Тут пахне грозою, і медом, і літом,\nТут світ роздягнувся, стоїть і мовчить.\nТут пісню придумали хмари і вітер –\nВона лиш для мене звучить.\nТут можна спитати: «Ну як мені бути?» –\nВ очей волошкових, в пісень солов’я.\nТут все величаве; по змісту й по суті,\nІ щира висока молитва моя.\nА ти зустрінь мене в степах,\nДе ходять хмари бурунами.\nДе теплий вересень пропах\nЛелеками і гарбузами.\nЯ поведу тебе туди,\nДе зайченя дріма під мохом.\nТам тиша тиш і дід Забрьоха\nСидить дріма біля води.\nШипшина там гука на чай,\nГорить краса її врочиста.\nЯ виманю тебе із міста;\nТи так і знай, ти так і знай...\nВгорну тебе у чистий сміх\nI будемо аборигени.\nСвистітиме петрів батіг,\nЩоб ти не втік, не втік від мене...\nДесь отам за білим-білим садом,\nДе тепло висиджує пташа,\nОбережно зацвітає радість,\nБіля неї гріється душа.\nТихо-тихо в серця на осонні,\nЧиста перед Богом і людьми.\nЖовтогруда і ясна, як сонях,\nІ до сонця тулиться, як ми.\nКолись її у рушники квітчали...\nЯк у людей‚, у хат короткий вік...\nГазетами їй очі зав’язали‚,\nІ зимувать лишили на той рік.\nСтоїть свята і гола просто неба‚,\nБула ж красуня аж на півсела.\nІ тільки кіт‚, струснувши ніч із себе,\nТАМ, ДЕ ГРУШАМИ ПАХЛИ САДИ\nI вовіки віків, нині й прісно,\nI від білості серцеві тепло.\nЖабенята звелись хороводить...\nА по радіо знов про погоду:\nТак це близько... I навіть здаля\nI Ви – осінній, і вже я – осіння.\nСказати б просто: «Ну, заходьте в гості...»,\nI кличу Вас. Ні. Я плигаю з мосту,\nI бризки сонця сиплять по лицю.\nІ гукнув нам: « Агов, братове!\nІз далеких холодних зір.\nНа роки, на століття, віки...\nПро поразки, бої, письмена...»\nЩо залишить красивий слід...\nПо тілах, по вустах, по слідах...\nІ стояв ХХI вік,\nІ дорога до серця зліва.\nМій березень стоїть на цьому березі,\nА твій за річкою когось чека.\nЯ назбираю повні жмені вересу,\nМіж хмар розтану, ніжна і дзвінка.\nЯкщо захочеш, погукай хоч піснею,\nЧи кладку через річку проклади.\nМожливо, нам кохати ще не пізно,\nМожливо, вбрід ще можна перейти.\nАх, очей твоїх карих бісики,\nПолюби мене, полюби.\nЯ б тебе приманила піснею,\nЩо співають рясні дуби.\nЯ б до тебе тягнулась гілкою,\nОбвивалася на плечах.\nI була б я для тебе жінкою,\nЩоб у слід оглядались «Ах!..»\nГомоніла б тобі вкраїнською,\nЯк осики і явори.\nI була б, наче птаха – свійською,\nДивувала б цей світ старий.\nМи з тобою зустрітись можемо;\nПредки ж наші із-за морів.\nЯ б навчила тебе обожнювать\nШепіт грициків на зорі.\nНасолодою стала б райською,\nДе немає кінця в доби.\nЯ б любила тебе й китайською,\nАх, якби це було, якби...\nДля піданних – велика, для грішників – свята.\nЗварю в’язкі меди, настояні на травах.\nВ жертовнику візьму вогню для каганця.\nПід образ и усі обр ази,\nІ відкривай мене не зразу,\nА по частині, по частинці,\nПо половині, половинці.\nТи скажеш, що в своєму віці\nЖіноче серце наскрізь вивчив?..\nТа в лабіринті – світло скраю...\nІ я блукаю.\nНе перевчуся вірить і чекать,\nI бути до наївності простою,\nДопоки день сіятиме тобою,\nА ніч з тобою буде засинать.\nНе перевчуся зоряно цвісти,\nРоки на друзки хай життя розкрає.\nНайтяжчий день свій наречу я раєм,\nКоли у ньому будеш поруч ти.\nГайда у степ, там досі пахне літом,\nI соняхи в грузинських картузах.\nI молоденький місяць в душу світить,\nI в очереті качка «ках» та «ках»...\nСпинюся, озирнуся; я і тиша,\nХіба що коник вигляне: «Цить-цить...»\nВ копиці сіна щось звелися миші,\nА потім все притихне і мовчить.\nЛапата хмара темна, як примара,\nСобою затулила білий світ.\nОн скотарі загукують отару,\nI пес Рябко шукає дядька слід.\nУАЗики пробігли на «охоту»,\n«Охотникам» до ранку соловіть.\nАж чорногуз услід роззявив рота,\nА горобчиха горобцям: «Віть-віть».\nЗагадую: дзвенить в якому вусі?..\nЯ тут щаслива, точно, повезе.\nЧумацький віз вверх дном перевернувся,\nА сонних коней тиха ніч пасе.\nЯк би ж коханням, – то в небесну синь...\nА так – по тихій вулиці відчаю,\nІ не люблю, й не вірю, а проте...\nНа якійсь невідомій пристані,\nУ якімсь невідомім віці,\nА таки я для тебе вистоюсь\nНа останній життя сторінці.\nТи благатимеш: «Чому пізно?\nНаче нас не було в природі?»\nЯ тобі заспіваю пісню\nЩо завжди в моді.\nI щоб мрія моя збулась,\nНа кордоні двох протиріч.\nТам, де сонячні руки\nЩо птахи носять на весні.\nСерце радістю п’яне,\nХай кружляє весняний вальс,\nЛюблю тебе, море,\nЗа ласку і силу,\nВід гніву ти – чорне,\nВід горя ти – сиве,\nОд радості – синє,\nТа завше – красиве.\nПахуще й солоне,\nНе там, де красуєшся\nВ тиші салону,\nДе з вітрами\nДе чайка до тебе\nЛюблю тебе, море!..\nМоїй матері Наталії Iванівні\nЯ тихо лелію улюблену тему.\nВона визріва – тільки словом торкни.\nНа чуйну березу, немов на антену,\nПриймають привіт мої рідні Ромни.\nТам ще не розквітли кошлаті каштани,\nТам поки що грає весела вода.\nI вечір-пустун, як хлопчак-синьоштанок,\nКрізь віти вишень у шибки загляда.\nI батьківська хата зітхає дверима:\nТо мати чекає – вже так повелось...\nОстання сніжинка, легка і незрима,\nПринеси мені очі, як дві таємниці,\nЩо ніким нерозгадані ще, принеси!\nПринеси мені очі – великі криниці,\nЩоб із них я напився твоєї краси.\nПринеси свої руки – тонесенькі віти,\nПолони всього ніжністю до забуття,\nПринеси мені ласки, омріяний світе,\nХай по вінця наповниться нею життя.\nТи прийди навпрошки через гори і доли,\nВідведи оповиті розлуками дні.\nЯ давно йду назустріч тобі, моя доле,\nДивуюся, де слово це знайшов?\nУ книгах, словниках його немає.\nА слово, у якім живе любов,\nIз рідних місць прийшло, із дивокраю.\nВід діда і від прадіда іще\nПроникло у мою пісенну долю,\nЙого носило вітром і дощем\nПо росяному батьківському полю.\nПрибилося маленьке, як зерно,\nI проросло з дитячих літ у мене.\nВоно ще не співається. Воно\nТаке тендітне і таке ж зелене.\nТа скоро серце сонцем забуя,\nЧерінь душі промінням розігріє!\nI слово це, кровиночка моя,\nЧас очицям спати.\nНахилилася до тебе\nЗогріва льонок голівки\nУ годину пізню.\nI співає – виливає\nСкільки ніжності і ласки\nТа й у кожнім слові!\nОпускаються на личко\nТож рости, синочку, швидко,\nТи на матір-Україну\nДуже схожий, сину.\nЦе вона тобі вділяє\nI снагу, і вроду, –\nТільки серцем прихиляйся\nА коли чужа країна\nПригадай на роздоріжжі\nСпом’яни недремні руки,\nЩо тебе гойдали,\nI від ранку і до ранку\nНахилилася над ліжком\nI південним ярим сонцем\nАж горить, неначе круглі\nКожна ягідка з-під листя\nПокуштуйте – просить гілка,\nА за нею друга...\nПовні жмені простягають,\nМов ясу до друга.\nА вродлива садівниця\nВже до інших кличе\n(запозичила в черешні\nфарби для обличчя).\nОсь показує черлені.\nОсь веде нас далі.\nНедарма дають черешням\nПритулись до одвірка –\nI я притулюся\nНа порозі вишневої ночі.\nЗадивися на зірку –\nI я задивлюся,\nМоже, наші зустрінуться очі.\nУсміхнися до мене –\nI я усміхнуся,\nХай світліше у світі нам стане.\nЗажурись, моя нене, –\nI я зажурюся,\nЛИСТ ВIД МАТЕРI\nТут осінь жовтий сум несе\nI приклада мені до серця.\nЯ розповім тобі про все,\nТільки на мене ти не сердься.\nЧи восени під листопад,\nКоли розлука наболіє, –\nЧи навесні, коли наш сад\nУ сяйві цвіту забіліє,\nЗринаєш в спогадах моїх.\nЩе бачу я сліди хлоп’ячі,\nТвій сміх іскристий не затих,\nI травка чубчика маячить.\nБлизькі сусідчині сини\nБатьків одвідують щотижня,\nА ти – ген-ген. Тому і сни\nБувають часом дивовижні.\nТо вдома щось не до ладу,\nАбо якесь спіткало горе,\nЙ тоді поштар, як на біду,\nПроходить мовчки мимо двору.\nКоли ж увечері котком\nСідає тиша на коліна\nЗамість онука, й за вікном\nГорить зоря твоя кармінна, –\nI з ними довго розмовляю.\nНадворі вітер шелестить,\nЖене листків кленових зграю.\nСкучаю. Серце ж, мов дитя,\nЗаб’ється нишком у куточок\nI тріпотить до забуття,\nЩо той осиковий листочок.\nДесь на хмарині пуховій\nУже і місяць ляже спати,\nБерезу зморить вітровій,\nПідкрадався нишком літній вечір,\nПідбирав до темряви ключі...\nНаша мама діставала з печі\nЖитні паляниці й калачі.\nВеселіла батьківська світлиця,\nПочинала пам’яттю хмеліть:\nУ рум’яних, свіжих паляницях –\nСонячні серця тисячоліть.\nМамин хліб – як вічний дух євшану –\nІ в черствому серці не згоря...\nДесь рілля бринить під лемешами\nБлискотить свічею перша зірка,\nА на кленах – роздумів печать.\nНічка личко вмила у чар-зіллі,\nЙде Купальське свято зустрічать.\nМолодята вбрані, русокосі\nНад багаттям п а рами летять,\nІ хори пташині стоголосі\nГубляться у клечанні латать.\nБарвінкові попливли віночки,\nПоринають верби в ніжну тінь.\nРозглядає Мавка у лісочку\nПапороті сивої цвітінь.\nВиткав місяць рушника на луках,\nВигаптував росяні зірки.\nІ шепоче лісовик онукам\nПотайні бувальщини й казки.\nПосивіла осінь над полями\nТополиним листом опада.\nІ волають чайки до нестями –\nЇх не віддзеркалює вода.\nОвдовілі ниви почорніли,\nМріють снігу білину вдягти.\nНа небесне посіріле тіло\nПогляди звели очерети.\nЗгадуються теплі дні колишні,\nЩо буяли, наче зелен-сад.\nЖуравлиним небом відкурликав\nТут - бентежна молодість,\nСніговій – гусляр,\nХай тумани піняться,\nНизько до води!\nЧто всё на свете –\nЛагідно гойдала пісня мами\nЛозяну колисоньку мою.\nРуку подала мені, як мати,\nПовела стежками у жита,\nВчила шанувати і кохати\nУкраїнська пісня золота.\nДоля м’яко не завжди стелила:\nЧасом падав, і тоді одна\nПідставляла дужі свої крила\nЩиросердна пісня чарівна.\nМоже, й фаталіст я... Вірю щиро:\nВідлетять, як ластівки, літа,\nПроведе колись мене у вирій\nЯ пам’ятаю білолицю\nХатину батьківську мою,\nДубовий зруб тії криниці,\nЗ якої в мріях воду п’ю.\nІ заглядаю в чисту синь –\nДо неї рветься з пут життя –\nТам першим криком немовляти\nЖивуть найкращі почуття.\nІз болем я тебе покинув –\nПрости, хатинонько, прости\nКоли в сльозах зосталась ти.\nКриницю щастя. Не знайшов...\nВона лишилась біля хати –\nЗ трьох – єдиній: Афродіті,\nІнші ж дві Парісу мстили –\nНардеп із Києва приїхав\nПогостювати у батьків:\nСтарим, здавалося б, утіха,\nТа батько холодно зустрів:\nНе дав руки. Не обнімався\nІ мама відсахнулась аж,\nНардеп, звичайно, здивувався:\n– Це що ж воно за саботаж?\nГей, тату, мамо! Що із вами?! –\nСинок розгублено завмер.\nА батько лиш розвів руками:\n(З козацького гумору)\nЯк тільки сотник хильне надміру –\nСидить надутий, неначе сич,\nКрізь сон і сльози співає щиро:\nКолись давав він бенефіс\nІ глядачі кричали: «Біс!»\nТепер же кожен той глядач\nКричить: «На біса цей партач!»\n– А чому це так? Наше радіо\nЗамість музики та пісень\nПередачі транслює з Ради лиш,\nÂ Із Верховної, день у день?\n– Бо обранців же на засіданнях\nПоловини завжди нема,\nТо вже радіо їм повідає,\nЩо приймають там, зокрема...\nОСЕЛ I ПОЕТ\n– Поет – п’яниця!\nТакий же, як і предок мій покійний,\nКому, скажіть, тепер потрібні вірші?\nЯкби Ослів та Iшаків побільше –\nЯ все життя про це кричу.\nСТАРIСТЬ – НЕ РАДIСТЬ\n– Юначе, треба совість мати,\nДай місце бабці! –\nÂ А стара:\n– Нехай сидить, йому стояти\nКолись надійде ще пора.\nЗлетять роки, неначе пісня,\nІ буде хлопцеві за сто,\nТоді й йому в трамваї місцем\nНА ОДНЕ ЛИЦЕ\nякий зіграв ролі вже трьох\nДасте зіграти роль Павла Тетері,\nАпостола Данила? Ну, мерсі!\nДивлюся фільми: що це за бенеря?\n(1976 р. н.)\nОпливає свіча. Ні! Це місяь на обрій зіперся.\nРозпускається квітка. Чи сонце. То й морок мине.\nВ жовтих латах плаща я стаю до щоденного герцю\nIз собою і світом, який зневажає мене.\nМерехтливий вогонь невблаганно окреслює коло,\nТа хода моя пружна – знаку не шукаю в горі.\nЖаль волосся мого золотий неприборканий шолом\nЗахищає не дуже від дротиків, списів і стріл.\nТа доносить луна голоси побратимів крізь тишу.\nЗапах крові тривожить. I келихи сповнені вщерть.\nПиймо, браття! По нас залишаються діти і вірші.\nОтже, хто переможе, – скажіть мені, –\nСлово чи смерть?\nТакі ми є – не добрі, не лихі –\nУсе, що нам лишилось від птахів –\nТужавий крик, затиснутий в легенях.\nI спрагло мовчимо, допоки крик\nI в березневий напівмертвий сніг\nЗ нас витечуть скривавлені пісні,\nI прийде час тремтливої роси,\nI приховавши усміх таємничий,\nМи станемо травою – «прах єси...»,\nДо мого джерела незагоєний слід\nВи, що теплим корінням натружених рук\nI розгонистим кроком – вростаєте в поле...\nЯ не вмію соромитись братства і долі –\n(Ну хіба що на трохи. I зразу – додому),\nI навряд чи ви речники «свіжих ідей»,\nI навряд чи – народ. I навряд чи – свідомі.\nБерете свою силу – як терен, як трави –\nЦей розкрилений стан. Ця незрушність плеча.\nЦя любов до пшениць, виднокруга і коней.\nЦя сваволя. I ця безнадія в очах.\nЦе тавро неминучості – змалку й до скону.\nI у цій безнадії – я ваша сестра,\nЯ приймаю ваш біль, підсвідомо – незрячий.\nНад змілілим ставком, нахиляючись, плаче –\nЗемляки мої! Хай – і такими, як є,\nЯ приймаю вас. Сумніву – тіні не знайдеш...\nЯ приймаю ваш біль. Але серце моє\nВидивляється в вас чи то Гонту, чи Байду.\nЦі слова кострубаті, горілка і хліб –\nГіркувате причастя поламаних стебел...\nÂ Я не молюсь. Я зроду тут живу\nВ сторіччами цілованих долонях\nНад нею світло тьмарять журавлі.\nЇх стільки припадало до землі,\nЩо вся вона вцілована сльозами.\nЯке над нею осіянне плесо,\nЯкі у серці спалахи сторіч!\nУ пам’яті – іконостас облич,\nЯ єсмь сама ця пам’ять безтілеса.\nТа не чекайте смутку чи жалю –\nЯ інша суть, не Божа благодать,\nНе знаю слів, не вмію сумувать,\nОдин лиш спогад здавна я люблю:\nВони все ті ж, хоч як Земля старі,\nТа тільки боронити нас не вільні,\nI все-таки, лиш душі їхні винні,\nЩо скелі оживають на Дніпрі.\nПотомляться – їм душу дам нову,\nI хай затиснуть грудочку у жмені,\nХай в чужині потомляться за мене...\nЯ не молюсь. Я зроду тут живу.\nМамо! Лебеді вічні. Вони повертаються знову.\nНавіть взимку сніги нам нагадують їхнє крило.\nЯ упевнена в них, наче в сяйві твоєї любові,\nЯ люблю їх, як поле любить сильне і ніжне стебло.\nМамо! Лебеді вернуть. Не жалій, що вони відлітають,\nЗнай: це – вічно повторена і тому невмируща весна.\nБачиш: діти їх білі кружляють найбільшим із таїнств\nНад землею одвічною в вічному небі без дна.\nМамо! Лебеді будуть, якщо навіть не буде нічого,\nЯкщо навіть не буде буяння первісних дощів,\nБіле серце пташине так само будитиме груди:\nЄ ще зоряний лебідь. I лебідь твоєї душі.\nТрава уже торкається плеча.\nРомашки виціловують коліна.\nЦі сходинки риплять, а не звучать, –\nМов клавіші старого піаніно.\nЛишивши на запиленім шляху\nУтому й пил вселенського прогресу,\nТворять підошви музику суху –\nСимфонію для сходинок з оркестром.\nНахмурено спостерігає дах,\nЯк білим світом повз тернові хащі\nЖене в віки татарника орда\nЯсир з волошок, маків і ромашок.\nРвонуться в двері струмені тепла,\nВпаде до ніг сріблисте павутиння...\nПослухайте! Я все-таки прийшла\nПригадуванням вибілити стіни,\nЗігріти тишу – спрілу і лунку, –\nВпустить у вікна вечір і осоння...\nI пахне ліжник, кинутий в кутку,\nНемов шорстка бабусина долоня.\nСмутку із відра, що на цямрині,\nТи до краю не допив іще.\nВисоко ще небо соколине,\nДе кружляє твій крилатий щем.\nТи ж без його не вернеш до тями,\nТи сьогодні правду чув сліпу:\nЖаль лише трави, що копитами\nКінь твій потоптав у цім степу.\nI впаде в віки на чорнім крепі\nЧорна тінь твоєї булави!..\nДе вам знати, як блукав він степом\nI просив пробачення в трави,\nТак, немов кричав до всього краю,\nПияком хитаючись на двох:\nНа землі – ні пекла ані раю!\nБог все бачив! Хай розсудить Бог!..\nНай розсудить. Де ж твій сон, Богдане?\nМоже, долю кращу де набрів?..\nТи – один. I ніч свистить арканом,\nНе розтулити спечені вуста,\nІ попіл полину спада під ноги.\nНад степом потолоченим літа\nСтихає плач. І блякне біль в очах,\nІ сонце встигло висушити коси,\nЗа кожним кроком падають на шлях\nЧи сповнено приреченість лиху?\nВ степу безмежнім тане слід кривавий.\nРостуть услід на Чорному шляху\nНу і що‚, що ти з Арбата\nI знаєш добре всю Москву?\nЯ краще знаюся в Карпатах,\nХоча давно там не живу.\nТи ще в пісочку на Таганці\nГулявсь, і «гогом» звав лайно,\nА я літав вже на тачанці\nIз батьком Нестором Махном.\nЯ пив вино у довбушанках.\nКурив із люльки там «руно».\nДовбав вугілля ломом в шахтах,\nВ чорнозем сіяв я зерно.\nСплавляв дуби на Черемоші\nI пас отари у горах.\nЛюбив роботу не за гроші,‚\nРобив роботу не за страх.\nСаджав зелені лісосмуги\nI рив канали у степах.\nВмивався потом я за плугом\nЙ таврійським степом весь пропах.\nМені начхать,‚ що ти з Арбата\nI добре знаєш всю Москву.\nЯ не за те тебе звав братом.\nЙ без вас як-небудь проживу.\nО, як давно я був в тім краї,‚\nДе зріють зорі Бурштина!\nДе‚, наче скрипка,‚ ніжно грає\nДністрова хвиля осяйна.\nМабуть, ‚у гості кличе Галич,‚ –\nСьогодні бачив уві сні,‚\nЯк з-поміж груддя древніх звалищ\nЗ гори назустріч біг мені.\nЙому дерева – навперейми,‚\nАби не скоїлось чого.\nI біг Дністер,‚ але – даремно,‚\nНе подолать душі вогонь.\nЙого ловив я кожен порух\nКрізь сивий пил вузьких доріг,‚\nА він,‚ чоло задравши вгору,\nЩосили біг, старечо біг.\nКипів у поті чуба жмутик,‚\nТремтіли руки і вуста,‚\nА у очах ятрився смуток...\nМов щойно знятий із хреста.\nЗа межами рідного краю\nЦе диво велике земне\nТеплом і розкішним розмаєм\nГостинно стрічає мене.\nЯ вірю в журбу тополину\nI в тугу в чужому краю.\nЯк матінку рідну свою!\nКоли повертаюсь додому,‚\nДо їх я схиляюся ніг.\nI тільки потому,‚\nI тільки потому\nНа отчий вертаюсь поріг!\nЩе й гілочку ту пломенисту,‚\nЩо вітер скосив у грозу,‚\nВ долоні беру,‚ як намисто‚,\nЯк сонце додому везу.\nЯ вірю в журбу тополину‚,\nВ їх тугу в чужому краю.\n... і те не забувається – поволі\nмій поїзд одійшов, ‚а тут – зима.\nА зайвий раз згадати – не зашкодить,‚\nКоли вже й згадка проситься сама.‚\nА поїзди відходять і приходять‚,\nТа хто сказав,‚ що твій чекать – дарма?\nВ слова оці я вірю і не вірю‚.\nЯ їх пороги всюди обминав.\nIще ірже той коник на подвір’ї,\nЩо розгубив ті злоті стремена.\nМорозиться, і щем стискає груди.\nНевже снігами рейки замело?\nНема сьогодні‚. Завтра знов не буде,\nА потім мовиш: «Так і не було...‚»\n«...і сніг, і срібний дзвоник на пероні,\nі голуби,‚ і крапельки зерна.»\nI Хортиця у буйному розгоні\nЛетить між берегами на човнах.‚\nА ще учора вздовж залізних колїй\nЗлітали голуби в красиву вись...\nТепер уж‚е не вчора‚, а – колись...\nI вже не голуби,‚ а просто – долі.‚\nIз заморських країв\nЧерез кримські ворота\nДмуть засмаглі вітри,\nШлях чумацький курить\nНад сивашським болотом,\nI шумить осока\nТам, де корчма була.\nДогасає в степу\nЇї очі горять\nНа зелений обрус,\nА у небі летять\nIз Стамбула на Калку\nЖуравлі на свою\nДревню Київську Русь.\nНад лиманом завис\nКрик болотної птиці.\nСяє в краплях роси.\nНе розмінюйся, вітре,\nНа всякі дрібниці,\nМені глас донеси!\nI двоколок турецьких\nСеред степу кургани,\nБо ідуть із століть\nМи косили в степах\nБусурмана й ординця,\nЩо йшли в Україну\nIз смертельним мечем.\nНе зламати повік\nВільний дух українця,\nБо у жилах його\nКров козацька тече!\nУ СЕЛI ЛЮБИЦЬКОМУ\nТам, де річечка Терса в очереті ледь хлюпає,\nДе запнулося небо у блакитну хустину,\nДе селянські двори то купками, то купами,\nЯ іду селом Любицьким до найменшого сина.\nОсь і вуличка імені Кобзаря невмирущого,\nЗаросла споришем, заквітчалась ожиною.\nРання осінь тремтить в терносливі колючому.\nПахне медом та ганусом, промовля Україною.\nПоспішаю, а серце, мов дитя коло пазухи,\nI не квиле, й не плаче, у чеканні лепече.\nПроминаю оселі і цеглові, і мазані\nТа й кладу свої руки на синові плечі....\nЖили ми голодні по шанцях,\nЧорні, обірвані й босі.\nЗвалися ми – голодранці,\nРосли, як горох при дорозі.\nМіни, гранати й запали\nБули нам за іграшки й квіти.\nСкільки з тих пір нас зосталось\nПо абрикосах висіти!\nНас запевняли, що Сталін –\nБатько і всім допоможе...\nСкільки ж нас пухлих не стало\nУ лихоліттях, о Боже!\nКажуть, воєнні Iванки\nКріпкі, немов тії скелі,\nМоже, і так, тільки ранком\nВажко вставати з постелі...\nВ ТИХИЙ ЧАС НАДВЕЧIР’Я\nВітер в пилі жартує, мак червоний цілує,\nНабігає неждано, пелюстки обрива.\nА у полі дівчина, як червона калина,\nРозплелись її коси, як шовкова трава.\nПахне в полі медами, пахне в полі жнивами.\nНаклювались ячменю – не кують одуди.\nВ тихий час надвечір'я ти хоч сном, хоч повір'ям,\nХоч хмаринкою з неба до дівчини прийди.\nПодаруй їй обнову в цю пору вечорову –\nЩе нескошене жито колоском шепотить.\nВи кохайтесь щасливо, бо у пору зрадливу,\nВідлетить ваша юність, наче зоряна мить.\nПідлетить журавлями, відгукнеться піснями,\nВдарить дзвоном небесним швидко плинучий час\nХай же серце сміється, вічно б'є, як джерельце,\nБАЛАДА ПРО IВАНА СIРКА\nУ віках він спить, Господь приспав сам,\nТа не спить його Сил Краса.\nУставай, Iван, води напийся,\nТа за нас ницих заступись.\nIзмаліли ми, хоч нас багато,\nУставай, Iван, наш Орле-брате,\nНе гриміть, громи, бо встав Iван вже –\nI за Волю, і за Лани,\nМале причілкове віконце\nОбмерзло, немов на віки,\nУ хаті ні хліба, ні сонця,\nЛиш клацають голі кутки.\nЩе піч моїм тілом зігріта,\nДо шиб я лицем притуливсь,\nПрохукую стежку для літа,\nДля тата, що йтиме колись.\nПропік таки цятку, мов скибу\nУстами на кризі між рам,\nI те, що побачив крізь шибу,\nЛишилось назавжди, як шрам.\n«Культурні» чужинці стріляли\nУ натовп беззбройних солдат,\nРозлючені пси розривали\nI тих, що не зжер автомат.\nКричала розпатлана мати\nДо вічного Бога-Судді:\nУсі були схожі на тата,\nЯк тато – усі молоді.\nI знову осліпла шибина,\nМов око самої війни,\nА я спалахнув, як жарина,\nТа й чах до самої весни.\nВмирав. Уже й знахар облишив\nХодити до нас за село,\nЯ з муки народної вижив\nЖорстокості світу на зло.\nВи скажете, може, не варто\nЖахати сьогодні людей.\nЗгадаю... і ноги, як з вати,\nЯк від Дону до Сяну\nМи козацькую славу\nЗ небуття підняли,\nВ своє серце взяли.\nI стрілецькі походи\nВ нашім серці не вмруть,\nРазом з рідним народом\nМи торуємо путь\nВ нашу славну майбуть.\nДень новітній гряде,\nТа не кров і пожари\nНас до слави веде,\nЩо безсмертна буде.\nЩастя й мир Україні\nЗбережем у віках,\nХай цвітуть солов'їно\nРідні хати в степах,\nЯсні зорі в очах.\nГей від Дону до Сяну\nЗемля й небо гудуть,\nЯк гвардійці ідуть,\nЗа собою зовуть!\nБАЛАДА ПРО ДIДА\nВсе дідове життя – самі походи\nТа рани, що по ньому, як вузли,\nЗ двох війн додому сам таки приходив,\nА з третьої – на возі привезли.\nБез ніг обох, та все ж хоч не безрукий.\nОтак і жив, усе щось майстрував,\nСушив паслін для всіх своїх онуків\nТа самураям назвиська давав.\nА ще лежав на древньому кожусі,\nКурив махру та кашляв кожну мить,\nБухикав глухо – йти дощам в окрузі,\nЗаходивсь дзвінко – вітрові сушить.\nУ синім вирі літнє сонце мліє,\nСкликає свято блискавок, громів.\nНебесна кузня щиру долю сіє\nНа дідових дванадцять трудоднів.\nНема вже діда, до рідні приклався.\nЛяскі вітри хихочуть на гробки.\nУже й горбочок в землю заховався,\nЛишився хрест, мов навхрест дві руки.\nГОРОБИНА НIЧ НА БАШТАНI\nНадворі дощ, гроза реве надворі,\nСерпневий степ дзвенить, немов казан.\nУ ніч таку сховались навіть зорі\nВ курінь, що пильно стереже баштан.\nДоспіле кавуняччя розляглося,\nА дині, – наче діви на порі.\nЯ ж підвечерюю: у сидорі знайшлося\nКартоплі, сала й кілька сухарів.\nI щоб там не казали городяни,\nЩо в глупу нічку моляться містам –\nА я усього світу ресторани\nЗа ніч такої музики віддам.\nГойдається на доле-терезах,\nIз боку в бік жбурляючи в імлі,\nНе відшукать сьогодні і довіку,\nДавно минули радості й печалі,\nДавно між нами порожньо й ніяк,\nАле чомусь холодними ночами\nТак часто сниться дивний мій юнак.\nНе оглядаюсь... Iз тамтого світла,\nДе наші квіти тихо відцвіли,\nВін кожен раз вертається із літа,\nВ якому ми ніколи й не були.\nНе цілувались, не жадали злуки\nНа ніч, на дві, на цілих сто ночей...\nСніжинка перша, падаючи в руки,\nЗнов оберемок спогадів натче.\nМи не раби – ми Богові онуки,\nШукаєм вічно втрачені сліди,\nI, не знайшовши радості і муки,\nЗ кущів господніх крадемо плоди.\nРозшматували світ на бездоріжжі,\nТримаємось на линві божевіль.\nА над Дніпром здіймають небо крижні,\nЙ ранкове сонце виринає з хвиль.\nВпаду в росу із виру безталання.\nДе спокій мій? О Боже, сили дай!\nЯ у своїй землі візьму світання\nI келих ним наповню через край.\nЯ піднімусь онукою Даждьбога.\nЦе перший крок від пустки до джерел.\nСвятиться Божим іменем дорога,\nI кличе в лет розкрилений орел.\nЦе свято осени, чи свято сподівань,\nЩо не мине у плині золотому\nТвоє обличчя, тиша, шал бажань\nI синій дзвоник поміж хмар потому.\nА поміж нас нічого не цвіте.\nЗозуленька давно вже прокувала.\nПо крапельці спили оцю навалу\nЖиттям єдиним в літо молоде.\nВже примерхи настояні на сні.\nА золотаве диво лебедине\nВпаде на перший ніжно-білий сніг\nЗ вогню і вод, з весільного цвітіння.\nЩо я чекаю? Ще одні сніги\nВ моїм житті, в моїй душі і долі.\nДніпрова хвиля лиже береги,\nМоїх надій скалки незахололі.\nБезхмарний дощ тупцює на городі.\nТріщить паркан від стиглих капустин.\nЇх буйні голови, як вищу нагороду,\nЧекають руки стомлені газдинь.\nПозасинало в купках тихе листя,\nЩось виноград у бутлях бурмотить.\nДесь поспішає на роботу місто,\nА тут, як свято, сонце ловить мить.\nI серед парасольчаного виру,\nДе крутяться турботи за вікном,\nНудьга заїсть, і затишну квартиру\nНа хату проміняю за селом.\nЩе кілька днів... I зовсім ще не пізно...\nОсінній світ невинний, аж святий.\nI ми удвох, такі близькі і різні,\nI сік п’янкий солодких капустин.\nМоя душа, немов порожня хата,\nДе я себе шукаю й не знайду,\nПоки мене безвихідність триклята\nЖбурне, мов кістку, п’ятому куту.\nI загарчить безликий, як відлуння,\nПозбавлений самотності дзигар.\nТи, як і я, ішов кудись бездумно\nI все тягнув, але не той тягар.\nТи був сліпий, навчився мірять кроки,\nТа не навчився радості й страждань...\nОсь, бачиш, я і почорнілі крокви,\nПо груди присмерк втрачених бажань.\nI виє вітер у порожній хаті –\nГлухий двірник все гупає, шкребе.\nА ти ідеш у безвість, мов розплата.\nО, як же я ненавиджу тебе!\nВже вересень пливе у висохлу сльозу,\nА погляд віддзеркалює бажання,\nЛюбов, печаль, розлуку і чекання.\nГойдаються слова і пахнуть на грозу.\nIдуть дощі. Все ближче до фіналу\nНевимовлених слів прозорої імли.\nТа все ж у мрії линуть журавлі.\nВони були, тому і не пропали,\nА просто перейшли у інший час\nI звідтіля вертаються до мене.\nI так привітно ронять листя клени,\nI я скинула тіло. Лишила оголену душу.\nI у кожнім рядку засівала на сполохи слово.\nI вигойдує світ сновидінь затуманений хтось.\nI гірким полином проростає мій біль увсебіч.\nМої очі, як два НЛО полетіли у ніч.\nЗабери ти мене із розлуки.\nЯ – ріка з гіркотою настояних трав.\nБудь зорею мені, в мою шибку постукай,\nБудь дощем, що на березі коси колись розплітав.\nПодаруй ти мені на світанні тремтливі краплини.\nВідчиню я вікно, і заб’ється зорею запліднена плоть.\nРозговіюся небом і громом, і садом безлисто-осіннім,\nI народиться день. I здивуються всі – листопад повертає тепло.\nI хто знає, одягне ця осінь весільні омріяні шати,\nЧи оце навпаки, на прощальний танок запросив листопад.\nВсе одно я ріка, що навчилась безтямно кохати,\nВсе одно я ріка, що зросила натомлений сад.\nЯ до серця твого, що любити не вміє,\nПроростаю квітками з осінніх розпук.\nОзори мою душу, надіє!\nЗабери ти мене із розлук!\nIще зима. Iще сумує хата.\nТак день до вечора і з ночі до зорі.\nПриходив, правда, вчора пелехатий.\nУ вікна стукав, шастав у дворі.\nЩе ж темно так, а він по щось приходив,\nПрошурхотів по ринвах і замовк,\nВ порожні вікна, як в застиглий подив,\nЗнічев’я зиркав, сірий, наче вовк.\nСумує хата, сни свої ховає,\nПідсліпувато задивляється в поля.\nА десь вогні і повзають трамваї\nЗ очима змій і вухами кроля.\nА вдома легковажний телевізор\nПодасть як шоу суміш інь і янь,\nЛюбов і жах, економічну кризу\nI зверхність заходу, і зомбі – росіян.\nI все не так. То й що? Ніхто не винний,\nI навіть ті, що не сказали світу – зась!\nМигтить екран. Танцюють білі тіні\nI десь ірже невпійманий Пегас.\nI все не так. Бринить гірка досада.\nМоє життя поставлено на кін.\nМигтить екран, і жде весни розсада,\nI цілу ніч гарцює білий кінь.\nЗупинилась крапка на півслові,\nНаче зачепилась о поріг.\nНа причілку пізньої любові\nБезпорадно осінь догорить.\nНе видушить ні крику, ні сльози,\nЛише останнє золото розсипле,\nІ покладе життя на терези,\nЙ кудись покличе голосом осиплим.\nЗатремчу від першої застуди.\nНу куди ти кличеш? Ну куди?\nІ стікають краплями отрути\nДнів моїх невисохлі сліди.\nІ хоч життя невпинно йде на схил,\nДо сповіді я, Боже, не готова.\nНе доросла, чи то не маю сил.\nЦе лиш спіткнулась крапка на півслові.\nЯ ж, пригорнувши зірку, як дитину,\nХай хтось мене за те безбожно судить,\nТи подарував мені\nтри червоні троянди:\nодну за позавчора,\nодну за вчора,\nодну за сьогодні\nТри зустрічі, як три червоні квітки,\nЧи три зорі... Вони до себе кличуть,\nЗасліплюють, немов жага нізвідки,\nЯк доторк рук з учора таємничий.\nТроянда перша – випадковий квіт –\nПредтеча болю й неминучість втрати.\nВона цвіте, наївна, як привіт,\nЩо продзвенів, і вже не відшукати.\nУ другій квітці – низка запитань,\nМов я в собі чужа і незбагненна.\nБоюся правди, перетнути грань,\nМежу біди, чи щастя, чи натхнення.\nА третя квітка – божевільна плоть,\nПриручена тобою і зігріта.\nТи мій міраж, якого не збороть\nВ обіймах невгамованого літа.\nЗів’януть квіти, вичахне вогонь,\nЗалишусь я на тому попелищі,\nЛиш стукіт серця потягу вдогонь\nІ погляд твій в мені, розлуки вищий.\nТроянди три: спокуса, примха, хіть.\nМоє нещастя і моє спасіння.\nЛишень молюсь: о Господи, й на мить\nНе позбавляй мене того, хотіння.\nЯ буду жить і мучитись в раю,\nВ полоні невимовного бажання,\nІ тричі прокляну себе й твоє кохання,\nЯ бачу, ти втомилася уже\nЧитати ці рядки каліграфічні,\nЇх затишок тепер не вбереже\nТебе від думки, що і ми не вічні.\nЩо ми нічим не кращі і не гірші,\nТакі, як всі, але повір мені:\nПро нас іще колись напише вірші\nТравневий дощ онукам на вікні.\nЯк всі, гуляю, співаю в хорі,\nТа думка знову штовхає в піт:\nОчам, що глибші за Чорне море,\nНевже у щасті відмовить світ?\nНе вмію бити себе у груди,\nТа і навіщо? Шкода часу!\n...Не забувайте про мене, люди,\nЯ, може, й ваші хрести несу...\nСьогодні, я вперше зізнатися мушу\n(Приходь, як покличу тебе під тополі),\nЯ – вітер, що наскрізь пронизує душі,\nА потім безслідно зникає у полі.\nКовтнувши в дитинстві екстракту свободи,\nП'янію від нього ще, мабуть, і нині,\nБо хочу пізнати усі я народи,\nБо хочу побути у кожній людині.\nНе можу тобі я належать окремо.\nЯ – Всесвіту частка, що даль розтинає.\nДля мене життя – це космічна поема,\nВ якій ні кінця, ні початку немає.\nПоема безслівна, зізнатися мушу.\nОдин в ній герой. Він без щастя і долі.\nА потім безслідно зникає у полі...\nОстаннє квітів полум'я зів'яло,\nПринишкли розколошкані вітри.\nЖовтнева ніч. Вже, мабуть, десь за три,\nА ми все стоїмо, як і стояли.\nЦілуємось, забувши всі слова,\nГоворять хай тепер жадібні руки...\nЯк важко нам долати щем розлуки,\nА ніч не жде, а ніч собі сплива.\nЦілуємось та молимось, аби\nЗавмерло все навкіл о цій хвилині,\nАле світанок невблаганний нині,\nОсь зараз вийде він із-за верби.\nОсь зараз вийде батько за поріг\nI нашу казку, ніби дим, розвіє.\nНамисто сліз накотиться на вії\nТа й упаде обірване до ніг.\nДе сонце від нудьги уже аж біле,\nА шлях поріс густою лободою,\nЯ через очі витечу із тіла,\nАби весь світ наповнити собою.\nТи скоро зможеш це сама відчути,\nЯ буду у тобі і біля тебе,\nВідвертіший аніж букетик рути,\nНезрозумілий, як осіннє небо.\nУсе, до чого потім доторкнуся,\nДля мене теж не менш цікавим буде.\nЯ одного боявся і боюся:\nПовернення у тіло поміж люди.\nМоже, спокій комусь до лиця,\nТи себе не приніс йому в жертву.\nПро дорогу пряму і одверту\nНе одного списав олівця.\nСкільки сліз пополито по ній\nI при Корсуні й при Конотопі.\nЧи нове покоління холопів\nВ кімнаті брудній\nÂ знов, п'яніючи від анаші,\nПід акорди модерного року\nКожен з них відступив на півкроку\nБез жалю від своєї душі.\nОбірвався ланцюг поколінь\nI колиска упала під ноги.\nХтось діждався таки перемоги?\nÂ Чому ховається в тінь?\nДаремно я до вікон прикипів.\nТам пусто... Тільки над краєчком суші\nНа білосніжних крилах рушників\nЛетять у ніч фотогенічні душі.\nНелегко відштовхнутись від стіни,\nЯка вже встигла в себе закохати,\nАле вони зробили це. Вони\nУже ген-ген (ех заздрість!) вище хати...\nI хоч не всім покращувати світ\nПрисутністю своєю в ньому... Маю\nНадію через сотню літ\nЯ вислизну у небо й політаю.\nПроспить мене німий і вірний страх,\nЯким колись нагородили люди.\n...Але чи буде вищий пілотаж,\nЯкщо вина в крові уже не буде?\nНевже ніхто ніколи не згадає,\nЩо був колись такий на світі я,\nЩо та, найбільша, то моя зоря –\nДовіку їй сміятися над гаєм.\nДовіку їй світитися над краєм\nВродливих юнок, люблячих синів...\nНевже ніколи серед полинів\nВони моїх стежок не відшукають,\nНе підуть ними в той далекий ліс\nДо трьох берізок, трьох моїх коханок,\nНевже, зустрівши там, під ними, ранок,\nЗ гарячих вуст ніхто не витре сліз?\nНевже ніхто?.. Знов сумнів душу крає.\nНевже ніхто?.. Знов, пісне, ти сумна...\nЩо був колись такий на світі я –\nОбов'язково правнук мій згадає.\nСтарався так, що ув очах рябіло,\nСторчма не раз летів у кавунці,\nТа не ридав, коли мені боліло,\nБо бачив: щось же є-таки в руці.\nЛіта минули, як одна хвилина,\nЯ мчав за ними по життю чимдуж.\nВже скоро й сам сміятимусь із сина,\nЯк він навшпиньки стане біля груш.\nОбрій кинуло в жар.\nЗаіржало в конюшні лоша.\nПес Рябко нашорошив реп'яхами заліплені вуха,\nЗакрутивсь на хвості...\nМолодець, упізнав, не прослухав...\nЗнов у безвість блакитну моя полетіла душа.\nМандрівниця вона. До побачення, верби і ріки!\nПрощавайте усі, хто кохав мене, та не любив.\nЯ не скоро назад повернуся до вас. От якби\nВже ніколи мені не вдалося розкрити повіки!\nНаковтавсь, мов отрути, по зав'язь «людського» життя.\nНаковтавсь його так, що дивитися більше не можу\nНа своїх малюків, про яких ти не згадуєш, Боже,\nБо й самому потрібно вертатися із небуття.\nНадививсь на сусіда, на Конку, на Дніпр, на Азов,\nРятувати їх треба, а сили такої не маю.\nЗагубилась вона ще в дитинстві в брудному трамваї,\nМелодія, яку вона насвистувала,\nДавно уже стала хітом на задвірках життя.\nАле, незважаючи на це, вона летіла\nЇї гаряче, граціозне тіло\nПристрасно облизував вітер,\nХотілось чогось незвичайного, та за\nДолю секунди відчуття невагомості\nВідкривши очі, вона побачила мертве\nÂ склепіння грудей.\n...Їй було нецікаво, хто і чому за стіною шкіри\nДовго повторював, немов заклинання,\nОдне-єдине слово: «Сліпа!»\nВ душі не більше іскор, ніж вогню.\nВ очах все менше й менше неба.\nНе знаю, батьку, може, й справді треба\nЗійти з дороги в поле, на стерню,\nЧи випустити з клітки пташеня,\nЯке так довго мріяв приручити.\nНехай воно на волі вчиться жити,\nЯк робить це уся його рідня.\nПора прийти нарешті до ріки,\nДе карасі ловились з окунцями.\nДе ви мені, красуне, обіцяли\nНе віддавати іншому руки.\nТам, розхитавши дзеркало води,\nПустують наші босоногі діти.\nЯк добре, що їм є чому радіти,\n(1978 р. н.)\nМетелик. Крильця паперові.\nНемов живий, дрижить під пальцем.\nЯ затихаю на півслові,\nЯ починаю теж бояться.\nПересихають раптом губи,\nТвоє тепло страшне для мене.\nI знов це марево зелене...\nМетелик. Iграшка дитяча.\nЯк ним, я граюсь і тобою,\nI цей ранковий присмак болю,\nПовір, не через тебе плачу.\nМетелик – я. Жахлива правда.\nЯк запросто змінились ролі!\nА той, кому насправді рада,\nЖиви, поки живеш.\nТобі дарую сонце.\nТе, що належить всім.\nМоя любов без меж,\nЯк краєвид з віконця,\nСтарий, обдертий дім.\nЖиви – даю тепло!\nБери, ще поки літо,\nБо осінь задощить\nЙ завіхолить зима...\nЖиви, як і жило,\nI як умієш жити.\nЯ дозволяю жить,\nБо виходу нема.\nЯ кожен день сама в собі вмираю –\nЦе у дитинстві називалось ростом.\nРости душею – це не так вже просто.\nI випадки смертельні теж бувають.\nI кожен день щось глибше розуміти,\nТа глибина властива часто ранам.\nДуша у струпах шкарубіє рано.\nА потім – не рости і не боліти...\nА далі – все сприймається простіше.\nХоч буде біль, та буде він інакший.\nА поки я записую на аркуш\nВчорашню душу, що вже стала віршем.\nЯ прийшла. Ось тому і туман.\nРозпливається контур кімнати,\nТане шафа, зникає диван,\nКрок – а ноги, неначе із вати.\nДіалог наших пальців і губ\nНепродуманий і випадковий.\nМи забудем, що википів суп,\nЩо за вікнами гомін ранковий...\nНапівшепотом роним слова,\nI вони розтають у тумані.\nНіби музика дивна й нова,\nКрапля падає з крану у ванній.\nДивний всесвіт, безкрайній політ,\nНевідоме, небачене небо...\nЯ прийшла, щоб сказати: «Привіт,\nЯ стомилася жити без тебе».\nЗеленіє літо, зароста дурманом.\nГоршковіз давно вже перебравсь на воза.\nНу а я одразу та не в свої сани,\nДесь забувши, мабуть, що для курки – просо.\nНе дивившись зразу брати не по силі –\nЦе всього лиш юність і розмах крилатий.\nЯк відомо, курям підрізають крила.\nА крім того кажуть – лебедем не стати...\nЛопухами балка вухатіє густо,\nЛопухам чіпляють локшину на вуха.\nЯ ж бо не давала глека на капусту,\nЯ хотіла тільки, аби хто послухав,\nАби хто повірив, хай не в мене – в слово,\nБо воно єдине, що було у Бога.\nЩо б ви не казали, це не випадково,\nЩо воно у мене. Тобто, я у нього.\nЯ колись розмовляла з годинником.\nМонотонно він краяв тишу.\nХтось ховавсь у кутку за віником,\nЯ у тому підозрюю мишу...\nКоліщатка, пружина, стрілки... –\nМріяв час, відбиваючи такт.\nЗ тої ночі минуло скільки,\nБільше сотні мільйонів «тік-так».\nВсе змінилось... У морок сонний\nЗагорнулася знов квартира,\nТа годинник мій електронний,\nI ніде не шкребеться сіра...\nI лише так само не спиться.\nI чомусь захотілось згадати:\nЄ у братика дзи Ґ и – дрібниці –\nIз годинника коліщата.\nОсінній день. Дощу передчуття.\nПередчуття відходу електрички.\nЯ посміхаюся – це ніби звичка.\nА потім – запізніле каяття.\nВ хрестах напівзабутих перепуть\nВбачається крізь ранішні серпанки\nОрнамент ліній, їх таємна суть\nРозкриється у ворожбі циганки.\nМоїм теплом нагріті п'ятаки\nЇї підштовхують на розповідь про завтра.\nI ось життя крізь лабіринт руки –\nСолодка вигадка з обличчям правди.\nЯ слухаю, не чуючи слова,\nЯ поглядом благаю допомоги,\nХоч знаю вже давно, що лиш сама\nВгадати мушу правильну дорогу.\nУ мене п’ятниця бува у понеділок.\nМій день, як безупинна круговерть\nВ швидких колесах ошалілих білок.\nА що мені давалось без зусиль?\nЛиш сон опівночі, та, може, подих.\nА ви сказали, що класичний стиль,\nА я собі писала, як виходить.\nЯкий мій «напрям»? Я іду вперед.\nЯ не шукаю для дороги назву.\nПоезія... Я в ній знайшла секрет,\nПросіяно мене крізь сито дня,\nРозгвинчено на дріб’язок,\nI мариться усяка чортівня\nУсим, що так натхненно розбирали.\nЯ знаю, що по-іншому складуть\nI скріплять в ціле так, як зрозуміли.\nI нададуть мені інакшу суть.\nI навіть не помітять, що убили.\nПитати про минуле не доречно\nМайбутнього не знаю – не питай.\nДуша вихолоняє, мов яєчня,\nА тіло – соломиночка пуста.\nТак запросто із самого вечора\nВіддати душу і податись геть.\nАле чомусь позачиняли двері\nI не їдять – повірили у смерть.\nПочнеться день. I знову буде біль.\nЗа кроком крок душа іде по лезу.\nI добрі люди їй на рани – сіль\nСвоїм умінням мислити тверезо.\nПочнеться день. Немов із пустоти\nКімната з'явиться, а з нею місто ціле.\nА в грудях калатається: «Лети!»\nI болісно, що досі не злетіла.\nI ось розгін, і поштовх з усіх сил –\nВ твої обійми падаю безсила\nI шепіт твій: «То ж не політ – без крил.\nОсь зачекай, тобі змайструю крила».\nТи душею у січні наробиш проталин.\nТи ростеш крізь асфальт у сусіднім кварталі.\nІ той день будуть звати, звичайно, весною,\nКоли двір розцвіте і запахне тобою.\nТи ростеш і невдачами сплачуєш мито,\nКрізь гарячий асфальт – в дев’ятнадцяте літо.\nЗолотиста і тепла, як поле ячменю,\nПодих липня в тобі, присмак яблук зелених,\nБо найбільше чудес, що буває у світі –\nПрорости з усіх сил в дев’ятнадцяте літо.\nРозпечений п’ятак на свіже небо.\nЗотліла хмара. П’ята ранку. П’ята.\nIже єси... А я вже розіп’ята\nСама собою і дивлюсь на себе.\nI як це все до болю смішно збоку:\nСпектакль поганий і сюжет не новий.\nЦі краплі крові, цей вінок терновий\nI натяк на страждальництво високе.\nРанковий сум... Стояння на балконі...\nЯтріння ран в питаннях риторичних...\nА сонце сходить вже яке сторіччя,\nЩоб просто зазирати в вікна сонні.\nРозпечений п’ятак на небо свіже.\nЗотліла хмара. П’ята ранку, п’ять.\nУ напівсон занурена кімната.\nIже єси? – Питання душу ріже.\nДощі ідуть не тільки восени,\nДуші буває вогко навіть літом.\nДуша росте – інакше їй не жити,\nI квітне за півроку до весни.\nДуша росте, і я на повні груди\nВдихаю дощ, щоб їй було що пить,\nI радості вдихаю кожну мить,\nI посмішки, що їй дарують люди.\nХай виросте і вшир, і вглибину,\nЩоб помістились вечір і тополі,\nI вересневі дітлахи у школі,\nВесь світ, якого досі не збагну,\nЩоб жити там могли без ворожнеч\nI Хвильовий, і вигнанець Набоков,\nКостенко Ліна з Лоркою і Блоком.\nI слово Стуса, виковане в меч.\nСтільки весен поруч, поруч же зі мною\nДесь на другім плані те жило дівча –\nЗ синіми очима, з вродою ясною –\nНі очей, ні вроди я не помічав.\nЙ треба ж було глянуть –\nÂ не комусь на горе!\nПідійти і глянуть в очі ті зблизька.\nА тепер у серці розлилося море –\nХвилі не підсилу втомленим рукам.\nА тепер від тебе далі мене й далі\nСиня їхня зносить течія німа.\nВже й на горизонті ти давно пропала,\nТа мені ні дна, ні берегів нема.\nОтам, де білі хати у заплаві\nКрасуються одвіку, я зростав.\nМене гойдали хвилі зеленаві\nІ був домівкою для мене став.\nА восени, коли на теплий комин\nВлягались дині, брався я на піч.\nЇх дух п'янкий – про літо ласий спомин –\nВ сні на баштан гукав мене щоніч.\nА взимку, як стихали заметілі,\nНаш дід, що спеку й рани завжди кляв,\nЩоб внук здоровим ріс, у ватник білий\nМене вгортав і у замет жбурляв.\nЯ ріс золоточубий, наче сонях.\nЗатісно стало в рідному селі.\nТа мозолі на дідових долонях\nМені болять і кличуть до землі.\nНа площі під дощем дівча біляве\nМені спіткалось, схоже так на Вас.\nТепер я Вас, беззахисну і славну,\nЯк прапор на присязі б цілував.\nЯка важка ця доброти наука!\nЯк пізно я пізнав її ази!\nТепер я б замість умивати руки,\nЛиш Вас, кохану, на руках носив!\nНе дав на Вас би порошині впасти,\nЛюбив би хоч і Всесвіту на зло…...\nЯк важко мені нині самувати,\nЯким легким із Вами все було!..\nХай хтось премудрий з мене посміється\nІ зверхньо кине: «Все це юринда…...»\nЯ б за розбите мною Ваше серце,\nАби то міг, своє б тепер віддав.\nЯ через підлість інших Вас покинув,\nБо всіх тоді ненавидів жінок,…\nА Ви так ніжно мріяли про сина,\nЩоб на обох був схожий наш синок…...\nДокори Ваші пізні, наче трута,\nМене пекли нестерпно день і ніч,\nЩоб зрештою на колію жбурнути,\nНемов гранату, поїзду навстріч.\nЗ пронизливим тягуче-тужним криком\nВін люто мчав на мене, як дракон.\nА з пам'яті світилось Ваше личко,\nОвіяне фіалковим димком.\nЯк далі жив – чи Вас тепер обходить?\nТа вдячна думка вирвалась увись,\nЩо як спинивсь за крок від мене поїзд,\nТо Вашою він волею спинивсь.\nУста кусаючи, я згадую Вас часто,\nХоч спогади гірчать, неначе дим.\nНехай Вас мчать туди, де тільки щастя,\nОсінні невгамовні поїзди.\nЯ знаю, що нема мені прощення,\nАле збагніть, благаю, хоч в одне:\nЯ думав, ну який жених із мене?\nНе вірив, що любили Ви мене.…\nІ все ж якби на хвильку хоч заглянуть\nУ серце Вам, як у вікно тоді:…\nКого ждете Ви, дівчино кохана,\nКому прослались роки молоді?\n…...Я вже не знаю, що зі мною буде,\nХоч є любити що й чим дорожить,\nТа знаю вже як важко жити, люди,\nСховатись ніде і прикритись нічим,\nБинтує рану, та палючий відчай\nДвох друзів – гармоністів карооких\nВела фронтами різними війна.\nІ тільки плата в битвах їм жорстоких\nЗа перемогу випала одна.\nКлим праву руку загубив у Бузі,\nА Йосип ліву у верхів'ї Псла.\nЙ судилося зустрітись давнім друзям\nНа попелищі рідного села.\nІ у сумному колі їх вдовинім\nПосеред смутків, болей і тривог\nОзвалась їм гармошка в чорній скрині –\nЙ за мить вони тримали її вдвох.\nВона всіх з Перемогою вітала.\nЙ летів геть із гілля сухого крук.\nІ тиха пісня радістю впліталась\nУ світу повоєнного журу.\nНе присушила й не причарувала,\nІ не давала жодного дання.\nА прилюбила чим – сама не знала,\nА відвернула чим – сама не зна.\nТепер, неначе маятник, щоднини:\nДомівка – ферма, знову ферма – дім.\nУранці – ввечері усмішка сина,\nОтак і зими, й літа молоді.\nУже медалі є і є пошана.\nІ на душі спокійна світлизна.\nА той – чужий, далекий і незваний –\nДесь безвісти пропав, хоч не війна.\nНа розшук не збиралась подавати –\nЙого для неї ж бо давно нема.…\nЄ просто жінка, трудівниця, мати.\nДавно уже щаслива й не сама.\nДощу осіння паголось\nДесь поміж скирт стиха,\nІ місяць – наче наголос,\nНад літерами хат,\nЩо золотою назвою\nПостала на майбуть\nДо книжечки цікавої,\nЯкої не забуть.\nДо неї, до найпершої,\nВертаю з мандрів знов.\nОн дід Микола з вершею\nЯрком на став пішов.\nОн дощик пада з нахилом,\nЗа скиртою стиха.\nОн місяць – наче наголос\nНад літерами хат.\nО, стільки відкривається\nЧудес на сторінках!\n«Дитинство» – називається\nЦя книжечка тонка…...\nТак незаймано, тихо і чисто.\nЛиш казан бурмотить, мов той дід.\nЙ ми, пропахлі димком золотистим,\nПо коліна в зеленій воді.\nІ зненацька враз луком Амура\nЗ-під твоєї вузької руки\nУстає поміж нами ажурна\nТепла райдуга з бризок легких.\nТа засліплений ними, одначе,\nНавмання все ж тебе я ловлю\nІ цілую, й сміюся, і плачу,\nІ люблю так, як ще не люблю.\nАле сон натомивсь уже спати,\nЙ мовлять очі твої, що вже час\nПоодинці тихцем нам вертати\nІз затоки в теперішній час.\nЯ ж молю, я благаю, я прошу\nТа й пускаю з німим «не пущу»\nТвоє платтячко біле в горошок,\nЩо мов сніг у накрапах дощу...\nТрава тихенько дише –\nІ свіжістю запахло.\nПищать голодні миші\nНа пагорках протряхлих.\nЗдаля їх наслухають.\nОд сонечка посліплі,\nСкрізь ручаї блукають.\nНа серці чисто й світло\nІ так передвінчально.\n…Немов курай за вітром,\nМчать геть думки печальні.\nЦвітуть під гаєм радісні тюльпани,\nНа річці ходять хвилі, як лини.\nВітриська невгамовні спозарану\nСпівають тонко, наче цвіркуни.\nА в небі, глянь, до сонця щік огненних\nПриклеїлась хмарини борода.\nТи ж, сміючись, поглянула на мене\nІ щезла вмить, неначе стріль-вода.\nУ гаї зникла, між беріз квітчастих.\nТа чи ж могли вони тебе сховать,\nКоли о цій порі серця на щастя,\nНемов джмелі на цвіт, самі летять...…\nНА ІIВАНА КУПАЛА\nВ білих рук розлеті\n«Тільки де ж ти, де ти\nСтільки літ ходила?\nПо яких по тернах\nЩо на коси темні\n«Ой, упала, впала\nI вже не розтане.\nЯ тебе шукала,\nМилий мій, Іване».\nЩе зранку Стрибог міх ковальський у небі\nЩосил надима, наче сизе вітрило.\nТам хмиз блискавиць розгорівся в горнилі,\nЗбирається рать на Перунів молебен.\nОсь візьме Перун до рук молот булатний\nТа вийме з горнила звитягу та міць,\nІ на наковальні в жару блискавиць\nВін серце безстрашне почне гартувати.\nБий, Перуне! Бий! Бий! Сили не жалій!\nЩоб наш рід козацький повік не змалів!\nНе здригнеться в битві серце і рука,\nДоки наковальня Божа не змовка!\nТам грім нарече ім’ям Волі і Слави\nГартовані в кузні небесній серця.\nПіднімуться в небо з долоні Вітця\nМіцні Волелюби, орли Святослави.\nІ злива окропить козачу звитягу,\nУ небі й під ним зблисне криця свячена,\nПраматір Сва* ріг із безсмертям знесе нам\nЙ розгорне над нами веселкові стяги.\nДід знову поливає спориші,\nНемов до губ, до шланги, палець тулить.\nТрава і пам’ять сохнуть без дощів,\nГуде насос, і голова, як вулик.\nСадила жінка... скільки ж літ тому?\nРозсадою, неначе помідори.\nНесла із річки повну пелену,\nХоваючись: перед бабами сором.\nІ дід бурчить, щосили докуча,\nЩо двір розрила на якогось ката...\nІ мріялось: прибігло онуча,\nВмочає в зелень босі ноженята.\nА може інше, чи тепер збагнеш,\nЯкі молитви в землю засівала...\n– Ти б краще свиням рвала, се ж...\nТи правий, діду, се ж бо кусень сала.\nЧи богу насміх, тільки щовесни\nТебе і спориші морози били,\nТи йшла мостить калинові мости*\nІ вперто ткала споришевий килим.\nА дід бубнить під носа й до сих пір,\nЦіну пізнавши істинам дешевим:\n– Онука приведе правнучку в двір,\nТож погуцикай на колінах... споришевих.\nІшла степом смертонька –\nНесла долі дві\nПрипадала до сердець\nОй, дівчино, брови – лезом,\nОчі – криця,\nІз відерця свого\nДзвенить-співа шабелька –\nСкажи, звідки жде\nЯк сам знаєш, соколе,\nБачиш: хлюпа бідонька\nДонесла я щастячка\nА мені не звикать\nЧекай, скоро приведу\nЯ сватів до хати.\nДай могилу за дружину,\nЗа дітей – волошки.\nНе скупися, наливай,\nПригорщу, ще й трошки.\nРоздавала – набирала,\nПо босому сліду\nБродить степом смертонька\nУ відерцях аж по вінця –\nЯкі ви схожі, діти яничар,\nСлізьми чи пустощами\nНа мою кровинку.\nІ ненависті жар\nДивлюся в очі ваші,\nІ душу вивертаю\nАж до спіднього.\nВиспівують ось голосочки,\nЯкі, на жаль,\nТак скоро виростуть.\nОсь ви до мене біжите,\nМов каченята, перевальцем.\nЯ жду, хто перший\nВ мене пальцем.\nЯ могла б народити тобі дитину, але ти пив...\nТи писав на стінах:\nдівчинко моя, задихаюся без тебе,\nі тебе окутував двохметровий смог перегару.\nБула зима, самотня і сіра від сльоти.\nСамотність сіялася з неба замість снігу\nÂ і вже підступала під горло.\nТоді я переступила твій поріг.\nТой же смог перегару,\nзалишивши волохаті сліди на підлозі та ліжкові,\nзгорнувся сірим клубочком на вікні.\nЩе там жила потерта коробочка від сірників.\n– Що тут, – я гидливо взялась за коробочку, – трава?\nКоробочка несподівано розкрилася\nі на долоню посипалися...\n– Чорнобривці. Восени назбирав, посію у дворі...\nДесь здалеку, аж із дитинства, тоненько зазвучало:\nЧорнобривці посіяла мати\nУ своїм веселковім саду.\nТай навчила веснянок співати\nПро квітучу надію свою...\nТи посіяв їх у мені.\nДитино моя, чорнобривонька, чорнобровонька...\nПотім, через багато-багато сліз,\nколи цей пагінець виривали із мого лона,\nіз душі витягали закривавлені шматочки:\nБачила ... у чужій стороні ...\nчорнобривці із рідного краю ...\nТільки й лишилося:\nЯк на ті чорнобривці погляну... Бачу...\nМатінко ж ти моя, мамо...\nВідспівалася твоя донечка.\nГолосить скільки й віку їй.\nЗа зерням своїм ... недоспіваним...\nУ мене маленька зіщулена душа,\nЯк кулачок немовляти,\nЯк загублений Попелюшкою черевичок,\nЩо кришталево віддзеркалює\nСамотність у ніч...\nКолись давно, піввічності тому,\nÂ піввідчаю тому\nЇї образив чоловік;\nВласне, ще й не чоловік,\nА хлопчисько з дитячими вустами,\nЗ павучком на летючій павутинці\nТяглася до нього,\nІ силою цього тяжіння\nМала бути знищена,\nАле тільки скрикнула,\nЯк киця кошеня, носила біль свій,\nХовала там, де очі не бачать,\nДе вуха не чують,\nДе зорі не світять...\nХто тягне руку – не зачепить,\nХто знайде – не впізнає,\nХто бачить – не розгледить...\nУ мене маленька зіщулена душа –\nСніжинка на рукавиці,\nПосмішка крізь сльози.\nМелодію твого дихання\nЗаписую на серці.\nУ відерце душі\nСтою і ллю.\nСкільки ж сонця від тебе!\nЩо здається сам Всесвіт\nІ подих твій п’є.\nА тато вже замовив окуляри.\nА в тата молоком налився вус.\nА я ж, здається, щойно бант сховала,\nА я ж іще мізинчиком зовусь.\nА вже у мене чеберяє нозями,\nУ пелюшках агука мізеня .\nА вже у мене весняними грозами\nСімейні негараздоньки дзвенять.\nМені життя іще ніде не хмарить,\nЩе роки на десятки не мінять.\nА тато одягає окуляри,\nЇх мама потай в кухні приміря.\nДИВЛЯЧИСЬ НА КУРГАН\n...Не йде гора,\nА я у неї вродою\nВід скіфського вина...\nIз берега зухвалості\nЗ-під кам’яних повік\nДві бабині цікавості\nбо – кочівниця.\nА завтра – баба, пра...\nI зникла мова\nМіж берегів Дніпра.\nI не сумно мені і не весело.\nЦе щось інше: і вічність, і мить.\nМідним дзвоником з Першого вересня\nМоє серце у грудях дзвенить.\nI коли даруватиму квіти,\nЩось дитяче зітхне у мені.\nЯ вже визнала, що повторити\nМожна тільки уроки шкільні.\nЗустрічатиме школа та сама,\nХоч відмінність одна є у тім,\nЩо кричать вже «Вітчизна» і «мама»\nБукви з крейди в дорослій руці.\nЦе щось більше: і вічність, і мить.\nбула на те біда.\nI я, як всі,\nЯкби птахи злетіли в небо всі,\nЧи долетів би\nхоч якийсь лелека\nНа сповідь, прощу?\nВід вперше «„мама»,\nдо востаннє «„ма...»\nЗлякали в парку вовка самоти,\nКоли сказали, що мене шукали ви.\nА під ногами мокне літнє паливо.\nДовірливі гілки до наготи.\nЗа щільними фіранками очей\nВгадала я дрижання\nÂ ваших сутінків.\nбо обоє взуті ми\nУ гуму невимовлених речей.\nНаш вільний дощ розмови промине.\nЩоб чути нас,\nпарк витягнувся в струнку,\nВ яких не передбачено мене.\nМою гординю згасить стародрук.\nIз титулу зачепить душу вензель.\nНа сторінки зійде натхнення рук.\nЗлякають книжку зайди сорок весен.\nКоли прапрадід мій садив городину,\nЦя книжка вже тоді була старою.\nХто не читав, для того німотою.\nА когось вік її прадавнім надихнув.\nМагічних істин спрощені слова\nПережили руйнації всіх воєн.\nТут дух віків щозору оживав.\nНе взагалі, а кращий його прояв.\nКоли піду за прадідом, за пра...\nУ чомусь бідна, в чомусь із надлишком,\nНа спас душі, як дух цілющих трав,\nПрийде до внуки старовинна книжка.\nМудрості трішечки перед спасінням\nДай мені, Боже.\nКраплю добра у мій келих терпіння,\nЧутку лиху від синів відведи –\nПлями на сонці.\nДай мені, Боже, живої води.\nЩе не на денці?\nМилому – щастя,\nÂ немилому – рай.\nI ще до цього –\nМамі здоров’я і спокою дай.\nКраплю добра у мій келих\nКотрий раз ти сказав: «Зима».\nТа хіба то чиясь провина?\nБавить Хортицю хуртовина,\nБарви з’їв сніговий лиман.\nДесь за спиною білий стан –\nЛедь стоїть на ногах зупинка.\nБілий погляд всмоктав стежинки,\nНедоречно блакитним став.\nКолір є, а тебе нема.\nВже автобус летить у вирій.\nI можливо тобі повірить,\nЩо між нами горить зима.\nТи сторонній тепер і в сні,\nТа нема ні нудьги, ні злості.\nБач, без приводу ходить сніг,\nНе до когось –\nÂ до мене в гості.\nВін густий, мов завіси шовк,\nАле в шпарку нагально дує\nТого сну другорядний толк,\nДе сторонній мене ревнує.\nВже вкотре відпускаючи жалі,\nЯк відпускає сім’ячко кульбабка,\nВідроджуюся коренями слів,\nВсе починаю з дрібочки-зернятка.\nКлечаннячком тягнуся у блакить.\nТам жайвір творить низочку руладну.\nА червень прикидається, що спить\nВ степу зеленим літечком принадним.\nТа це не сон – звучання літоплин.\nГуде буяння з кореня у квітку,\nУ насінину витвором чудним.\nЯ знову жаль покинула улітку.\nЯк засніжило! Бо урочою\nI воскреслою встане синь.\nНу а поки що, заморочує\nЗимі голову заметіль.\nНа очищення запорошує\nМоє селище і думки.\nI провулочки геть здорожені\nБілим хрестиком та по білому\nВишиває останній сніг.\nЗаколисує бабу Віхолу\nЖовтогрудки безжурний сміх.\nТи пам’ятаєш, мамо,\nі світ, як ви, світивсь.\nI дивувала стрімкість синіх бань,\nРидало небо громом\nлука – світом хащ.\nЩо конюшина кониковий харч.\nЯкщо моя любов закам’яніє,\nКамінчиком лежатиме на стежці.\nКоли вже перечепишся, помітиш.\n...На звук вокзалу йти,\nна той перон,\nДе мріє морем\nпоїзд на Одесу.\nДе з відстанню\nА я – з бажанням\nздатися в полон\nДе прагнення всіх напрямків –\nI байдуже Парижі де,\nÂ чи Відень,\nЗаходити у хвилю\nÂ із провулку,\nБо мріє морем\nЧАС ДИКОЇ ЧЕРЕШНI\nУ пригорщі – черешні.\nНе ягоди – літа.\nЧерленим ранком креше\nНайкращий клаптик часу\nЧас дикої черешні –\nМого дитинства знак.\nВ жовтогарячім червні\nБУКЕТ ДЛЯ ДУШI\nНа цьому базарі з нас коні сміються,\nТут хрюкають кури, а свині – несуться,\nКачки чи то гуси кричать на удачу,\nТоргівля на славу. Розмови на здачу!\n– Добридень, кумасю!\nНімий, пригадавши запас словниковий,\nПриліпить, де треба, і батька, і матір,\nI родичів ваших в коліні двадцятім...\n– Куди преш, макітро, своїм лосапедом?\n– Протри лише очі – товар попереду.\n– Згорну, щас! Товар твій –\nза річку засвище!\n– Відсовуй мішки до прилавку поближче.\nВ салоні квітковім розвиднілось наче,\nЩо навіть красу цю побачив незрячий.\nЛегкий аромат у троянди-царівни.\nДо неї всміхалася пані чарівна.\nМеткий продавець з-за прилавка завзято:\n– У Вас ювілей,\nдень народження, свято?\nНа колір і смак: є і стильні, й тендітні,\nI тільки для Вас є троянди – блакитні!\n– Мені для душі.\nНехай будуть в долоньці\nI жайвора пісня, і посмішка сонця...\nВ пакет загорніть літа вроду п`янку.\nБукет для душі має ціну яку?\nВона була з сузір'я Альфа-Віта,\nI так цвіла яскраво угорі,\nЩо з нею не зрівнятись Афродіті,\nТа всі були байдужі до зорі...\nЧи й не зоря! – Якась нічна примара,\nНа день заходить, на ніч – устає.\nI це була страшна для неї кара –\nТе, що її ніхто не пізнає.\nКолись було улітку, так, під вечір,\nКоли на зорях ворожили ми,\nАж ні про що, про несуттєві речі:\nОця впаде... – не буде в нас зими.\nА ця... I недоказане збулося,\nВона раптово полетіла зорепадом вниз,\nЇї краса болить мені ще й досі,\nБолить, пече, душа згора від сліз.\nЖиття іде і ставляє тенета,\nI буде так завжди, до вічних пір:\nМи будемо питать в піснях, сонетах,\nА чи бажання наші варті зір?\nВона була іскринкою життя.\nСтворив так мало Бог для неї світу,\nЯ на цьому правічному дереві – брунька.\nI не страшно мені,\nЯк морозом пече!\nБо на цьому правічному дереві – цвіт я,\nЩо крізь мене тече.\nБо на цьому правічному дереві – плід я,\nI хто зна,\nМоже, з цього правічного дерева\nМоже, з цього розкішного дерева –\nСмак спокуси й гріха?\nI, здається, правічне те дерево – я.\nI душа того вічного дерева – я.\nI коріння моє в рідну землю вросло\nНе одних поколінь.\nЯкщо падав народ мій –\nЗавжди піднімався з колін.\nКатували і били народ мій –\nДоки є іще сили!\nДоки будуть ще сили!\nУ мені воскресає, із мене народ мій – з руїн!\nВ печі шепочуться полінця,\nРегоче вітер за вікном.\nОсь мама занесла по вінця\nВідро із теплим молоком.\nМорозним поглядом колючим\nНа вікнах зимні рушники...\nА дід з млина, аж із-під кручі,\nПривіз морозу лантухи.\nКіт Мурчик, гріючи лежанку,\nСопе, аж свище, цілий день.\nА миші з радощів до ранку\nВ хліві співатимуть пісень.\nЗлітають спогади на крилах,\nВ минуле поспішають дні.\nВже мама сива, тато білий –\nЯ вдячна Вам, що Ви живі.\nХтось на зорях "зміта диво-пил",\nХтось вночі бачить сни веселкові.\nЯ ж у вирій збираюсь без крил\nУтекти від твоєї любові.\nЩось між нами не так і не те –\nI мовчить поміж нами безодня.\nПереплутавши з грішним святе,\nЯ з тобою прощаюсь сьогодні.\nЯ навчуся прощать і мовчать,\nПо столі розливається кава.\nЩось нам Доля завжди позича,\nЛише зрадить не маю я права.\nЯк під стіл ще ходила я пішки,\nНе гни ні спину, ні колін –\nI на вітер не кидай слова –\nВір у любов. У любові рости –\nIз людьми живи завжди у мирі –\nХай образи твої не болять –\nЗло тобі ані брат, ані гість –\nПоділися з біднішим усім –\nНе дивися погордо, із висі –\nЗ віком, доню, умітимеш ти\nРахувати до десяти...\nВіталогія* – річ непроста,\nЯ ще вчуся лічити...\nНа базарній площі, на свято,\nЖвава тітка, проворна й бита,\nЛист лавровий хвалила завзято,\nТоргувала букетами літа.\n– Задарма, бо ціна символічна –\nОдна гривня, про смак хто дбає,\nНалітайте, купуйте швидше,\nДоки черги ніхто не займає.\nНе судіть, не ховайте обличчя\n(Хто як може – в наш час виживає...),\nЯ читала: в часи античні\nЗвичай був, а тепер немає.\nСуть його полягала в тому,\nЩо заслуги малі та великі\nВідзначали вінком лавровим\nПід фанфари й захоплені крики.\nЛиш віки пригадають у тиші...\nЛист лавровий борщам присвячуєм.\nКожен день поміж нас ходять вірші,\nЯ – степовичка, просто степовичка.\nТут джерелом тече мій родовід:\nМій батько – степ, матуся – річка,\nЧумацький Шлях – мій древній дід.\nМоє життя любистком поросло.\nI це не примха, це вже стало в звичку,\nЩораз вертатись у своє село...\nОй кувала горлиця в полі,\nТо гукала горлиця долю.\nПолинцем терпким, блідо-сизим\nРозстелився терен по низу.\nОй кувала горлиця в лузі,\nТо шукала горлиця друзів.\nУ бездонній неба блакиті\nШиряли орли гордовиті.\nПолетіла птиця під хмари,\nТам шукати думала пару,\nРозгорнувши душу і крила.\nГрім сварився, небо штормило.\nПобувала птаха за морем,\nУ лісах, на рівнинах і в горах.\nЗрозуміла – краще від раю\nТа земля, що зовуть рідним краєм.\nЧути жайвора у лузі:\n"Добрий ранок, всім вам, друзі!"\n"Добрий ранок! Чи здорові?\nДякуєм на добрім слові!"\nПташенятам є робота –\nЦілий день читають ноти:\nТірлі – до! Тірлі – до! –\nВсім на щастя і добро!\nТірлі – ре! Тірлі – ре! –\nЛине пісенька з дерев.\nТірлі – мі! Тірлі – мі! –\nЇї вивчили самі.\nТірлі – фа! Тірлі – фа! –\nДиригує їм дрофа.\nСоль – тюї! Соль – тюї! –\nТірлі – ля! Тірлі – ля! –\nВальс танцює ластів'я.\nТірлі – сі! Тірлі – сі! –\nБIГЛА, БIГЛА КIЗОНЬКА\nБігла, бігла кізонька\nу ріжок, у ріжок.\nіз струмка, із струмка,\n"Ме-е!" – гукала кізонька\nбігли в ряд, бігли в ряд:\nнам весна, нам весна,\nОй, вродила травонька\nта й рясна, та й рясна!»\nЯкось зранку носоріг\nНе знайшов ніде свій ріг.\nВсі були намарні спроби:\nНа хвості нема, на лобі!\nПід канапою дивився:\nДе ж ти, ріг мій, загубився?\nЗажурився, ледь не плаче.\nЖук з гори жужжить: "Юначе!\nВ носорогів давній звичай –\nРіг шукайте на обличчі!"\nСтав щасливий носоріг:\nБач, знайшов на носі ріг!\nЦе мороз малює синім\nГілочкам колючий іній.\nНа вербі рожеві сливи –\nСправжнє диво уродило!\nПодивіться, гей, малята!\nТо ж маленькі снігурята!\nЇм насиплемо пшонця –\nХай ласує зграйка ця!\nВіхолі кричав зайчисько:\n– Не підходь до мене близько!\nШвидко-швидко я стрибаю –\nУтечу від тебе гаєм!\n– Я ганятися умію!\nТи мене, стару, послухай:\nНадеру тобі я вуха!\nСкік – і зайчик за хвилину\nЗаховався під ялину.\nА завія все шукає:\nБув зайчисько – і немає!\nВ кучугурах заблукала,\nI зітхає край дороги,\nБо швидкі у зайця ноги.\nМой путь без направления и цели –\nВ привычном пониманье этих слов.\nТак двигаются волны и качели,\nИ звонкие тела колоколов.\nОт новолунья близко к полнолунью,\nОт семени – рукой подать к плодам.\nПусть превратится девочка в колдунью,\nНо не покинет осквернённый храм.\nГосподи, дай мне шанс:\nЗнаю, была спесивой.\nРвётся в узде душа,\nНе удержу – нет силы.\nЧастым галопом – в даль,\nЩедрую на зарницы.\nТолько бы не устать,\nЛишь бы с пути не сбиться.\nДикий степной табун,\nТысячи полных лун\nБыли мне, словно петли.\nЯ догоню, успею.\nИли – найдут коня,\nМёртвого в травах спелых.\nВырви из круговерти.\nРазве не Ты просил\nЯ ранней осени хочу,\nПромокших гнезд в пустынном сквере,\nЧтоб тень мою на чьей-то двери\nЗадуло ветром, как свечу.\nЧтобы гроза случилась вдруг,\nИ в обесточенных кварталах\nХоть бы кому-то слышно стало\nКрик чашки, выпавшей из рук.\nИ чтобы ночь была страшна\nСамой себе и понимала,\nЧто не согреет одеялом\nВсех тех, кого лишила сна.\nХочу, чтоб предо мною лист –\nИзмят, но выровненный снова,\nИ не понять на нем ни слова –\nТак он испачкан, так он чист.\nИ пусть тот лист – судьба моя,\nЛишь бы в его какой-то строчке:\nМужчина был бы рад и дочке,\nКогда рожала сына я.\nТолпа текла к пустой гробнице:\nБыл третий день – Христос воскрес.\nВосторг и ужас. Локти. Лица.\nВ пыли валяющийся крест.\nЛишь только нищий попрошайка\nБрел вспять движенью тысяч тел\nИ бормотал: «Поди узнай-ка –\nВдруг он воскреснуть не хотел».\nВ память закатилось.\nПусть несёт сквозь годы\nВорох чувств и мыслей.\nКниги – это броды\nЧерез воды жизни.\nНе ищи на иконах меня\nИ на ведьмин кутеж не ходи...\nЯ приду из погожего дня,\nНо меня заштрихуют дожди...\nПредо мной не повесят лампад,\nЧерной кошки не будет у ног,\nТолько вскрикнет на весь желтый сад,\nСквозь меня пролетая, листок...\nНо не ври мне.\nУйти в леса, срубить дубовый дом,\nНачало дать немеркнущему роду –\nВот для чего встречаются вдвоём\nВ рассветных снах у сказочного брода.\nДавайте ждать дарованных судьбой\nВнезапных встреч, которые помогут\nПреобразиться, и в ладу с собой,\nКак будто к другу, обратиться к Богу.\nИ на круги своя вернётся мир,\nВосстанет быль, низвергнув злую небыль.\nИ, наконец-то, устыдимся мы\nНелепых просьб, ломящихся на небо.\nА надо лишь: срубить дубовый дом...\nГолубые вскружили голуби\nИ во стылой глубокой проруби\nПо сгоревшему полному колосу\nПлач несу, боль несу\nСквозь заката горячую полосу\nПо небу, по лесу.\nМой сын возлюбленный, когда-нибудь\nПридет твой час, ты осознаешь притчу,\nКоторую пишу я для тебя.\nОна, как семя, давшее росток,\nБолит во мне, ища дорогу к свету.\nИ этот свет, еще далекий, – ты.\nЯ так боюсь, что и твоя душа\nПребудет ахиллесовой пятою,\nВедь мы с тобой не греки – вот беда:\nНе смертью уязвимость нам грозит,\nА поиском нехоженой дороги.\nНе ноги – сердце там избито в кровь.\nТы знаешь, я устала без тебя...\nНад Библиею думаю о Кафке.\nНа нижнем этаже опять долбят\nНа пианино. Чай на божьей травке,\nЛомоть огромный хлеба с колбасой –\nСовсем не бутерброд – но что за дело:\nКаким бы тонким ни казалось тело,\nЕго не спрячешь всё же за душой.\nВот по ночам, когда заботы спят,\nМне хочется раскрыть узорный веер\nСвоих ладоней. С головы до пят\nСтать безмятежной простоватой феей\nИ слепо верить в счастье на земле\nВ четвертом – не с тобою – феврале.\nЕловые нехоженые чащи,\nБобровые запруды, избы, снег –\nМне снятся всё отчётливей и чаще,\nИ я хочу остаться в этом сне.\nО, древний край! Покинутый и дикий!\nК тебе вернуться будет нелегко.\nМои стихи – ночные птичьи крики,\nЛетящие с обрыва над рекой.\nБолезненные страсти – не в пример\nРоскошности обычных отношений –\nЯвляются и ставят на колени,\nПророчат гениальность или смерть.\nКак холодно в гостинице весной\nЛистать журнал и ждать тебя из душа.\nЗачем всё это, милый мой? Послушай:\nВан Гог, Чайковский, Бунин – всё одно.\nТы подари мне простеньких цветов:\nТюльпанов или веточек сирени...\nВся боль и нежность грешных наваждений\nНе заслонит обычную любовь.\nНе уходи, не возвращайся,\nБудь, словно небо, вечно рядом.\nНе пред людьми со мной венчайся,\nА перед раем, перед адом.\nВозьми всю жизнь мою в ладони,\nА там – что будет, то и будет.\nНе сможешь удержать – уронишь,\nЗа это никого не судят.\nЯ разучилась колдовать...\nНо птица черная ночами\nСквозь окна на мою кровать\nГлядит потухшими очами.\nНе бьется в стекла, не зовет,\nНо до утра не улетает.\nУжель из-за меня ее\nТеперь не принимает стая?!\nСредь города прекрасного, чужого\nСовсем одна, а на душе светло,\nЯ так просила этот день у Бога,\nИ он услышал – или повезло.\nКакая роскошь – этих древних улиц\nПопробовать на кончик каблучка,\nПить черный кофе на плетеном стуле,\nИ называться финкой или полькой,\nИ быть никем не узнанной. Спустить\nВсе, что имеешь, на цветы и кольца,\nНе думая, как завтра станешь жить.\nЗабыть себя, примерить чье-то имя,\nСудьбу и славу, даже чью-то боль...\nНам надо стать (хотя б на день) иными,\nЧто б наконец-то – быть собой.\nПьешь на ночь подогретое вино,\nТвердишь, что не болеть не так уж просто,\nЧто корабли проходят стороной,\nНе заворачивая к нам на остров.\nА я? – Мне слишком дорог алфавит,\nСоставленный из ломаных ракушек,\nИ человек, что на море глядит,\nИ остров, что становится все уже.\nЖизнь между пальцев, будто бы вода...\nЯ знаю всё: сын вырастет однажды\nИ в мир уйдёт – так поступает каждый,\nИ, в сущности, какая в том беда.\nА я состарюсь, стану печь блины,\nА ты – за молодыми волочиться...\nВот почему тоскующей волчицей\nСентябрьских снов хрустальные ладьи\nНаполнились мускатным виноградом.\nЛишь белым винам я отныне рада,\nА красные – ты станешь пить один.\nНо, как и прежде, музыку дождя\nМы будем слушать вместе. По старинке\nВращается небесная пластинка,\nЛуну, как виноградину, вертя.\nМужайся, степь. Охота начата.\nТак много псов. Уже совсем светает.\nВзорвались камыши утиной стаей:\nКто хочет жить – тот должен улетать.\nА что бескрылым? – Скользкая земля,\nДа скомканные грязные туманы...\nБеги! Беги, отчаянный подранок.\nНе смей погибнуть в спелых ковылях.\nИз цикла «Тысяча и один день»\nО СТРОИТЕЛЬСТВЕ ДОМА ПРЕЗРЕНИЯ


Технологія фарбування деревини. | Promkraska\nМожливо, ви колись щось фарбували, але не обов’язково знаєте як професійно пофарбувати дерево. Це тому, що більшість з нас звикли купувати вже пофарбовані дерев’яні поверхні. І вперше зіткнувшись з необхідністю пофарбувати дерево – ви до свого здивування розумієте – це не так вже просто.\nНеоброблене чи ні? Перший крок до того, щоб пофарбувати дерево як профі, потрібно визначити готова деревина до фарбування чи ні.\nПокриття. Якщо дерево було пофарбовано або має дефекти, потрібна попередня підготовка. Перш ніж почати, ви повинні переконатися, що дерево не має вад, які потрібно зачистити і зашпаклювати. Стара фарба також повинна бути видалена.\nВентиляція. Переконайтеся, що ви перебуваєте в добре провітрюваному приміщенні. Якщо Ви працюєте в гаражі, використовуйте фарби тільки на водній основі. Летючі пари праймерів та деяких фарб можуть представляти загрозу Вашому здоров’ю, а також легкозаймистих.\nЯкщо деревина вже забарвлена\nЯкщо деревина, яку ви збираєтеся пофарбувати, вже забарвлена – є шар фарби або лаку або інші забруднення, то перший крок полягає в очищенні поверхні.\nНеобхідно позбутися від старої фарби спеціальними засобами, зачистити забруднення. Суть в тому, що для будь-якої фарби необхідно механічне зчеплення з дерев’яною поверхнею. Іншими словами, фарба ляже краще, якщо у неї буде зв’язок з текстурою деревини. У випадку з попередньо пофарбованою поверхнею, ця зв’язок неможлива.\nЩо ще може погіршити зчеплення фарби, так це інші домішки на поверхні дерева. Це можуть бути пил, бруд, масляні забруднення, стара шпаклівка між фарбою і поверхнею деревини. Позбувшись від всіх цих домішок, Ви гарантовано отримаєте якісно забарвлене дерево.\nФарбування дерева – з чого почати?\nПісля того, як попередньо оброблене дерево висохне, наступним кроком буде шліфування. Важливо: якщо Ваше дерев’яний виріб не було раніше забарвлене, це перший крок у фарбуванні дерева. Не мийте необроблене дерево. Навіть якщо деревина, яка була оброблена на заводі – це не означає, що деревина готова до фарбування, вона все ще потребує тонкої шліфовки.\nПочніть шліфування з допомогою наждачного паперу зернистістю щонайменше 150, хоча почавши зі 180 або 200 буде ще краще. Суть цієї шліфування полягає в забезпеченні максимального зчеплення фарби з деревом.\nОчистіть деревину – після шліфування, ретельно видаліть пил з поверхні. Відмінний спосіб зробити це з допомогою пилососа, бажано промислового. Не використовуйте вентилятор: він лише перерозподілить пил назад на поверхню. Ще один чудовий спосіб полягає у використанні дрантя – замочіть тканину спиртом і протріть поверхню.\nҐрунтовка деревини перед фарбуванням не тільки важливий крок: це головна відмінність професійної забарвлення від любительської. Грунтовка є хімічно розробленим складом для склеювання до проблемної поверхні. Вона вирівнює поверхню, щоб фарба краще наносилася. Це допомагає уникнути таких проблем як: плямистість – коли забарвлений шар ніби вкритий плямами більш глянцевою. Наприклад, одна область, виглядає глянцевою, інша – матовою, що в результаті виглядає по-дилетантськи. Ґрунтовку добре перемішайте і нанесіть так само, як і фарбу: пензлем, валиком або розпилювачем.\nТип ґрунту. Поставтеся серйозно до вибору ґрунтовки. Залежно від фарби, яку Ви використовуєте, виробник лакофарбових матеріалів, зазвичай пропонує особливий базовий шар грунтовки. Принаймні, правильно обрана грунтовка для дерева дійсно може допомогти Вам не тільки отримати якісні результат фарбування, але і суттєво скоротить обсяг використовуваної фарби. Ще одна порада, щоб заощадити Ваш час: ґрунтовку можна тонувати відповідно вибраному кольору фарби.\nКращі марки ґрунтовки.Використовуйте якісні марки грунтовок. Купуючи дешеві грунтовки, не чекайте відмінних результатів. Ми пропонуємо Вам PaliWood AM 010 primer – акрилова грунтовка для дерева.\nІ знову шліфування.\nПісля грунтування дерево, потрібно зашліфувати. Після висихання ґрунтовки дерево не буде гладким, навпаки, вона «підніме» деревні ворсинки. Не застосовуйте надто великих зусиль. Результатом Вашої роботи повинна бути гладка на дотик поверхню дерева. Цей крок дійсно окупиться. Останнім зусиллям буде позбавлення від пилу або пилососом або ганчіркою, змоченою у спирті.\nВибираємо фарбу. Переконайтеся, що ви правильно вибрати фарбу для роботи. Не використовуйте на фарбу для зовнішніх робіт у приміщенні або навпаки, і не використовуйте матові фарби, якщо ви не хочете, щоб виріб виглядав брудним через деякий час. Принаймні, можна використовувати структурні «сатин», або напівглянсові.\nМи рекомендуємо фарбу PaliWood AM 016 для зовнішньої і внутрішньої фарбування МДФ, дерева (paint for wood) і ХДФ. Дана фарба не токсична, екологічно безпечна. Основою фарби є вода, тому не потрібно додатково купувати розчинники.\nФарба для дерева застосовується для покривною і прозорою фарбування дерев’яних вікон; лакування і фарбування дерев’яних дверних блоків і меблевих МДФ фасадів; при виробництві різного виду паркету.\nФарби для дерева (paint for wood) колеруются за каталогами TROX, RAL, MONICOLOR і NCS.\nКупивши у нас фарбу для дерева Ви забезпечите своїм виробам довгостроковий захист і привабливий зовнішній вигляд!\nІнструменти для фарбування. Купіть якісні кисті або валики. Остерігайтеся дешевих марок, так як вони можуть зіпсувати Вашу роботу залишеної щетиною. Також Вам знадобиться корито для фарби. Знову ж таки, переконайтеся що розміри вибраних інструментів відповідають розмірам поверхні, що фарбується.\nФарбуємо дерево. Занурте інструмент в ємність з фарбою – не занурюючи його, – а потім зніміть надлишки. Розподіліть фарбу по дереву за напрямком волокон. Хитрість полягає в швидкості, і не варто фарбувати поверхню знову, якщо шар вже почав підсихати.\nДеякі секрети: Якщо ви фарбуєте пензлем використовуючи банку – оберніть ємність гумкою, щоб легко знімати надлишки фарби з пензлика. У разі використання корита для фарби, уникнути труднощів з відмиванням засохлої фарби Вам допоможе звичайна фольга. Оберніть фольгою корито зсередини, і після закінчення робіт просто викиньте її.\nУникайте підсихання. Постарайтеся правильно підібрати темп фарбування – якщо швидкість фарбування повільна і фарба встигає підсохнути, спробуйте змінити робочий інструмент або змініть в’язкість матеріалу. Також проводите фарбувальні роботи без впливу вентилятора або нагрівача, або сонячних променів і вітру. Всі ці фактори можуть сприяти прискоренню підсихання.\nБажаємо Вам отримати відмінні результати!


Стало відомо, що тюрки і ацтеки поклонялися одному і тому ж божеству – Файна Сторінка\nAмеріканскі вчені зробили дивне відкриття: в давнину тюрки і ацтеки поклонялися одному і тому ж семіголовому божеству. Вивчивши петрогліфи, археологи виявили в пантеоні обох народів загадкову істоту – семиголову гідру.\nДослідження провів археологічний портал cogniarchae.com, що спеціалізується на загадках минулого. Зображення чудовиська, знайдене на Алтаї, було зроблено п’ять тисяч років тому. Особливо воно цінне тим, що підписане. У лівому нижньому кутку малюнка можна розгледіти рунічний напис: «Манако». Справа зображено дерево – символ Чумацького Шляху, який також був сакральним символом тюрків.\nВивчивши пантеон ацтеків, дослідники знайшли аналогічне божество на ім’я Чікомекатль. Його зображення можна знайти в древніх храмах по всій Мексиці. Це істота з сімома змієподібними головами. Відомо, що ацтеки приносили богині Чікомекатль людські жертвоприношення. Зокрема, дітей.\nАле і це ще не все. В індуїзмі є богиня родючості, її зображують у вигляді жінки, голову якої оточують сім змій. Звуть богиню Манаса. Майже як у тюрків.\nНа думку дослідників, ці знахідки доводять, що кочівники Євразії причетні до заселення Америки, адже цьому язичницькому культу понад 13 тисяч років. На території Євразії семиголовому божеству також поклонялися арійці і шумери, які називали змія Мушману. А до греків інформація про це божество дійшла через міф про Лернейску гідру, убиту Гераклом.\nЧому ж кочівники поклонялися семіголовому божеству? З давніх часів людям відоме сузір’я Гідра, верхівка якої складається з семи яскравих зірок. У поданні номадів це був свого роду небесний дракон, який створив Чумацький Шлях.


Шарій про закриття телеканалів "112 Україна", Newsone і Zik: Це жорстка атака на свободу слова ᐉ Народна Правда\nГоловна › Новини › Шарій про закриття телеканалів "112 Україна", Newsone і Zik: Це жорстка атака на свободу слова\nШарій про закриття телеканалів “112 Україна”, Newsone і Zik: Це жорстка атака на свободу слова\nАвтор Желізняк Олександр — 12:53, 14.06.2021 в Новини\nЗакриття трьох опозиційних телеканалів NEWSONE, Zik і 112 Україна є жорсткою атакою на свободу слова. Таку думку висловив лідер політсили “Партія Шарія” Анатолій Шарій в інтерв’ю щоденній газеті Чехії “Mladá fronta Dnes”.\n“Це жорстка атака на свободу слова. Я міг би зрозуміти це, якби телеканали закликали до атаки на державний лад, до нападу на державних чиновників або до примусового відокремлення певних частин країни. Але нічого подібного ніколи не було. Тому таке твердження є повною нісенітницею “, – підкреслив Шарій.\nТакож він висловився щодо того, видання “Українська правда” називало ці телеканали “інструментом пропаганди”.\n“Українська правда” займається пропагандою, “спускається” від уряду. Про мене пишуть, що я є “антиукраїнським і проросійським журналістом”. Будь-хто може заглянути в мої блоги і не знайде там нічого проросійського. Чи є антиукраїнським то, що я публікую інформацію про розкрадання державних грошей людьми з оточення президента Зеленського? Чи є я проросійським, коли пишу про некомпетентність уряду, яке спочатку в питанні про вакцинацію не змогло зробити нічого, крім як жебракувати по всьому світу, як самий відчайдушний жебрак? – заявив Шарій.\nКрім того, торкнувся журналіст і санкцій проти глави політради партії “Опозиційна платформа – За життя” Віктора Медведчука, а також його у фінансуванні тероризму.\n“Керуючись тими відомостями, що я маю, я впевнений, що ні (не займався фінансуванням тероризму, – ред.). Вважається, що він фінансував сепаратистів на сході України, яких державна влада називає “терористами”. Однак окремо пункти обвинувального висновку дають зрозуміти , що написано воно було, вибачте за вираз, примітивно. Його дружину звинуватили в тому, що вона пішла прохання Путіна спонсорувати цих людей. Навіщо Путіну все так ускладнювати? Тільки фанатик-націоналіст може повірити в ці заяви уряду, зроблені з певною метою “, – підсумував Шарій.\n26 лютого журналісти незаконно закритих президентом Володимиром Зеленським телеканалів об’єдналися і створили новий телеканал – “Перший Незалежний” . Засновниками нового медіа стала група журналістів, які раніше працювали на каналах “112 Україна”, NewsOne і ZIK. Але буквально через годину після початку мовлення влада незаконно відключила телеканал від ефіру .\nЗа кілька місяців світові ЗМІ, європейські політики та експерти опублікували вже понад 37 тисяч матеріалів, присвячених цькування українською владою опозиції і незалежних телеканалів.


Симптоми і профілактика авітамінозу, на шкірі - Імунологія - Медичний словник та медична термінологія (Медицина)\nСимптоми і профілактика авітамінозу, на шкірі\nДо авітамінозу потрібно ставитися з належною увагою. Часто люди недооцінюють важливість повноцінного харчування, вважаючи дефіцит вітамінів у щоденному раціоні незначним порушенням, не робить істотного впливу на здоров'я і зовнішність. Тим не менш, для поліпшення стану шкіри, волосся і нігтів іноді достатньо всього лише приділити увагу продуктах, уживаних у їжу.\nІснують вітаміни - наприклад, вітаміни В1 - надають безпосереднє вплив на запобігання вугрової висипки - або позбавлення від пошкоджень шкірних покривів (вітамін Е). Відомо також, що вітамін С уповільнює процеси старіння шкіри і скорочує зморшки. Суха, тьмяна шкіра, з болючим відтінком і численними запальними вогнищами говорить в першу чергу про неправильне харчування і нестачу вітамінів.\nСимптоми авітамінозу, на шкірі\nСеред поширених симптомів авітамінозу, на шкірі можна назвати вугровий висип або акне. Часто поява цього захворювання безпосередньо пов'язане з дефіцитом вітамінів і мікроелементів. Вугри можуть говорити про нестачу вітамінів А, Е, С, а також біотину і цинку. Зберегти здоров'я шкірних покривів без особливого клопоту можна, ввівши в щоденний раціон продукти, багаті цими вітамінами. Однак авітаміноз-далеко не єдина причина появи вугрової висипки, тому консультація лікаря з даного питання є обов'язковою, це допомагає виключити більш серйозні патологічні стани.\nЩе одним проявом авітамінозу може бути сухість шкіри, від якої страждають і чоловіки, і жінки. Більше того, саме суха шкіра більшою мірою схильна до раннього старіння і утворення зморшок. Запобігти зневоднення шкірних покривів допомагає вживання в їжу продуктів, багатих вітамінами А і С. Саме вони підтримують та відновлюють водно-сольовий баланс, а також сприяють омолодженню шкіри при вживанні всередину.\nПоява пігментних плям теж може бути безпосередньо пов'язане з авітамінозом. Гіперпігментацію, або невеликі коричневі плями на шкірі, які утворюються при дії сонячних променів або в результаті старіння шкірних покривів, можна зробити ледь помітною або позбавитися від неї зовсім, якщо вживати в їжу більше продуктів, багатих антиоксидантами. Ці речовини сприяють зміцненню печінки і позбавляють організм від вільних радикалів. Пігментні плями в народі називають також печінковими. Продукти, що містять антиоксиданти,дуже важливі для організму людини, вони допомагають шкірі залишатися здоровою, мати свіжий вигляд і зберігати красу і молодість.\nВироблення шкірного сала у великій кількості стає причиною появи вугрової висипки і прищів. Володарям жирної шкіри рекомендується збільшити споживання вітаміну В2, так як саме брак цієї речовини сприяє високої секреції сальних залоз. Часом, досить своєчасно пропити курс вітамінів групи В, щоб запобігти появі вугрів і повернути шкірі здоровий вигляд.\nДефіцит вітаміну В2 сприяє також запального почервоніння шкірних покривів і появи набряків. Так звана розацеа може не з'явитися, якщо вчасно подбати про своє харчування і простежити, щоб приймається їжа задовольняла добову потребу у вітаміні В12.\nПри вагітності або різкому наборі ваги на шкірі можуть утворюватися розтяжки. Їх поява зустрічається як у жінок, так і у чоловіків. Запобігти подібні прояви авітамінозу можна досить просто, наситивши свій організм вітамінами Е і В6, а також збагативши харчовий раціон цинком.\nЛікування авітамінозу, на шкірі\nЛікування авітамінозу, на шкірі зводиться в першу чергу до забезпечення раціонального харчування і прийому вітамінних препаратів, що чинять безпосередній вплив на стан шкірних покривів. Таким чином, найбільш поширені проблеми шкіри можуть повністю зникнути після прийому полівітамінів.\nБудучи найбільшим органом людини, шкіра виявляється найбільш чутливою до нестачі вітамінів і мікроелементів в харчовому раціоні, в теж час її здоровий вигляд і привабливість відображають в першу чергу стан здоров'я всього організму і свідчать про повноцінне і збалансоване харчування.\nКатегорія: Імунологія | Переглядів: 1066 | Рейтинг: 0.0/0


На території тимчасово окупованого Криму знову зменшилася кількість води.\nЗа даними Гідрометцентру Криму, загальний сумарний запас води на початок липня склав 83.31 млн куб. метрів, що на 1.85 млн куб. метрів менше, ніж місяць тому, передають Патріоти України з посиланням на Крим.Реалії.\n«Триває інтенсивна спрацювання запасів, що залишилися води водосховищ природного стоку», - йдеться в повідомленні.\nТакож загальний сумарний запас води у водосховищах до початку липня на 97.91 млн куб. менше, ніж на початок липня 2019 року.\nВидання нагадує, що раніше «глава» окупаційної адміністрації Криму Сергій Аксьонов стверджував, що після сильних червневих злив в Криму в Аянське, Сімферопольське і Партизанський водосховища надійшло понад 300 тисяч кубометрів води. За його словами, «повністю закрити потребу стане можливо після затвердження заходів по перекиданню води з Тайганського водосховища потужністю в 60 тисяч кубометрів води на добу».\nСхоже, природа сама розвінчала райдужні очікування зрадника Аксьонова.\nКрім того, провідний спеціаліст російського Центру погоди «Фобос» Євген Тишковець вказав на те, що після затяжної посухи, яка почалася з осені 2019 року, літні дощі повністю не вирішать проблему дефіциту води в Криму.\nНагадаємо, що раніше Україна забезпечувала до 85% потреб Криму в прісній воді через Північно-Кримський канал, що з'єднує головне русло Дніпра з островом. Після анексії Криму Росією в 2014 році поставки води на півострів припинили. Запаси води в Криму поповнюють з водосховищ природного стоку і підземних джерел. За заявами екологів, регулярне використання води з підземних джерел призвело до засолення грунту на півострові. Влада Криму регулярно закликають жителів півострова економити воду.


На Франківщині почали будувати вітроелектростанцію потужністю 6 МВт : EcoTown\nНаталя Яковлєва | 20.12.2016\nЗа словами сільського голови Миколи Мацалака, в урочищі Обідній загалом встановлять шість вітряків та одну підстанцію, передає Galka.if.ua.\n«Площа ділянки - 1,75 гектара, - зауважує він. – При цьому розміщення споруд не завадить обробляти землю».\nШевченкове обрали для будівництва вітроелектростанції завдяки наявності вітрового коридору, продовжує Микола Мацалак. "Дослідження показали, що сила вітрів дозволяє розміщувати електростанцію, - розповідає сільський голова. - Будівництво вітропарку було передбачене генпланом".\n«На початку 2016-ого зацікавився інвестор з Німеччини, - розповідає сільський голова. - На громадських слуханнях мешканці заявили, що не проти такого будівництва, почалася робота над документацією, а восени був виданий дозвіл на будівництво».\nНаразі залито основу під вітроенергетичні споруди, зазначає Микола Мацалак. «Перший вітряк почнуть встановлювати у січні-лютому, - прогнозує сільський голова. - Електроенергія, вироблена на станції, йтиме у загальну мережу».\nМикола Мацалак зауважив, що село отримуватиме орендну плату за земельну ділянку, на якій розташується вітроелектростанція. «Також з інвестором плануємо підписати угоду про соціально-економічний розвиток села, - говорить він. – Хочу, щоб компанія допомогла з утепленням будинку культури та встановила сонячні батареї на його даху".


«Капітальний ремонт вул. І.Пулюя-Трускавецька покращить життя мешканцям цього мікрорайону», - Орест Тимчишин Ганна Пищула | «Times.LVIV.UA» - всі новини Львова (Таймс Львів)\n«Капітальний ремонт вул. І.Пулюя-Трускавецька покращить життя мешканцям цього мікрорайону», - Орест Тимчишин Ганна Пищула\nНа вулиці І.Пулюя-Трускавецька тривають ремонтні роботи з реконструкції дорожнього покриття. Замовник ремонтних робіт - департамент житлового господарства та інфраструктури ЛМР. Виконує роботи підрядна організація ТзОВ «Онур». Роботи вже виконано на 60%.\nЯк повідомили в управлінні інженерного господарства ЛМР, реконструкція вул. І.Пулюя-Трускавецька - це перехідний об’єкт. Ремонтні роботи розпочалися у вересні 2016 року. Завершити роботи планують у вересні 2017 року.\n«Особливість цієї дороги, як багато інших, замовником яких виступає департамент житлового господарства, в тому, що виконується повністю об'єм робіт, який необхідний для цієї дороги. Зокрема, передбачена повна заміна інженерних мереж. Колектор тут залягає на глибині 6 метрів, а його довжина - 130 метрів. Вже замінена повністю вся водопровідна система. У планах також облаштування хідників, велодоріжок, освітлення світлодіодними лампами. Буде встановлено знаки, зробимо розмітку та облаштуємо турнікети, так званий, «одяг для дороги». Цього року з міського бюджету на ці роботи виділено 13 млн. грн. Загальна вартість виконання робіт - 22 млн. грн», - розповіла Ірина Маруняк, директор департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР.\nЯк розповів Орест Тимчишин, в.о. голови Франківської РА, капітальний ремонт цієї дороги принесе зручності для водіїв цього мікрорайону.\n«Водіям, які тут їздять, ця дорога суттєво покращить життя, оскільки дороги тут не було, лише польова. Дуже багато автовласників мають тут гаражі. Коли виїжджали звідси на вул. Кульпарківську, коли падали дощі, то машини були постійно в болоті. Якщо дощу не було, то машина було в пилюці. Також і до гаражів складно було пройти за несприятливої погоди. До прикладу, зимою ми дорогу пересипали піском і щебенем.\nЦей квартал активно забудовується. Отож, виконавши капітальний ремонт цієї вулиці, ми покращуємо життя мешканців, робимо цю дорогу до вул. Княгині Ольги, відповідно, матимемо і транзитний рух. Людям, яким потрібно буде виїхати на вул. Стрийську в район автовокзалу чи іподрому, чи до «Арени Львів», не потрібно буде їхати по вул. Науковій і довго стояти на світлофорах. Вони зможуть проїхати вул. Трускавецькою і зекономити свій час», - розповів Орест Тимчишин, в.о. голови Франківської районної адміністрації.\nЗа його словами, кошти, які виділили на ремонт доріг у Франківському районі, вже на 70% освоїли.\n«Зараз на частині ділянки відбувається заміна інженерних мереж, будівництво нового колектора. На цій ділянці, де вже проведена робота, виконується облаштування дорожнього покриття. До кінця вересня всі роботи на цьому об’єкті мають бути завершені. Затримки в фінансуванні чи виплатах нема», - розповів Олександр Добоні, головний інженер ТзОВ «Онур».\nНагадаємо, на вул. І.Пулюя-Трускавецька заплановані такі роботи:\n- дорожнє покриття в асфальтобетоні – 6206 м²;\n- влаштування велодоріжок в асфальтобетоні - 1707 м²;\n- пішохідні доріжки з бетонних плиток – 1041 м²;\n- влаштування майданчика для стоянки автотранспорту – 574 м²;\n- встановлення бордюрів та поребриків – 1495 м;\n- заміна водопровідних мереж, реконструкція мереж побутової та дощової каналізації;\n- організація дорожнього руху (дорожні знаки – 72 шт., парапетне огородження – 594мп.)\n- зовнішнє електроосвітлення – світильники світлодіодні – 48 шт.\nЗагальна довжина ділянки реконструкції доріг - 695,7м.\n16 Лютого, 2018 16:25\n16 Лютого, 2018 16:24\n16 Лютого, 2018 14:45


62-річна Мадонна показала фото з висунутим язиком - Обозреватель\n01:30 , 9 квітня 2021\n62-річна Мадонна показала фото з висунутим язиком\nАмериканська 62-річна співачка Мадонна поділилася з шанувальниками зухвалим фото, на якому позувала з висунутим язиком. Артистка з'явилася перед камерою у фіолетовій куртці з капюшоном, який вона одягла на голову.\nВідповідний знімок знаменитість опублікувала на особистій сторінці в Instagram. На обличчі Мадонна зробила легкий повсякденний макіяж в натуральних відтінках (щоб подивитися, доскрольте новину до кінця).\n"Коли ти почуваєшся добре в такому стилі – не дозволяй нікому говорити, що це ла*но", – написала співачка.\nКористувачі мережі оцінили новий кадр знаменитості. Вони засипали Мадонну компліментами, зазначивши, що вона має прекрасний вигляд.\n"Королева", "Маєш неймовірний вигляд", "Така красива", "Сексуальна", "Класне фото", – написали люди.\nКаменських показала струнку фігуру в леопардовому купальнику.\n16:11 , 17 квітня 2021\nВікторія Бекхем назвала продукти, з яких починається кожен її ранок.\nУ неї є ритуали, яких вона дотримується завжди\n11:32 , 17 квітня 2021\nЦибульська знялася без білизни, прикрасивши фото виноградом.\nФанати оцінили новий знімок співачки\n04:20 , 17 квітня 2021\nТіна Кунакі знялася в сексуальній фотосесії на пляжі.\nВона зізналася, що сумує за Бразилією\n03:40 , 17 квітня 2021\nМодель- «копія» Кардаш'ян вразила мережу голим фото\nРоуз продовжує тішити своїх шанувальників\n03:00 , 17 квітня 2021\nЛорак засвітила пишні груди у відвертому купальнику.


Німеччина анулює візи тим, хто відміняє броню готелів - Новости туризма.\nДеякі претенденти шенгенських віз скасовують бронь готелів, з якою подавали візову заявку. Тим часом консульства ставляться до цього досить серйозно. Маючи можливість перевірити справжність резервування навіть після того, як віза була видана, дипмісія також має можливість і анулювати її.\nПро це, зокрема, нерідко розповідають туристи, які планували виїхати до Німеччини. Скасовують вони свої замовлення з різних причин: іноді знаходиться кращий варіант проживання; іноді резервування робиться формально, а в планах - подорож по всій країні з поселенням за фактом; іноді планується жити у друзів (технічно в цьому випадку ті повинні були б надсилати запрошення, але в такому випадку візу оформляти складніше), і так далі. І ще однією з причин скасування можуть бути плани на поїздки в інші країни замість Німеччини.\nПравда, німецька віза в даний час - одна з найскладніших (очікувати її доводиться по 4-8 тижнів, при цьому шанси на отримання тривалої багаторазової візи вкрай малі), а більшість шенгенських консульств охоче дає піврічні та річні багаторазові дозволи на в'їзд, і робить це за кілька днів. З урахуванням цього було б вкрай дивно направляти стільки сил на візу до Німеччини для того, щоб поїхати потім в іншу країну Шенгену.\nАле німецьке консульство так не вважає. Факт скасування броні розглядається як порушення візових правил - настільки грубе, що представники дипмісії анулюють візи, не питаючи про причини. Особливо прикро буває тим туристам, які знайшли кращий варіант проживання: в цьому випадку вони і не планували обманювати дипломатів; просто змінилися плани на подорож.\nТак чи інакше, консульство Німеччини нерідко перевіряє справжність броні вже після того, як віза у туриста на руках. Виявивши, що бронь скасована (а власники німецьких готелів таку інформацію дипломатам надають), туристові дзвонять і запрошують зайти в консульство, де без розмов анулюють дозвіл на в'їзд. Не слід думати, що, якщо відмовитися від такого візиту, проблема пройде стороною: у цьому випадку дипмісія просто передасть інформацію про анульованою візі в загальну базу даних, і мандрівники не пропустять через кордон.\nНімеччина - не єдина країна, що підозрює шукачів в неблагонадійності. Час від часу подібні перевірки влаштовують і інші консульства. Так, в 2009 році Іспанія пов'язувалася з власниками готелів, чиї замовлення надавали російські туристи. А Мальта пішла ще далі і в 2011 році перевіряла справжність авіаквитків, дзвонячи в авіакомпанії.\nЩоб уникнути проблем мандрівникам завжди слід надавати чесний пакет документів. З 2013 року шенгенські країни сильно спростили візову процедуру, знизивши ряд вимог, в тому числі і до готелів. На цьому тлі приносити бронь, яку потім планується скасувати, сенсу немає.\n- Відкрита високошвидкісна лінія в іспанський Аліканте - 18.06.2013, 02:59


Ваше виробництво має "сезонну" завантаженість\nПотужність вашого виробництва збільшується або є бажання його збільшити\nНаша компанія є експертом в області аутсорсингу виробничого персоналу виконуваних:\nАутсорсинг виробничого персоналу передбачає, що частина «непрофільних» функцій бере на себе компанія, яка професійно надає даний вид послуги. Найчастіше "наймають" операторів лінії виробництва, різноробочих, складальників і т.д .. Компанія Razgruzka, в свою чергу, фокусується на аутсорсингу саме бізнес-процесу, переданого клієнтом, заточеного на кінцевий результат. Даний інструмент відмінно оптимізує виробництво, особливо при "сезонній" завантаженості.\nАутстафінг виробничого персоналу передбачає, що співробітники, працюючи в компанії замовника, числяться в штаті іншої компанії, яка називається провайдером. У цьому випадку компанія-провайдер бере на себе нарахування заробітної плати, роботі з кадровою документацією, відрахування податків, оформлення лікарняних і т.п. Роботодавець просто «оформляє» у провайдера своїх власних співробітників, а вони продовжують працювати на своєму попередньому підприємстві, хоча і не числяться на ньому.\nЛізинг виробничого персоналу передбачає, що, наприклад, робочі харчового виробництва однієї компанії залучаються до проекту в інший. Тобто тимчасово «здаються в оренду». У цьому випадку термін може становити від двох-трьох місяців до декількох років. Така форма співпраці не дуже поширена на виробництвах.