN 978-966-668-251-5\nТарас Прохасько. Лексикон таємних знань. — Львів: Кальварія, 2003. — 152 с. — ISBN 9666630796\nТарас Прохасько. Інші дні Анни. — Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2010. — ISBN 9666630796\nТарас Прохасько. Ознаки зрілості. — Львів: Тріада плюс, 2014. — 120 с. — ISBN 978-966-486-156-1\nОтримано з https://uk.wikiquote.org/w/index.php?title=Прохасько_Тарас_Богданович&oldid=112566\nОстаннє редагування: 6 вересня 2021, 05:46\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 05:46, 6 вересня 2021.


„Umdenken - Von der Natur lernen“ - Goethe-Institut Ukraine\nВода, вогонь, земля і повітря: без них немає життя. Люди завжди усвідомлювали, що це важливо. Вони шанували Сонце як бога, називали землю своєю матір’ю, знали духів повітря та води. Разом з цим вони знаходили застосування для стихій. Так виник прогрес.\nТа де ж межа? Люди виснажують земну кулю, використовуючи її корисні копалини, забруднюють повітря і воду, наближаючи знищення природнього балансу. Після того, як через легковажне поводження зі стихіями багато що було порушене і почасти втрачене назавжди, розпочалась епоха переосмислення.\nНаша інтерактивна виставка була спрямована на пробудження інтересу до екологічної тематики, особливо у молодих людей. Вона проходила через чотири стихії: вода, вогонь, земля і повітря. Кожній з цих чотирьох стихій було відведено один із розділів виставки.\nРухомі зображення на вході емоційно налаштовували на тематику. В головній частині представлялась стихія, її значення та корисний потенціал, наводились факти. Тут своє висвітлення знаходило минуле, демонструвалось сучасне, і погляд звертався у майбутнє. Інноваційні технології показували, що прогрес і захист довкілля самі по собі не протирічать одне одному. Виставку було також доповнено захоплюючими прикладами з біоніки.\nВраження від виставки в Одесі


Головна > Пошук (Олександр ЄВТУШЕНКО )\n3 жовтня вже два роки поспіль відбувається спеціальна музична вечірка, що стала справжнім святом для численних прихильників української рок–музики, адже саме цього дня народився знаменитий лідер–вокаліст незрівняних «Братів Гадюкіних» Сергій «Кузя» Кузьмiнський зі Львова.\n«Картинки», які руйнували СРСР\nДнями у столичному Будинку архітектора стартувала виставка сучасної карикатури відомого київського клубу «Архігум», під дахом якого зібралися найкращі художники–сатирики. Цього року «Архігуму» виповнилося 30 років, тож ювілейна виставка, ясна річ, стала особливою. Зібралися всі, хто протягом трьох десятиліть були причетні до клубу, а їхні роботи можна побачити не лише у виставковій експозиції, а й у великому ювілейному альбомі «Архігум: 1983—2013», — це малюнки Юрія Кособукіна, Анатолія Казанського, Сергія Боборикіна, Сергія Алєєва, Анатолія Васильєва, Володимира Васьковцева, Юрія Головченка, Євгена Григор’єва, Олександра Євтушенка, Володимира Казаневського, Віктора Кудіна, Ігоря Лук’янченка, Олега Смаля. У розкішному каталозі також знаходимо роботи багаторічних друзів київських карикатуристів iз Росії — Віктора Богорада і Василя Олександрова з Санкт–Петербурга, Ігоря Смірнова і Сергія Тюніна з Москви.\nСеред багатьох нині сущих в Україні етно–рокових гуртів є лише одна формація, мелос якої великою мірою є уявним... Ідеться про великий концептуальний експеримент, мета якого — реконструкція звучання давньоукраїнського фольклору. Оскільки не збереглося жодних оригінальних зразків живої музики тієї сивої давнини, залишається лише один шлях — власне інтуїтивне прозріння духовної культури тієї епохи. Втім учасники київського гурту «Воанергес» (у перекладі з біблійного першоджерела «сини грому») пішли іще далі — пропоновані ними архаїчні форми вони нанизують на цілком сучасні ритми арт–року. Що характерно, музика «синів грому» спирається на власні авторські тексти, іноді написані старослов’янською мовою, а по суті в них фігурують справжні реалії і мотиви нашого часу.\n«Культурні обрії». Співочі та мальовані\nПозавчора у Національній філармонії відбувся великий сольний концерт легендарного українського колективу — ансамблю «Кобза–оригінал», присвячений 65–річчю з дня народження незмінного лідер–вокаліста Валерія Вітера. Головною родзинкою музичної програми стало, звісно ж, фірмове багатоголосся гурту. Сама ж програма була побудована так, аби наочно відобразити всі ключові речі за 40 років існування колективу. На концертi виступила Нiна Матвiєнко, а також народний дитячий танцювальний ансамбль «Нюанс», у якому танцює маленька дочка Валерія Вітера — Діана.\n«Рішучий патріотизм» — це синонім націоналізму»\nГурт «Кому вниз» — найсамобутніше і найяскравіше явище сучасної української сцени. Різка соціальна сатира, напружене драматичне звучання, гарячий клімат неприйняття суспільної фальші, помножені на громоподібний голос Андрія Середи, вигідно вирізняли команду з–поміж інших рок–гуртів. Знаменитий рок–маніфест «Суботів» на вірш Тараса Шевченка, покладений на музику Андрієм Середою, зустрічали стоячи так, ніби звучить національний гімн. «Суботів» став піснею–символом «Червоної Рути». Самобутність музичного саунду не була подарована згори — це був результат напруженої роботи музикантів. Вони не зрадили собі, не були конформістами навіть у найтяжчі для команди часи. Із самого початку Андрій відігравав роль головного генератора ідей.\nКоманда демонструє широкий спектр впливів — від хард–року до фольклорно–електронних та готично–індустріальних мотивів. Хлопці довели: українська класика і загалом українська тема органічно вписується в лади та форми модерного мистецтва. «Кому Вниз» виступає як репрезентатор національної культури найвищого виконавського рівня. Вони звучать по–різному, але завжди переконливо і потужно. Важливим є те, що вони ніколи не пристосовувалися до існуючої в шоу–бізнесі системи координат і завжди рухалися власним шляхом. Вони посідають унікальну нішу свідомих нон–конформістів, у якій ніхто не зміг втриматися такий тривалий час.\nТридцять років тральфреалізму\nТе, як мистецтво перетворюється на саме життя, я збагнув, роками спостерігаючи за творчістю Валерія Голейка, типового представника мистецького андеграунду столиці. 30 років тому Валерію випало стати основоположником цілого мистецького напряму — тральфреалізму, який нині має численних послідовників.\nБатьки і діти Нової Каховки\nЛегендарний фестиваль «Рок–н–рол таврійський» постав із попелу й забуття та днями вже вдруге після відродження порадував своїх прихильників. Численна публіка заповнила всі вільні місця на концертному майданчику в Новій Каховці.\nОдин iз найвідоміших європейських лейблів «Андромеда» (Краків, Польща) видав доволі незвичний для цієї компанії диск під рубрикою «Легенди українського року». Це — збірка найкращих творів справжнього ветерана вітчизняної рок–сцени, гурту «Вій», «Колискова для лялькових немовлят». До виходу цього альбому долучився давній приятель «Вія», директор Театру української традиції «Дзеркало» Віталій Петранюк. Основу компіляції становлять композиції з двох останніх номерних альбомів групи «Хата скраю села», (2004) та «Йшов я небом» (2010).\n«Книги книг» на старті\nПодія, на яку протягом років очікувала просунута і втаємничена частина столичної богемної спільноти, нарешті відбулася. Йдеться про живу презентацію–перформанс 28 травня на Замковій горі, що на київському Подолі, щойно виданого двотомника «Книга книг». Автор цього роману — Олексій Олександров, незмінний лідер культової столичної world–music–формації Er.J.orchestra. Свій фантасмагоричний роман Олексій почав писати усередині 80–х. Інтерес до «Книги книг» тільки зростав, і люди, зрештою, зрозуміли, що роман — не що інше, як гімн його величності історичному Києву. «Це роман про глобус Києва», — примруживши око, любить повторювати Олексій.


На Полтавщині зафіксовано 23 повідомлення про порушення на виборах | Новини\nНа Полтавщині зафіксовано 23 повідомлення про порушення на виборах\n18:41, 15 листопада 2015 р.\nСьогодні проходять вибори в двох містах області – Полтаві та Кременуці. Станом на 18:00 в містах зареєстровано 23 повідомлення про порушення виборчого законодавства.\nЗокрема, у Київському районі Полтави надійшло повідомлення від спостерігача про те, що поблизу виборчої дільниці по вул. Жовтнева із автомобіля марки «Фольцваген» роздають бюлетені.\nНагадаємо, в Полтаві на виборчій дільниці спостерігач від одного кандидата звинуватив у «продажності» іншого спостерігача. Також на дільниці затримали двох пенсіонерок.


Автомобіль "Мерседес" потрапив до каналізаційного колектора! Кілька днів тому 16.09.2008 у місті Кіровограді... - весь Кіровоград - головний інформаційний ресурс регіону\nАвтомобіль "Мерседес" потрапив до каналізаційного колектора! Кілька днів тому 16.09.2008 у місті Кіровограді по вул. Волкова підрозділом пожежно-рятувальної служби міста надано допомогу громадянину по вилученню вантажного автомобіля «Мерседес» з колодязя каналізаційного колектора.\nПро цю та інші події повідомляє прес-служба ГУМНС України в Кіровоградській області. За її інформацією з 9.00 16 вересня по 9.00 18 вересня 2008 р. надзвичайних ситуацій державного, регіонального, місцевого та об'єктового рівня не виникало.\n16.09.2008 Олександрівський р-н, с. Єлизаветградка: виникла пожеже сінника та 1т. сіна. Причина встановлюється.\n16.09.2008 Кіровоград, Кіровський р-н, пров.Миргородський: виникла пожежа газової плити та домашніх речей у квартирі 5-ти поверхового житлового будинку. Орієнтовна причина – порушення правил пожежної безпеки при монтажі газової плити.\n16.09.2008 Кіровоградський р-н: виявлено боєприпаси часів Великої Вітчизняної війни: с. Аджамка - артилерійський снаряд (502 мм.); с. Овсяниківка -мінометну міну (82 мм), гранату та 19 підривників; с. Володимирівка - мінометну міну. Піротехніками аварійно-рятувального загону спецпризначення ГУМНС України в області боєприпаси було знешкоджено.\n16.09.2008 Знам'янський р-н, с. Володимирівка: виявлено артилерійський снаряд часів Великої Вітчизняної війни. Знешкодження боєприпасу заплановано на 18.09.2008.\n16.09.2008 Кіровоград, Ленінський р-н: підрозділом пожежно-рятувальної служби міста надано допомогу комунальним службам міста по прибиранню дерева на вул. К.Маркса, яке загрожувало падінням на будівлю церкви, а у пров. Лісному надано допомогу громадянину по демеркуризації ртуті з медичного термометра.\n17.09.2008 Кіровоград, Кіровський р-н, вул. Волкова: підрозділом пожежно-рятувальної служби міста надано допомогу громадянці по підняттю її матері 1929 р.н., яка, перебуваючи у важкому стані, впала з ліжка.\n17.09.2008 Устинівський р-н, с. Криничне: внаслідок занесення стороннього джерела вогню до сінника виникла пожежа покрівлі та 1 т. сіна.\n17.09.2008 м. Мала виска: виникла пожежа домашніх речей в житловому будинку пенсіонерки, причина встановлюється.


Ми пишаємося своєю країною - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nМи пишаємося своєю країною\nУкраїнці підтримують самостійність і прагнуть у Європу\nПроведені напередодні річниці незалежності соціологічні опитування беззастережно свідчать про усталення у свідомості українців європейських цінностей та гордості за власну державність.\nТак, результати липневого загальнонаціонального (крім Криму й окупованої частини Донбасу) опитування Інституту соціології показали, що більшість населення країни (67%) пишаються тим, що вони — громадяни України. Соціологи зазначають, що найбільш істотне зростання відбулося в 2005 році (з 38% у 2004-му до 53% у 2005-му) та в 2014 році (з 48% у 2013-му до 61% у 2014-му і 67% у 2015-му). Регіональні відмінності ілюструють: у Західній Україні таких громадян 80%, у Центральній — 71, на Півдні — 59, на Донбасі — 45.\nГоловна тенденція української громадської думки нині — визначення Європи як геополітичного вибору.\n— Навіть порівняно з минулим роком, — сказав «УК» заступник директора Інституту соціології НАН України Євген Головаха, — ми більше орієнтовані на європейський вектор розвитку. І ще менше стало тих, хто дивиться у бік інтеграції з Росією в будь-якій формі: Митного, Євразійського чи іншого союзів.\nПринципова зміна сталася в 2014 році\nДо 2013 року включно інтеграцію з Росією та Білоруссю підтримувала більшість населення. А вже у липні 2014-го картина принципово змінилася. На запитання про ставлення до вступу України до Митного союзу відповідь «радше негативно» дали 58% опитаних, «позитивно» — 24%. Решта — вагається. Цього року ставлення до інтеграції з Росією погіршилося ще відсотків на п’ять. І на 5% додалося прихильників ЄС. Отже, є консолідація щодо вибору стратегічного напрямку розвитку України, якої останні 20 років не було.\nДруга тенденція — істотне покращення ставлення до НАТО. Радше позитивно ставиться 43%, а радше негативно — 34%. До 2013 року пропорції були зворотні.\nЗа словами пана Головахи, також очевидно, що народ нині особливо цінує мир та спокій. Це ілюструють відповіді на запитання щодо протестних настроїв. Якщо в 2012 році на запитання «Що, на вашу думку, краще: терпіти матеріальні труднощі заради збереження в країні порядку, миру та спокою, чи у випадках значного погіршення умов життя виходити на вулицю з протестами?» 32% населення відповідали: треба зберігати порядок, а 44% — активно протестувати, то 2014 року перших було 42%, а других — лише 36. Цього року відповідно — 46 та 33%. Люди, може, і хочуть вийти з протестами, але розуміють, що ситуація у країні дуже хитка, що один різкий крок може призвести до хаосу.\nЦікаві дані про участь українців у громадському житті. На запитання про участь у волонтерській діяльності лише 29% сказали, що це не їхня справа, все має робити держава. Тобто решта якось до цієї діяльності долучалася — хтось кидав гроші у скриньку для пожертв, хтось перераховував кошти на рахунки Міноборони, хтось особисто допомагав пораненим, бійцям АТО, біженцям тощо.\n— Це фантастичні дані, — вважає соціолог, — оскільки українці у попередніх опитуваннях показували себе як патерналісти, були впевнені, що всі головні питання має вирішувати держава, а не вони особисто. Нині таких — тільки 29%. Тобто більшість наших співгромадян долучалися до безкорисливої громадської діяльності. Це дуже важливий досвід для країни. Більше стало людей, які вважають себе відповідальними за життя країни, а не тільки можновладців. Водночас оцінки діяльності влади погіршилися. Бо немає покращення ситуації в країні. Але так було завжди після першого року оновлення влади. Погано те, що не довіряють судам та прокуратурі. Найнижчий рівень довіри за усі роки! Це катастрофа! І зрозуміло, що потрібні негайні й ефективні реформи цих структур.\nСхожі тенденції виявили й інші аналітичні центри. Так, результати опитування соціологічною службою Центру Разумкова в серпні 2015 року, що оприлюднив УНІАН, показали, що незалежність України підтримує 72,2% громадян. І лише 8% опитаних голосували б проти незалежності. Цей показник найвищий за час дослідження цього питання Центром з 2001 року.\nАле справді незалежною державою Україну вважають лише 43% опитаних, тоді як протилежну думку мають 44,7%. Крім того дослідження показало, що тільки 36,1% респондентів вважають, що їхня родина більше отримала від здобуття Україною незалежності. Приблизно стільки ж (35,7%), дотримуються думки, що їхня родина більше втратила від здобуття незалежності. Причому позитив бачать частіше молоді люди, ніж ті, кому за 50 років.\nПоказові й такі цифри: 72,8% опитаних вважають День Незалежності святом, 29,3 — зазначили, що це «велике свято», 43,5 — «звичайне свято, як інші офіційні свята». Водночас 23,8% опитаних не вважають День Незалежності святом: 19,7% дають відповідь, що для них це «звичайний вихідний день», 4,1% — що «цей день повинен бути робочим».\nТакож переважна більшість опитаних висловили позитивне ставлення до атрибутів державності: прапора (95% дали відповідь «пишаюся ним» або «ставлюся позитивно»), до герба (93,5%), гімну (86,8%), державної мови (94,3%) та грошової одиниці (87,8%).\nНасамкінець. Отже, опитування показали, що в Україні нині активно формується згуртована нація. Водночас видно, що суспільство набагато випередило у своєму розвиткові владу. Реформи потрібні, і люди віддадуть важелі керівництва країною лише тим, хто зможе ці реформи провести з реальними результатами, а не безкінечними обіцянками.


У Покрові невідомі вчинили наругу над державним прапором. — "Радио Ностальжи 102.4FM"\nУ Покрові невідомі вчинили наругу над державним прапором.\n30 Июл 2020 08:51 | Новости Покрова\nПошматований синьо-жовтий прапор на адміністративній будівлі по вулиці Центральній,7. Таке обурливе видовище побачили працівники управління освіти та бібліотеки, прийшовши вранці на роботу. За даним фактом було подано заяву до поліції.\nЩо і кому намагалися довести зловмисники наругою над символом держави у якій вони живуть — незрозуміло. Точно одне — такі дії недопустимі і мають бути покарані. Бе це не просто приниження цінностей, до яких покровчани ставляться з повагою, це прапор, з яким ми сьогодні визволяємо Україну.


13 лис 2021, 15:54\nВолодимир Путін, президент Російської Федерації, зробив «хорошу пропозицію» Україні щодо завершення війни на Донбасі.\nУ 2015 році він пропонував провести місцеві вибори на окупованих територіях. Таку заяву зробив його білоруський колега Олександр Лукашенко, передає «БелТА».\nМісцеві органи влади сьогодні провели вибори, завтра-післязавтра нове покоління прийде і все забудеться. Фашисти знищили 30 млн людей! Але ми ж з німцями спілкуємося. І Путін запропонував хороший варіант. Я поїхав до Порошенка, по поличках розклав. Відмовитися — не можна. Відмовився, — розповів Лукашенко.\nТакож самопроголошений президент Білорусі поділився, що він ставився до президента України Володимира Зеленського як «до своєї дитини».\nЯ до нього ставився по-людськи, допомагав! Але я розумів конфлікт: він не любить Путіна, не розуміє. Путін жорстко поставив себе. А я між ними «бігав», думав, все-таки ми ж втрьох, ми ж слов’яни, — додав самопроголошений білоруський лідер.\nНагадаємо, раніше ми повідомляли, що на тимчасово окупованих територіях Донецької й Луганської областей Росія підтримує потужне угруповання — загальна чисельність 1 та 2 АК Південного військового округу РФ становить 35,5 тис. осіб. Близько 2,1 тис. кадрових військовослужбовців РФ на постійній основі воюють проти України в ОРДЛО. Кадрові російські генерали та офіцери обіймають ключові командні посади.\nЯк Путін скаже — Лукашенко готовий визнати фейкові ЛДНР\n15:56 17 лют\nКремль спростував заяву ООН про евакуацію з Маріуполя\n21:26 27 кві


Модель Subaru Forester змінила платформу і поліпшила оснащення | TRANS.lit - Автоновини - всі новинки авторинку\nОпубліковано: 31.03.2018 Розділ: Огляд ринку\nСвітлодіодні фари стандартні у всіх комплектаціях для США, рейлінги — у всіх, крім базової. У гамму фарб додані відтінки Jasper Green Metallic, Horizon Blue Pearl і Crimson Red Pearl. В цілому машина нагадує минуле покоління, хоча насправді тут нові й кузов і шасі.\nМодель Subaru Forester п’ятого покоління дебютувало на автошоу в Нью-Йорку. Як і передбачалося, автомобіль перебрався на нову модульну платформу SGP, відому по ряду останніх Subaru (свіжий приклад — гігант Ascent). Вона за запевненням розробників дозволила відчутно поліпшити керованість моделі, знизити шуми і вібрації, підвищити економічність і безпеку.\nОчікуване візуальне схожість з концептом Viziv Future виявилося мінімальним. Схожими зроблені контури скління і рельєф на бортах, та деяку подобу можна угледіти в ліхтарях.\nДля американського ринку заготовлено лише один двигун. Це модернізований «атмосферник» 2.5, отримав більш високий ступінь стиснення, систему зміни фаз на випуск (AVCS) і безпосереднє уприскування. Його віддача становить 184 л. с. і 239 Н•м проти 172 л. с. і 236 Н•м у попередника. Витрата палива з таким мотором ще належить уточнити. За попередньою оцінкою, складе 7,13 л/100 км на шосе.\nВсі версії Форестера для США за замовчуванням комплектуються варіатором Lineartronic CVT, а також повним приводом Symmetrical All-Wheel Drive і стандартної векторизацией тяги Active Torque Vectoring. Також присутня система зміни режимів руху Subaru Intelligent Drive.\nУ комплектації Premium, Sport, Limited і Touring стандартом тепер є позашляховий режим X-Mode, адаптирующий мотор, трансмісію і систему стабілізації до роботи в поганих умовах. На Форестерах Sport Limited і Touring пристрій X-Mode ще й двухрежимное, з вибором програм Snow/Dirt і Deep Snow/Mud. У комплектації Sport Touring варіатор доповнено ручним режимом з підрульовими пелюстками і імітацією семи ступенів.\nСтандартом для Лісника став клімат-контроль, а на версіях Limited і Touring він двозонний. Підігрів передніх крісел — триступеневий, у старших комплектаціях додається підігрів і на другому ряду. Розробники зазначають, що салон тепер просторіше (особливо ззаду), а шум всередині був знижений.\nУ базове оснащення машини входить медіасистеми Subaru Starlink з інтерфейсами і додатками Apple CarPlay, Android Auto, Bluetooth, радіо SiriusXM, Aha і Pandora. «У базі» буде екран на 6,5 дюйма, а в старших версіях — на вісім, з навігацією TomTom і голосовим управлінням. На версіях з безключовим доступом система зв’язку Connected Services передбачає дистанційний запуск двигуна, консьєрж-послуги, функції безпеки для молодих водіїв (геозона, обмеження швидкості та інші) і оновлення прошивки по повітрю.\nОбсяг багажника при складеному другому ряді збільшився на 40 л (до 2155 л). Задні сидіння складаються в пропорції 40:60. Також була збільшена ширина отвору на 134 мм (до 1300) і оптимізована форма вантажного відсіку. Наявність електроприводу п’ятої двері залежить від комплектації. У двері вбудована підсвітка зони навантаження.\nВ комплектації Touring з’явилася нова система підтримки водія DriverFocus, за запевненням авторів, перша в класі. Вона дозволяє при запуску відразу налаштувати багато персональні установки в автомобілі (є пам’ять на п’ять водіїв), а головне, під час руху спостерігає за обличчям людини і оцінює ступінь його втоми і концентрації уваги, попереджаючи про небезпечний стан. Система DriverFocus працює у зв’язці з комплексом безпеки EyeSight, що включає в себе автоматичне гальмування, адаптивний круїз-контроль, асистент руху по смузі. Пам’ять на налаштування дзеркал синхронізована з пам’яттю налаштувань сидіння водія. А ще дзеркала нахиляються вниз при включенні заднього ходу.\nКолісна база кросовера дорівнює 2670 (+40 мм до попередника). Інші геометричні параметри будуть визначені пізніше, але вже названий кліренс 221 мм\nСистема контролю тиску в шинах тепер відображає тиск для окремих шин. З’явилася на моделі нова стандартна система стабілізації причепа (TSA). У версії Limited і Touring фари тепер слідують за поворотом керованих коліс. Як опцію можна замовити автоматичне гальмування при русі заднім ходом і контроль за сліпими зонами дзеркал. А за пасивну безпеку тут відповідає повний набір подушок, включаючи бічні і «шторки», а також колінну для водія. Точні терміни появи нового Форестера у Росії представництво фірми назвати не готове, але орієнтовно це може відбутися до кінця нинішнього року.\nУ листопаді 1995 року фірма Subaru показала на Токійському автосалоні концепт Streega, якому судилося стати Форестером першого покоління. Серійний Forester вийшов на ринок Японії на початку 1997 року, а в США потрапив рік. Це був кросовер довжиною 4450 мм (споряджена маса — 1430 кг), у якого колісна база становила 2525 мм В основі моделі лежала платформа тодішньої Імпрези.\nВ залежності від ринку збуту на Forester ставили «атмосферники» 2.0 (125 л. с.) та 2.5 (167), а також дволітровий турбомотор (170-177 сил), який ставився на версії S-Turbo і GT. Верхівка гами — 250-сильний мотор 2.0 для модифікації STi. Всі агрегати — оппозитним.\nПерший SUV компанії Subaru був тільки повнопривідним, але трансмісія розрізнялася в залежності від коробки передач. Автомобілі з п’ятиступінчастою «механікою» оснащувалися демультипликатором, а тяга надходила до осях в співвідношенні 50:50. У пятидверок з чотирьохдіапазонним «автоматом» стояло электронноуправляемое багатодискове зчеплення — в звичайних умовах на передок подавалося 90% моменту, але як тільки різниця в швидкості обертання передніх і задніх коліс доходила до 20%, на корму надходило більше тяги. Клієнтам пропонувалися машини з подушками безпеки, АБС, кондиціонером, шкіряним салоном, обігрівом передніх крісел, аудіосистемою з CD-чейнджером і скляним люком. Випуск в Японії припинився в 2002 році.\nЗ приходом моделі другого покоління концепція не змінилася: Forester раніше був чудовим прикладом того, як вдало поєднати в одному автомобілі і непогану прохідність, і породисте поведінку на твердих покриттях. І лаконічність в дизайні та інтер’єрі нікуди не поділася. За габаритами — ніяких змін, відстань між осями — ті ж 2525 мм\nНовий Forester базувався на «візку» Імпрези, а тип повного приводу також розрізнявся залежно від коробки передач. З серйозних оновлень: полегшений кузов (споряджена маса — 1320 кг) з великою кількістю високоміцних сталей в новій конструкції та алюмінію у зовнішніх панелях (капот з «крилатого металу») і модернізовані мотори.\nБазовий дволітровий «атмосферник» розвивав 137 сил, мотор 2.5 видавав від 152 до 175 л. с., а наддувні двигуни 2.0 і 2.5 — 220 і 211-233 сили. З опозитними «четвірками» працювали в парі модернізована «механіка» і повністю новий чотирьохдіапазонний «автомат». В строю залишився і екстремальний Forester STi — з 265-сильним турбомотором, спортивною підвіскою і ручною коробкою передач з шістьма ступенями. Випуск «другого» Форестера тривав з 2002 по 2008 рік.\nДень дебюту Форестера третього покоління (грудень 2007 року) важко назвати вдалим для любителів автомобілів Subaru. Лісник погладшав (від 1470 кг), візуально постарів, перетворившись в традиційний кросовер, яких на ринку до 2008 року — хоч греблю гати. І від колишньої жвавості попередників на дорозі не залишилося і сліду: на ходу Forester спохмурнів. В якості розради — збільшився по всім напрямкам автомобіль.\nДовжина досягла 4560 мм, ширина і висота — 1780 і 1700 мм (було 1735 і 1650 мм). Колісна база додала 90 мм (до 2615 мм). Схема підвісок не змінилася: стійки McPherson спереду і двухричажка ззаду. Але всі елементи і параметри були переглянуті.\nМотори — оппозитним бензинові (з наддувом і без) і дизельні «четвірки» робочим об’ємом від 2 до 2,5 л і потужністю від 147 до 263 сил. У продажу знаходились тільки повнопривідні версії з трьома видами коробок передач — «механіка» з п’ятьма або шістьма ступенями і застарілий чотирьохдіапазонний «автомат». Найшвидшою в лінійці Форестера була модифікація tS (263 к. с.), яка набирала 100 км/год через 6,5 с після старту. Виробництво «третього» Форестера закінчилося в 2012 році.\nЧетверте покоління моделі було представлено восени 2012 року. Шасі (використовувалась модернізована платформа Імпрези) в цілому повторював попередній (стійки McPherson і багаторичажка), але було помітно перекроено. Була збільшена жорсткість кронштейнів кріплення стабілізатора, передніх важелів в зоні опор і самих стійок, з’явилися пружини відбою, нові, більш надійні втулки стабілізаторів і так далі. У задній підвісці кульові шарніри були замінені резинометалевими сайлент-блоками, але вся конструкція стала жорсткішою, а ще підрамник був виконаний з більш товстої сталі.\nУ 2015 році Forester пережив невеликий рестайлінг (така машина і представлена на знімках), найсильніше торкнулася салон. Зокрема, змінилися блок «клімату», окантовка дефлекторів вентиляції, кермо, з’явилося розпізнавання голосу Siri.\nАвтомобіль комплектувався бензиновими моторами 2.0 і 2.5, а також дволітровим дизелем. Але самим цікавим придбанням у цьому поколінні став дволітровий «оппозитник» FA 20 DIT з безпосереднім уприскуванням і турбонаддувом, який розвивав 240-300 сил (залежно від ринку). Працювали ці двигуни разом з шестиступінчастою «механікою» або варіатором. При подальших оновлення гаму додавалися нові доступні поєднання моторів і коробок передач, на машині з’явилася свіжа версія системи безпеки EyeSight, перенастроенная підвіска, а на надувний версії система векторизації тяги. Ще в ході крихітних апдейтів поліпшувалися крісла і шумоізоляція.


Прикольні побажання чоловікові на 55 років - вірші, проза - Крупний План\nДодому Поздоровлення Привітання на ювілеї Прикольні побажання чоловікові на 55 років – вірші, проза\nНайкращі прикольні побажання на ювілей 55 років чоловікові. У нас ви знайдете багато коротких текстів поздоровлень у віршах і прозі з ювілеєм-55 років для чоловіка. Привітайте своїми словами з ювілеєм – прикольно.\nЯка дата нині у тебе!\nП’ятірка адже щасливе число,\nА у тебе таких аж цілих два!\nВідзначимо День народження твоє!\nВ твій ювілей зібралися всі друзі,\nБажаємо ми відмінного здоров’я!\nДорога життя, що б була світла,\nТвоїй душі — веселого роздолля!\nХай щастя не покине теплий дім,\nІ поруч будуть близькі, рідні.\nБажаємо сонця у небі голубому,\nНехай довше тривають роки молоді!\nТатко мій – людина з еліти,\nІ мова не про гроші, я – про душу.\nТакої краси і сердечної турботи\nВ країні, та й у світі не знайдеш вже.\nОсь мій подарунок – 55-й ювілей у папули,\nКрасива дата і свято для всіх.\nЩо ж, чекаємо, що ми скоро знову зберемося\nІ, дідусь, зустрінемо ми твій перший вік.\nВиповнилося тобі п’ятдесят п’ять,\nАле виглядаєш ще зовсім не погано,\nМаю честь давно тебе я знати,\nМи бачили ще царя Гороха!\nІ не одну пройшли ми п’ятирічку,\nДавно вже спрацювалися з тобою!\nЗ тобою я б пішов у розвідку,\nЗ тобою спустився б в забій!\nТобі бажаю в житті процвітання,\nІ нехай з успіхом поруч будеш ти!\nНехай збуваються твої бажання,\nТобі здоров’я, сил і радості квіти!\n55 для президента — тільки перший термін,\n55 для депутата — хабарів взято мало,\n55 для ювіляра — в життя лише виток,\nУ 55 ще не пізно почати все спочатку!\nПрекрасний чоловік, майже Аполлон,\nПрожив пів — століття на світі.\nТи ставний, впевнений і дуже розумний,\nПобачив багато на світі.\nДо твоїх 50 додалося 5\nІ це не привід для смутку.\nБажаємо тобі відзначити 105,\nЩоб ми всі прийшли до тебе в гості.\nНе балуй нас чорним чаєм,\nА міцніше че, налий.\nКоротали ми з тобою\nСтавши давно однією долею,\nПотоптали Крим і Рим.\nТак давай піднімемо чарки.\nБудь здоровий, живи 100 років!\nНехай летять, з пляшок корки.\nПолтинник + п’ять — прекрасна дата!\nДві п’ятірки рік носити,\nТак буде рада будь-яка\nЗ тобою проводити час!\nЖиття хай буде світлим раєм,\nНехай вино тече рікою,\nМи з тобою не сумуємо,\nМолодець наш завзятий!\n55! Дыхни на свічки,\nАле, щоб стіл не підпалити.\nТи сьогодні, ніби Пєчкін,\nТільки починаєш жити.\nСкільки років, десятиліть,\nТи спину гнув, гніздо долбя?\nБудинок, робота, онуки, діти.\nПоживи й для себе.\nЩо б ти не говорив,\nМи завжди тебе зігріємо.\nТи завжди будеш нам милий.\nПопередня статтяВиявлена найбільша камяниста планета\nНаступна статтяЗнайдений самий міцний біоматеріал\nФахівець з інформаційної безпеки Джонатан Петіт з компанії Security Innovation заявив про те, що безпілотні автомобілі, в які в даний час вкладаються мільйони доларів, уразливі для атак зловмисників. При цьому, щоб перешкодити руху такої машини, оснащеної сучасними лидарми, не потрібно дорогого обладнання.