Історія Львова — Вікіпедія\nЛьвів — найбільше місто Західної України, що протягом багатовікової історії було, і є нині, науковим, культурним та національним центром регіону.\nВ найдавніші часи — столиця Галицько-Волинської держави, згодом — адміністративний центр Руського воєводства, автономного Королівства Галіції і Лодомерії. 1918 року — столиця ЗУНР. Після захоплення Галичини Польщею Львів став центром однойменного воєводства. З початком Другої світової війни був окупований Червоною армією, а 1941 року — вермахтом. 1939 року включений до Радянського Союзу. Від 1991 року — адміністративний центр Львівської області Незалежної України.\n2 1253—1349: Руське Королівство (Галицько-Волинська держава): протистояння з Золотою Ордою\n3 1349—1387: Руське Королівство: протистояння з Польщею та Угорщиною\n4 1387—1772: під владою Польського королівства та Речі Посполитої\n5 1772–1914: у складі Австрійської (згодом Австро-Угорської) імперії\n6 1914–1919: у період Першої світової війни та Української революції\n7 1919–1939: у складі Другої Речі Посполитої\n8 1939–1944: у період Другої світової війни\n9 1944–1991: у складі Радянського Союзу\n10 Після 1991: у Незалежній Україні\nІсторики встановили, що на місці сучасного Львова, зокрема на Знесінні і в центрі міста навколо ринку Добробут ще у V столітті існували поселення. Навколишні землі, вірогідно, належали до племінного утворення білих хорватів. Згодом за них змагалися Великоморавське князівство, Краківське князівство, поки у 981 році, за свідченням Нестора Літописця їх було приєднано до Русі Володимиром Святославичем, який збудував свій форпост — град Володимир (тепер Володимир-Волинський). Після 1084 року на частині земель Волинського князівства утворилося Галицьке, до якого відійшли поселення, що стали зародком Львова.\nДату першої згадки про місто за радянського періоду виводили на підставі опису пожежі столичного міста Холма у Галицько-Волинському літописі, котра відбулася орієнтовно навесні 1256 року:\n… І коли Данило і Василько збиралися до бою з татарами, трапилося таке, як кара за гріхи. Зайнявся Холм через окаянну бабу, і полум'я було таке, що з усієї землі було видно заграву, також і зі Львова по Белзьких полях, бо сильним було полум'я пожежі.\nЗасновником міста традиційно вважають галицького князя Данила Романовича, хоча жодне джерело не дає підстав для такого твердження. Л. Войтович на основі білорусько-литовських літописів і авторів XVI–XVIII ст. стверджує, що місто заклав Лев Данилович. Місто розташувалося на межі належних Левові Перемишльського та Белзького князівств. Я. Ісаєвич припускає, що Данило Романович здійснював загальне керівництво будівництвом, а Лев Данилович керував роботами безпосередньо на місці. Л. Войтович зазначає, що Лев уже 1245 р. в битві під Ярославом командував окремим полком, отже, мав власний уділ, у якому міг закладати міста й без дозволу батька. Існує гіпотеза про заснування Львова Данилом Романовичем 1247 року з нагоди одруження Лева Даниловича з угорською принцесою Констанцією, дочкою короля Бели IV. За роки незалежності, на підставі аналізу джерельних матеріалів, Іван Паславський обґрунтував версію про заснування Львова у 1240 році. Мечислав Орлович вказував, що заснування, міста 1240 року певне було пов'язане з жорстоким зруйнуванням княжого Галича 1241 року.\nМісто лежало на Галицько-Волинському шляху — відтинку важливого транс'європейського торговельного шляху, що відгалужувався від Великого Шовкового Шляху і через Кілію і Монкастро (тепер Білгород-Дністровський) вів до Галича і далі до Кракова і Німеччини.\n1253—1349: Руське Королівство (Галицько-Волинська держава): протистояння з Золотою Ордою\nДокладніше: Середньовічний Львів\n1253 року Данило Романович був коронований як король Русі. Це означало, що відтепер він перестав вважатися васалом Золотої Орди. Король повсюди будує фортеці, однією з них був Львів. Його столиця була в Холмі, на заході Галицько-Волинської держави, біля польського кордону. Відтепер «старшим» престолом вважався галицький, який був удостоєний королівської традиції. За Галичиною закріпилася назва «Русь». «Молодшим», князівським, престолом був волинський.\nПроте у 1259–1261 роках татари змогли відновити контроль над західними руськими землями і укріплення Львова були зруйновані. Коли помер король Данило 1264 року, його наступником став не старший син Лев, а другий син Шварно. Після смерті Шварна 1269 року Лев I став князем в Галичині (Русі), але змушений був визнати себе васалом Орди. Враховуючи наростання польської загрози, а також те, що давня столиця Галич лежала в руїнах після монгольського погрому 1241 року, він, вірогідно, переніс столицю Галицько-Волинської держави до Львова, про що є згадки з 1272 року. Як пише Юзеф-Бартоломей Зиморович, близько 1270 року було збудовано Високий замок.\nАле, перезимувавши одну зиму у своєму замку серед лютого завивання невщухаючого північного вітру і відчувши незручність житла на крутому схилі, по якому ледве піднімалась, задихаючись, тяглова худоба /…/ Поблизу, у заболочений місцевості, він побудував інший замок — Нижній, більше пристосований для життя, аніж до оборони…\nКнязівською резиденцією став Низький замок, у Високому замку було влаштовано скарбницю. Львів швидко розбудувався силами місцевого і прийшлого населення. Укріплене місто локалізувалося під Високим замком, розвиваючись у бік Низького замку (пізніше цей район називався Підзамче). Західною межею була річка Полтва, притока Західного Бугу, (вздовж нинішнього проспекту Чорновола), за якою простягалися болота. Центром була площа Ринок (тепер Старий ринок), яка, вірогідно, займала більшу територію, ніж тепер, за рахунок забудованого кварталу, і на неї виходили найдавніші храми Підзамча — церква Миколая і костел Івана Хрестителя. Середньовічна традиція пов'язує костел Івана Хрестителя з іменем Констанції, церкву Миколая історики вважають надвірним княжим храмом. На Підзамчі було близько десяти православних руських церков і монастирів, серед яких найвідоміший Онуфріївський монастир. Тут виникають католицький (німецький), вірменський, татарський, єврейський, караїмський квартали. Центром німецької громади був костел Марії Сніжної, євреї мали синагогу на правому березі Полтви (в районі ринку Добробут), вірмени — церкву і монастир Анни (Ачкатар). На горбі за містом виник руський православний Святоюрський монастир. На початку XIV ст. Львів стає найбільшим містом на всій території сучасної України і залишається таким до другої половини XVII ст.\nЛев помер 1301 року монахом у монастирі у Лаврові в Карпатах, де й був похований. У той час в Золотій Орді почалися чвари і син і наступник Лева I Даниловича Юрій І Львович зміг позиціонувати себе незалежним володарем і коронуватися королівською короною. У 1303 році він домігся від Константинопольського патріарха заснування окремої Галицької митрополії, оскільки Київська митрополія перебралася до Владимира-на-Клязьмі, що належав Золотій Орді.\nПроте скоро в Орді зміцніла влада хана Узбека. Це збіглося зі смертю Юрія І Львовича близько 1308 року. Його наступники сини Андрій і Лев (одному з них дістався галицький престол, іншому — волинський) вели війни за незалежність від Золотої Орди і загинули. Після них на престол сів їхній племінник (небіж) князь Юрій ІІ Болеслав, пов'язаний із польською князівською династією. Спочатку гарнізон Львова у 1324 році навіть не хотів відчинити перед ним браму. Зміцніло Польське королівство — Юрій ІІ Болеслав змушений був лавірувати поміж ним і Ордою.\nПроте у 1340 році руські бояри, незадоволені зростанням при дворі польських впливів, отруїли Юрія ІІ Болеслава у Володимирі. Претензії на Руське королівство висловив польський король Казимир III Великий — зненацька захопив Львів, пограбував державну скарбницю на Високому замку, вивіз до Польщі галицьку королівську корону, мантію і трон. Після смерті хана Узбека у Золотій Орді почалися міжусобиці — волинські бояри обрали на престол литовського князя Любарта, спорідненого із галицькою династією. Любарт зміг встановити свою владу на Волині, а за Галичину (Русь) розгорнулася тривала польсько-литовська війна, в якій брали участь Золота Орда і Угорщина. Протягом 1340—1349 років владу в Руському Королівстві втримував перемиський боярин Дмитро Детько, котрий прийняв титул «capitaneus» — «управитель Руської землі», тобто представник князя.\n1349—1387: Руське Королівство: протистояння з Польщею та Угорщиною\n1349 року польський король Казимир III (разом з уграми) вдруге захопив Галичину і здобув Львів — Руське королівство увійшло до складу Польщі на правах автономії. У 1350-их роках Львові почали карбувати власну монету — мідні денарії та півгроші. Львів отримав статус другої столиці Польської Корони поряд із Краковом. Хоч старостами до Львова призначалися представники польської шляхти, проте всюди на місцях сиділа сильна ще руська шляхта і бояри.\nТравень 1353 року — військо Любарта спустошило місто.\nУ той час було відбудовано кам'яний Високий замок. Він був потужною фортецею — до 1648 року його не могли взяти штурмом. Почалася розбудова Низького замку, який залишився королівською резиденцією.\nУ 1356 році Казимир III затвердив Львову маґдебурзьке право — першому з міст на території сучасної України. Щоправда, початки самоврядування за маґдебурзьким правом простежуються тут ще від часів Лева Даниловича у середовищі католицької німецької громади. Не виключено, що у ХІІІ столітті маґдебурґія поширилася на всю міську територію Львова, а відтак і інші міста Галичини і Волині, про що є документальні свідчення.\nЗвідси на нову міську дільницю переселяються русини, вірмени і євреї, але більшість у Середмісті становили німці. Для вірмен — як християн окремої конфесії, — а надто євреїв — нехристиян, були виділені окремі дільниці. На Вірменській вулиці будується вірменський собор Успення Богородиці (Аствацацін), тут з 1364 року був осідок львівського вірменського архієпископа, повноваження якого поширювалися на всю вірменську діаспору на території теперішньої України (крім Криму), Молдови і Волощини. У єврейському кварталі (гетто) на вулиці Жидівській було збудовано нову синагогу. Русини, як і католики, отримали право селитися всюди, в тому числі на Ринку, проте їхня чисельність, порівняно з католиками була мізерною. Також русини не мали у Львові православної ієрархії. Спроби Казимира ІІІ відновити Галицьку православну митрополію (архієпископство) не увінчалися успіхом — вона перебувала в Галичі, який тільки починав зводитися з руїн, і скоро занепала.\nУ 1370 році помер король Казимир III, який не мав синів. За Вишеградським договором 1339 року, підтвердженим договором між Казимиром III та Людвіком I 1350 року спадкоємцем став король Угорщини Людовік І Анжу. Намагаючись позбавити Галичину від польських впливів і приєднати її до Угорської Корони, призначив намісником Руського королівства свого прибічника — князя Владислава Опольського, який поводив себе як незалежний володар, проте його влада тут тривала недовго (1372—1378).\n1378 року Людвік I позбавив Владислава Опольського обов'язків управителя, Галичину (в тому числі Львів) приєднав до Угорщини; у Львові, як і в інших галицьких містах, розташувалась угорська залога. Кілька років у Галичині правили угорські намісники, аж поки польська дипломатія шляхом хитромудрих комбінацій домоглася того, що новий король Угорщини Сиґізмунд І Люксембурґ відмовився від претензій на Руське Королівство — Галичина остаточно підпала під Польщу, де королем став Владислав ІІ Ягайло.\n1387—1772: під владою Польського королівства та Речі Посполитої\nПлан Львова 1700 року\nЦей період історії Львова характеризувався стрімким розвитком. Місто лежало на важливій ділянці Великого Шовкового Шляху. Оскільки турки перекрили шлях до Константинополя, а мамелюки вигнали хрестоносців з Леванту, каравани пішли в обхід північним напрямком через Золоту Орду, котра гарантувала їм безпеку, через Сарай-Берке до Азова (Тани) і далі до Криму, де було велике місто Солхат (Старий Крим). Поряд піднялися порти Каффа і Солдайя, звідки кораблями товар везли до Монкастро і Кілії, а звідти сухопутнім шляхом через Молдову до Львова і Кракова. Торгова монополія на цих ділянках належала італійцям з Ґенуї, їхніми компаньйонами були німецькі купці зі Львова. Львів став багатим містом, а Польща почала змагатися за гегемонію в Центрально-Східній Європі.\nДо 1390 року міського війта обирали з-поміж лавників, з 1391 року — почергово: одного року з-поміж лавників, наступного — з райців.\nЛьвів мав право на 2 великі щорічні ярмарки — на Св. Агнети і Св. Маргарети (Трійці), котрі тривали кілька тижнів. Щотижня відбувалися торги.\nЛьвів XIV—XV століть був типовим готичним містом. У 1410–1418 роках Середмістя було обнесено другим оборонним поясом з напівкруглими баштами-ронделями, які оточували місто з трьох боків вздовж лінії теперішніх вулиць Гонти, Данила Галицького, Підвальної і Валової, а з західного боку текла Полтва. Між обома кільцями мурів і зовні їх вирито рови, котрі наповнювалися водою. Було дві брами — Краківська (північна) і Галицька (південна). На початку XV ст. в західному мурі прорубали ще одну меншу браму — Латинську хвіртку, а в східному мурі згодом — Руську хвіртку. У 1430 згадується про міський арсенал («цейхгауз»), вбудований між мурами, який посилював оборону зі східного боку. На площі Ринок збудовано нову Ратушу готичного стилю з високою вежею, на якій 1404-го встановлено міський годинник. 1415 року відкрито міську важню (де зважували товари) на площі Ринок, y 1425 — «підстригальню» (де стригли сукно). 1425 року біля Ратуші встановлено пранґер (ганебний стовп) — місце покарання за «любовні злочини», спочатку він був дерев'яний, але був замінений на кам'яний (зараз він перебуває в Італійському дворику Львівського історичного музею). Протягом 1405–1407 років проведено міський водопровід, яким надходила вода від джерел Погулянки до кам'яного резервуару на площі Ринок. 1452 року забруковано площу Ринок і головні вулиці.\nЖитлові квартали у Середмісті будували «пруським муром» — фахверком: будинки мали дерев'яний каркас, а стіни були викладені цеглою.\nНа 1405 рік у Львові жило близько 10000 осіб, з них у Середмісті — 4-5 тисяч. Населення Середмістя було, в основному, німецьким. Те саме спостерігалося в Кракові. Діловодство львівського маґістрату велося спочатку німецькою мовою, 1450 року переведене на латину.\nНа площу Ринок виходить вівтар Латинського катедрального собору Успіння Діви Марії (катедри), збудованого в готичному стилі. Від 1412 року він став осідком львівського римо-католицького архієпископа (архидієцезія заснована 1375 р. в Галичі). Також у Середмісті було збудовано кілька костелів у готичному стилі — костел Святого Духа, костел Божого Тіла з монастирем домініканців, костел Святого Хреста з монастирем францисканців, за муром з південного сходу костел Андрія з монастирем бернардинів, кілька каплиць. Натомість русини мали тільки одну православну церкву Успіння Богородиці на східній окраїні Середмістя.\nЗ 1382 року відомо про міську латинську школу недалеко від Латинської катедри, від 1375 року — про міський шпиталь біля костелу Святого Духа, з 1422 — про міську патриціанську лазню. Близько 1404 року за містом біля костелу Святого Станіслава існував міський шпиталь для хворих проказою (лепрозорій), а 1450 — шпиталь Св. Лазаря для калік (лазарет) на Калічій горі. 1445 року відомо про міську аптеку, а 1447 — про міського лікаря.\nМісто мусило самостійно організувати оборону від ворогів. 1394 року Львів отримав гармати від короля Ягайла. На вежі Галицької брами бл. 1430 року стояв міський трубач (спостерігач), який мав попереджувати про наближення небезпеки; від 1490 року його переведено на вежу Ратуші. 1455 почалось будівництво міських мурів.\nДля навчання військовому ремеслу міщани в Європі об'єднувалися в Стрілецькі братства (конфратернії). У Львові воно існувало з кінця XIV ст. Його емблемою було зображення півня (пол. kurek), від чого за ним закріпилася назва «Куркове Братство». Міщани зобов'язані були вправлятися зі стрільби з луків і арбалетів. Для цього збоку від Краківської брами збудовано «цельштат», який відігравав роль тиру. Мішень із зображенням півня була встановлена за пару сотень метрів вздовж рову. Щороку на Зелені свята відбувалися змагання стрільців, переможця, що здобував титул «Король Курковий», вшановували процесією через ціле місто. Про свято «Куркового короля» відомо з 1441 року.\nУ 1444 році зростає незалежність львівського виборного магістрату, король Владислав ІІІ дарував (тоді найбільшому місту на території сучасної України), право ловити по всій руській землі злочинців, вбивць та злодіїв, судити і карати їх. Суд магістрату мав високу репутацію, тут воліли судитися купці з різних стран світу. Жодних привілеїв для багатих і знатних не було за винятком того, що їх страчували на Площі Ринок привселюдно, а бідняків вивозили за місто. На противагу традиційному німецькому самоуправлінню на чолі з війтом, котрий часто був підвладним королю, поряд із Лавою розвивається другий виборний орган — Рада під керівництвом бургомістра. Поступово Рада перебирає собі головні адміністративні функції, залишаючи Лаві тільки функції суду. Проте і Рада, і Лава майже виключно складалися з представників католицької громади.\nСеред національних меншин найсильнішою на той час була вірменська громада. Вірмени змогли на підставі маґдебурзького права добитися власного автономного самоврядування, хоч і під загальним керівництвом львівського магістрату. Вірменську громаду очолював вірменський війт, щоправда, 1469 року магістрат заборонив львівським вірменам обирати собі війта і надалі справами громади відав його заступник — єреспохан, який мав менші повноваження.\nТак само і євреї були організовані у самоврядні кагали, духовним лідером вважався рабин. Коли магістрати в середньовічних містах переважно негативно ставилися до євреїв, то на противагу їм євреям протегував король. Окрім Середмістя, євреї мали великий кагал на Підзамчі навколо давньої синагоги на правому березі Полтви, котрий підлягав владі королівського старости.\nНатомість русини все більше втрачали позиції в місті і Галичині. Після поразки руських князів і шляхти у війнах Свидригайла польська влада 1434 року ліквідувала автономію Руського Королівства і перетворила його у звичайне Руське воєводство . Руська галицька аристократія поступово окатоличується і полонізується. Руське населення в Галичині втратило навіть церковну ієрархію — Галицька православна митрополія підпорядковувалася Київській православній митрополії, що перебувала під Великим князівством Литовським, занепала. До всього, церковна метрополія в Константинополі занепадала під натиском турків. У Галичі лишився тільки управитель єпархії. Близько 1475 року її перенесено до Львова до Святоюрського монастиря, управителем був ігумен.\nУ Середмісті русини концентруються навколо церкви Успіння Богородиці; вулицю Соляників, де стояло найбільше будинків руських міщан, близько 1471 року стали називати Руською. Русини заселяли передмістя Краківське і Галицьке, що розвивалися за однойменними брамами, і належали до юрисдикції магістрату. Велика кількість руського населення проживала на Підзамчі, яке належало до королівської юрисдикції. Проте ніяких автономних самоврядних громад русини у Львові не добилися, залишаючись у підпорядкуванні магістрату на загальних підставах і не витримуючи конкуренції з католицькою громадою. На частині території Підзамча навіть було виділено дільницю «юридику святого Йоанна Хрестителя» (відомa 1415 року), проте її віддано вірменам, котрі створили тут другу самоврядну громаду під керівництвом «вірменського війта» (існувала до 1496-го).\nРусини, котрі проживали у Кракові, домоглися створення руської друкарні, де 1491 року Швайпольт Фіоль надрукував кілька релігійних книг руською мовою. Проте через спротив краківського католицького єпископа друкарня Фіоля швидко занепала.\nНа початку XVI ст., синхронно з посиленням Польщі, яка починає змагатися за гегемонію в Центрально-Східній Європі, відбувається полонізація німецького населення у польських містах, зокрема в середовищі львівської католицької громади. Те саме відбувається і в Кракові. Це супроводжується посиленням національного тиску на русинів.\nУ відповідь серед руського населення галицьких міст наростає спротив. 1538 року львівські міщани добилися відновлення галицької православної єпископії на Святоюрській горі; єпископом став руський шляхтич Макарій (Тучапський).\nВідтепер головними базами українського відродження в Галичині стають міста, де проживають руські купці і ремісники, об'єднані навколо церковних Братств. Найвпливовішим серед них було львівське Успенське братство, зосереджене в Середмісті. Наприкінці 1572 року до Львова прибув друкар Іван Федоров, який організував на Підзамчі приватну друкарню і видав 1573 року книги Апостол і Буквар. Це стало новим стимулом для розгортання діяльності львівських руських міщан. 1585 року діячі Львівського Успенського братства провели його реорганізацію. 1586 року початкову парафіяльну школу при Успенській церкві було перетворено в гімназію — братську школу. Наступним кроком став викуп друкарні І. Федорова, яка після його смерті потрапила в заставу до лихваря. Навколо Львівської братської школи і друкарні зосереджуються інтелектуали — зокрема брати Памво і Степан Беринди, Лаврентій і Стефан Зизанії. На початку XVII вони переїжджають до Києва, де підготовлено ідеологічний ґрунт для відновлення української незалежності Богданом Хмельницьким.\nСинхронно піднімається львівська єврейська громада у Середмісті, де засновано єврейську гімназію — єшиву, і вірменська громада, яка також створила вірменську гімназію, 1616-го вірменську друкарню Ованеса Карматанянца. 1578 року виникає польська друкарня у Львові. Львівську єзуїтську колегію, засновану 1608 року, 1661-го королівським указом перетворено на академію, яка стала першим на території України університетом (Києво-Могилянська академія стала фактичним університетом близько 1670 року).\n1630 року населення Львова досягло 25-30 тис. осіб, він залишався найбільшим торгово-ремісничим центром на території сучасної України. Ремісники були об'єднані в понад 33 цехи, де працювали майстри 133 професій. У Львові споруджуються храми і кам'яниці, що стали видатними пам'ятками архітектури у стилі Ренесансу — кам'яниці на площі Ринок, нова Успенська церква на вулиці Руській, друга синагога в Середмісті «Золота Роза» (зруйнована 1943 року).\nВ місті поширилося житлове будівництво типу «бюрґергаузен», або, як говорили галичани, міщанського дому — здебільшого дво- та триповерхові будинки, прямокутні у плані, часто з внутрішнім подвір'ям. Логічна, чітка система розподілу приміщень добре читалася на фасадах: у горизонтальному поділі, ритмі вікон, акцентах головного входу і балкона з консолями у формі голови лева або листя аканту. На гладких поверхнях — скульптурні рельєфи традиційної античної тематики, а частіше — галицька купецька емблематика: Меркурій, дельфіни, роги достатку як побажання успіхів господареві-торговцю. У нішах — святі патрони-захисники. Мир і добробут символізували зображення улюблених у народі мотивів голуба й голубки, квітів, інколи цілих жанрових сцен пір року: оранка у полі — весна, літо — жнива, осінь — біління полотна, зима — весілля. Частина таких будинків збереглася до нашого часу й дивує простотою та продуманістю.\nЦе був період підйому міста. На площі Ринок, де біля входу до Ратуші було встановлено кам'яне зображення лева у 1596 році, юрмилися купці з Молдови, Волощини, Угорщини, Німеччини, Італії, Туреччини, Московії, західноєвропейські вироби з металу, дзеркала, сукно, оксамит, вина, східні прянощі, килими, шовки. Було від чого втратити голову. Турецький купець і мандрівник Евлія Челебі 1657 року писав:\nУ сприятливому кліматі тутешніх місць дівчата такі гарні, що побачивши їх, одягнених у шовковий розмаїтий одяг, сонцеликих, з очима козулі, газелі, сарни, втрачаєш голову\nУ середині XVII ст. для Речі Посполитої, а разом з нею для Галичини і Львова, починається тривалий період спустошливих воєн. 1648 року місто було обложене українським козацьким військом Богдана Хмельницького. Загін полковника Максима Кривоноса взяв неприступний досі Високий замок, вперше в історії міста. Потім почалися виснажливі турецькі війни з Туреччиною, котра виступала союзницею українських гетьманів Петра Дорошенка і Юрія Хмельницького.\n1672 року Високий замок захоплений під час турецько-татарської навали. 1704 рік — під час війни шведські війська на чолі з королем Карлом XII штурмом взяли львівське Середмістя, на що досі мало хто наважувався. Місто змушене було сплатити шведам велику контрибуцію. У своїх бідах польська верхівка звинувачувала русинів — їх витісняють з маґістрату, цехів, загалом з міст на окраїни. На їхнє місце висувається досить енергійна єврейська меншина, яка віддавна була опорою польського короля, і стрімко нарощує свою чисельність в галицьких містах. Русини в Галичині навпаки, опинилися на задвірках суспільних процесів. 1700 року Галицька єпархія у Львові перейшла в унію, з цим завмирає діяльність православного Братства. Колись квітуче місто почало хилитися до занепаду, а разом з ним і Річ Посполита.\nДокладніше: Історія Львова (1772-1914)\nПлан Львова 1887 року\nГоловний павільйон Крайової виставки\nЗа першим поділом Речі Посполитої у 1772 році австрійська армія зайняла Львів. Галичину було перетворено на імперську провінцію Королівство Галичини і Лодомерії, сюди призначено губернатора. Львів став центром. Австрійська влада ліквідувала архаїчні структури, самоврядування за маґдебурзьким правом (1786), впорядкувала міську господарку, протягом 1777—1820 років розібрано Низький замок і середньовічні мури, на їхньому місці впорядковано сквери — зі сходу Губернаторські Вали, де збудовано Губернаторство, з заходу — Гетьманські Вали вздовж течії Полтви, де сформувалася нова центральна магістраль — нинішній проспект Свободи. У Львові повіяло духом європейського Просвітництва. В ході «Йозефінської касати» було закрито багато церков і монастирів, а також Львівський університет, котрий перебував в руках єзуїтів. У 1776 організовано міський театр, першу на території сучасної України регулярну газету «Gazettе d'Leopol» («Львівська газета»), котра спочатку виходила французькою мовою.\n1783 року було відновлено Львівський університет, як світський заклад, у складі 4-ох факультетів (філософського, юридичного, медичного і богословського), з німецькою мовою навчання. При ньому у 1784 відкрито німецькомовну гімназію (оскільки вона існувала при Академії, її називали Академічною); для цього обом закладам віддали приміщення колишнього католицького монастиря тринитарів у Середмісті.\nНова влада також робить кроки назустріч русинам. 1783 року відкрито греко-католицьку духовну семінарію у Львові, а у 1787 році при університеті відкрито окремий Руський інститут спеціально для навчання греко-католицьких священиків, який проіснував до 1809 року. Львівське Братство було перетворене на музейно-бібліотечну установу Ставропігійський інститут. У зв'язку із закриттям Київської греко-католицької митрополії російською владою, австрійський уряд посприяв у тому, що галицьку греко-католицьку єпархію у Львові було перетворено у 1805 році в Галицьку греко-католицьку митрополію. Митрополитом став Антін Ангелович. Значну роль у цьому відіграв тодішній провідник галицьких русинів Михайло Гарасевич. Відтепер Львів став осідком трьох митрополитів (архієпископів) — греко-католицького, вірменського, римо-католицького.\n20 травня 1809 року, синхронно з наступом Наполеона польське військо з герцогства Варшавського перетнуло кордон Австрійської імперії з наміром відвоювати Краків і захопити Галичину. 27 травня Александер Рожнецький взяв Львів. 2 червня 1809 у Львові проголошено Тимчасовий військовий уряд Обох Галіцій» під протекторатом Бонапарта. У Львові формуються польські добровольчі загони, зокрема до полку уланів вступає майбутній драматург Александер Фредро. Поляки намагалися схопити руських лідерів митрополита Антона Ангеловича і Михайла Гарасевича, і вони 9 червня покинули Львів. За їхні голови була призначена винагорода, врешті обох інтернували в Стрию. Поляки зуміли захопити території до Дністра і Збруча. Проте швидкий наступ австрійських військ під командуванням генерала Еґерманна змусили їх очистити Галичину. 19 червня 1809 поляки покинули Львів. Ангеловича і Гарасевича було звільнено. Одночасно з австрійцями в Галичину вступила російська армія генерала Петра Меллера-Закомельського і 28 червня росіяни також увійшли до Львова. Російський цар на той час вважався союзником Наполеона Бонапарта, а значить і герцогства Варшавського, однак вів подвійну гру і підігравав австрійському кайзерові, демонстративно зневажаючи австрійців і висловлюючи намір самому завоювати Галичину.\nУ 1817 році на базі приватних зібрань організовано польський бібліотечно-архівний заклад Оссолінеум (нині Наукова бібліотека імені В. Стефаника).\nУ 1832 році в стінах Львівської греко-католицької семінарії виникло українське товариство «Руська трійця», лідером якого був студент Маркіян Шашкевич. Учасниками «Руської Трійці» закладено орієнтацію руського національного руху в Галичині на об'єднання з Наддніпрянською Україною, котра тоді перебувала в складі Російської імперії.\nПісля того, як 14 липня 1826 року стара ратушева вежа у Львові завалилася, протягом 1826—1835 років збудовано нову Ратушу.\nЗасновано навчальні заклади, що давали спеціальну освіту — Реальну (Торговельну) академію (1835), Технічну академію (1844).\nВ 1830-х роках австрійський географ і статистик В. Блюменбах писав про те, що населення Львова налічувало 75 тисяч, а саме місто «надзвичайно погарнішало»:\nМісто має 2612 будинків, в більшості гарних, в новому стилі збудованих, з них 425 — громадські, переважно церкви та костели. Усіх вулиць, яким дано назву — 77. На них мешкає 11718 родин. Зі своїх прибутків магістрат утримує вулиці, викладені бруківкою і освітлені, за винятком кількох, що освітлені місяцем. Добрі водотяги забезпечують ціле місто водою, а романтичні околиці служать для відпочинку…\nУ 1848 році Європою прокотилася хвиля демократичних революцій «Весна народів», яка активізувала процеси національного визволення, об'єднання і модернізації в Німеччині, Італії і решті народів Центральної Європи. Після початку революції у Відні у березні 1848 року поляки у Львові почали створювати структури громадянського опору — Центральну національну раду і Національну гвардію. Русини опинилися в складній ситуації, оскільки вони були природними союзниками Австрії і проти них спрямовувалося вістря польського національного руху. У травні русини організували Головну руську раду у Львові, яка складалася переважно зі священиків, яка заявила про політичні прагнення галицьких русинів і почала видавати першу українську газету «Зоря Галицька». Одним з можливих звернули увагу на Наддніпрянську Україну. Виникли руські громадські структури «Народний Дім», «Галицько-Руська Матиця», руська Національна гвардія. Відтоді вперше піднято національний синьо-жовтий прапор.\n1-3 листопада 1848 року австрійська влада придушила революційні виступи. Учасники польської Національної гвардії, осідком яких був Львівський університет, забарикадували вулиці, що вели в Середмістя. Австрійський генерал Гаммерштейн наказав бомбардувати Середмістя з Високого замку. В Угорщині революція розгорілася в національно-визвольну війну. На допомогу Австрія акликала російську армію, яка прийшла через Галичину. З того часу в Галичині учасники руського руху розкололися на москвофілів, котрі орієнтувалися на російську культуру і Російську імперію, і народовців, котрі сформували ідею самостійності України. Старше покоління діячів «Весни народів» перейшло до москвофільського табору. Молодшим поколінням галицьких руських діячів були засновані товариства «Руська бесіда» (1861), «Просвіта» (1868), Наукове товариство ім. Шевченка (1873) і врешті вони отримали перевагу.\nПісля революції Львів стрімко розвивається. Австрійська влада була змушена погодитися на поділ імперії з угорцями, а полякам надати автономію. В результаті Львів став столицею автономного Королівства Галіції і Лодомерії, владу в якому перебрала польська верхівка. Демократизація стосувалася також і євреїв на території Австро-Угорщини (Емансипація євреїв). У 1870 проведено муніципальну реформу, за якою у Львові обирали президента міста.\nЗважаючи на можливу війну з Російською імперією в майбутньому, австрійська влада намагалася перетворити Львів на укріплений форпост. На горі Шембека, яка тепер зветься Цитаделлю, протягом 1852—1854 років збудовано Цитадель (укріплені казарми і 4 артилерійські форти).\nУ 1853 році Ян Зег та Ігнатій Лукасевич добули у Львові гас і виготовили першу у світі гасову лампу. Їх серійне виробництво почалося незабаром у Відні і США. Розвиток технологій використання нафти та її видобутку посилили світове значення сировини. В другій половині ХІХ сторіччя в східній Галичині починають видобувати нафту. На початок ХХ сторіччя тут видобували 5 % світового об'єму рідкого палива.\nДо Львова, як до столиці коронного краю, збиралися гроші з нафтових та інших промислових підприємств. Наприкінці ХІХ та на початку ХХ століть Львів переживає будівельний бум. Саме тоді збудована більшість будівель в стилі австрійської сецесії, що був в моді саме в ту пору. Сучасники, що потрапляли до Львова, помічали, що місто не поступається великим містам Європи.\nТакож в сучасному ритмі в місті розвивався транспорт. У 1861 році прокладено першу на території сучасної України залізницю з Кракова, яка з'єднала Львів з Віднем. У 1880 у Львові запроваджено транспортні маршрути кінного трамваю, а в 1894 році введено в експлуатацію електричний трамвай (раніше Відня (1897) та Кракова (1901).\nСтаном на 1869 рік згідно даних перепису у Львові знаходилось:\n7 площ в межах міста та 11 площ в передмісті;\n28 вулиць в межах міста та 117 вулиць і провулків в передмісті;\n3 381 будинків;\n87 109 постійних мешканців (57 607 приналежних до міста та 29 502 - не приналежних), які за фаховою діяльністю роподілялись на: 4 176 - слуг, 3 010 - фабрикантів та ремісників, 3 710 - помічники ремісників, 2 446 - вільнонаймані підсобні робітники, 1 410 - власники нерухомості, 1 342 - торговці та купці, 1 613 - помічники торговців та купців, 382 - духівництво, 360 - літераторів та артистів, 227 - лікарів, хірургів та акушерів, 45 - адвокатів, 6 - нотаріусів, 59 - інших юристів, 49 - землевласників, 38 772 - непрацюючих жінок та дітей.\nвід 6 000 до 9 000 тимчасово прибулих людей.\nЗбудовано підземний каналізаційний колектор, в який закрито річку Полтву. Над колишньою річкою у 1897–1900 роках збудовано Новий міський театр (Оперу). До відкриття Крайової Промислової виставки у 1894 році збудовано павільйони на верхній терасі Стрийського парку, на якій демонструвалися новітні технічні винаходи. У 1894 році у Львові вперше застосовано залізобетон. Будівельна фірма Івана Левинського для реклами нового будівельного матеріалу звела місток у дворі Львівської Політехніки. У 1881 Людвик Ридіґер провів у Львові першу у світі вдалу хірургічну операцію з приводу виразки шлунка. У 1894 у Львові вперше на території України проведено футбольний і у 1905 році хокейний матчі.\nПісля поразки Польського повстання 1863—1864 років на території Російської імперії Львів стає головною базою польського визвольного руху. Сюди переїжджає Юзеф Пілсудський, котрий у 1908 створює у Львові воєнізовані організації «Стшелєц». Так само у Львові розвивається національний єврейський сіоністський рух.\n1867 року не було жодного адвоката у місті, спроможного вести діловодство українською мовою.\n1914–1919: у період Першої світової війни та Української революції\nДіти на площі Святого Теодора біля безкоштовної їдальні, організованої Львівським магістратом під час Першої світової війни\nКарта Східної Європи у період Українсько-Польської війни станом на березень 1919 року\nДокладніше: Історія Львова (1914-1920)\nЗ початком війни українці організували перші за нових часів власні збройні сили Легіон Українських січових стрільців. Проте військова потуга Російської імперії, порівняно з Австро-Угорщиною, була сильнішою і на початку вересня 1914-ого Львів був окупований царськими військами. 3 вересня 1914 відомі українці міста видали звернення до міської громади.\n4 вересня було створене Галицьке військове генерал-губернаторство, що ділилось на 4 губернії: Львівську, Перемиську, Тернопільську та Чернівецьку. Губернатором став генерал-лейтенант граф Григорій Бобринський (1863—1928). Окупаційна влада спиралася в Галичині на українців-москвофілів, проте успіхів не досягла.\nУ квітні 1915 року Львів повернувся під владу Австро-Угорщини, проте ненадовго. У 1918 році, з поразками на фронтах, став відчутний близький розвал імперії. Пригноблені народи, в тому числі й українці, почали готуватися до створення власних державних структур. 18 жовтня у Львові був створений політичний представницький орган українців — Українська Національна Рада, куди входили політики старшого покоління, виник Український генеральний військовий комісаріат (УГВК) з числа радикально налаштованих молодих офіцерів, що пройшли світову війну.\nОдночасно до цього готувалися поляки, які вважали Львів і Галичину своїм територіями. 31 жовтня 1918 року стало відомо про приїзд до Львова Польської ліквідаційної комісії з Кракова), яка збиралася перебрати від австрійського намісника владу над Галичиною. Українська Національна Рада поставила перед австрійським намісником генералом К.Гуйном питання про передачу всієї повноти влади у Галичині та Буковині їй, проте отримала категоричну відмову. Про входження до складу Польщі не могло бути й мови. На вечірньому засіданні УГВК 31 жовтня 1918 року було вирішено брати владу у Львові, не чекаючи, поки це зроблять поляки.\nВстановлення української влади у Львові відбулося без жодного пострілу. Зранку 1 листопада 1918 року на державних установах було вивішено національні українські прапори і проголошено Західноукраїнської народної республіки (Листопадовий чин). Столицею став Львів. Територія ЗУНР мала включати українські етнічні землі, що досі належали Австро-Угорщині — Галичину, Буковину і Закарпаття з населенням близько 6 млн осіб. Збройними силами стали Українські січові стрільці. Затверджено герб держави — Золотий Лев на синьому тлі та прапор — блакитно-жовтий. Національним меншинам гарантувалися всі права. Єврейське і німецьке населення поставилися до нової Української держави лояльно. Проте поляки 2 листопада підняли заколот і у Львові розгорілися вуличні бої, що переросли в Українсько-польську війну. В результаті українці залишили Львів 21 листопада 1918 року, взявши його в облогу. Було сформовано Українську Галицьку армію в числі 50-70 тисяч добре вишколених вояків, офіцерами в УГА пішло багато австріяків і офіцерів російської армії. Проте Румунія окупувала Буковину, а Закарпаття країни-переможці віддали Чехословаччині. До липня 1919 року поляки отримали перевагу і окупували Галичину, включивши її до складу Другої Речі Посполитої.\nДокладніше: Історія Львова (1919-1939)\n18 березня 1923 року в місті відбулась демонстрація за участи 40 000 осіб проти рішення Ради послів держав Антанти щодо східних кордонів Польщі від 15 березня 1923 р. про анексію Східної Галичини Польщею; лунали заклики до рішучої боротьби за волю.\nПісля підписання Ризької мирної угоди Львів відійшов до Польщі і став столицею Львівського воєводства.\nУ період міжвоєнної Польщі Львів залишався великим містом, другим після Варшави, важливим центром науки та культури. На весь світ відома Львівська математична школа Гуґо Штайнгауса і Стефана Банаха, яка розвинула теорію функціонального аналізу. У 1928 році професор Львівського університету Рудольф Вайґль створив вакцину проти сипного тифу.\nУ Львові витворилася автентична міська субкультура львівських батярів, пісні (львівський шансон) на специфічному сленґові — львівська ґвара, балак — базованому на польській мовній основі з вкрапленнями з українських слів та ідиш. Темою пісень часто є любов до рідного міста:\nBo gdzie je szcze ludziom tak dobrze jak tu?\nВідтоді поширився звичай називати Львів «маленьким Парижем».\nБільшість населення в місті у той час складали поляки (понад 50 %); євреїв було близько 30 %, українців близько 15 %. Проти українського населення в Галичині польська влада проводила систематичну дискримінаційну політику пацифікації. Попри це, у Львові стрімко розвиваються українські суспільні і культурні процеси — кооперативний рух, Таємний український університет, тут працювали митці нового покоління Ірина Вільде, Богдан-Ігор Антонич, Роман Сельський. У 1938 році Юліан Дорош зняв у Львові перший український повнометражний художній фільм «До добра і краси». У політичному русі на чільні позиції висувається молодь, об'єднана в Організацію українських націоналістів під проводом Степана Бандери. Львів стає центром українського національно-визвольного руху, Галичина перетворюється на «П'ємонт України». Цю функцію місто втримувало до 1990-их років.\nСтаном на 1935 рік населення Львова становило 317 216 осіб.\nДокладніше: Історія Львова (1939-1944)\nПарад радянських військ у Львові після здобуття міста у 1939 році згідно з пактом Молотова-Ріббентропа\nЛьвів у період німецької окупації\nЗа Пактом Молотова-Рібентроппа Львів, як і вся Галичина, мав увійти до складу Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Через певну неузгодженість 12 вересня 1939 року Вермахт почав облогу міста. 19 вересня до міста підійшла Червона армія. Врешті 20 вересня німецька армія покинула околиці міста, а через два дні польське командування здало Львів Радянському Союзові.\nЗустріч з «визволителями» справила на львів'ян дуже гнітюче враження через як їх зовнішній вигляд, так і повадки (зокрема, деякі командири намагались мити голову в унітазі).\nОчевидно, що ні місцеві поляки, ні українці не вважалися радянським керівництвом своєю опорою. Щоб надати окупації легітимного вигляду, Радянська влада організувала у Львові 22 жовтня 1939 року опереткові Народні Збори Західної України, які відбулися в теперішньому приміщенні Оперного театру, де урочисто проголошено возз'єднання західноукраїнських земель з Українською Радянською Соціалістичною Республікою в складі Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Зразу після цього почалися масові репресії і депортація в Сибір українського і польського населення, як це робилося в Радянській Україні.\n22 червня 1941 року масованою атакою Вермахту на західний кордон СРСР почалася німецько-радянська війна. Поки на лінії фронту точилися бої, енкаведисти, щоб не евакуйовувати в'язнів, винищили дві з половиною тисячі українців і поляків, переважно інтелігенції, які перебували в тюрмах «Бригідки», на Лонцького і Замарстинівській тюрмі (Див. Винищення львівських в'язнів у червні 1941). 30 червня 1941 року до Львова увійшла німецька армія. Одним з перших вулицею Янівською (теперішньою Шевченка) в місто увійшов батальйон «Нахтігаль», що перебував у складі абверу і був укомплектований з українських націоналістів, прихильників ОУН Степана Бандери, очолених Романом Шухевичем.\n30 червня на площі Ринок Українські Національні Збори проголосили Акт відновлення Української Держави, не питаючи дозволу німців. Цим кроком ОУН(Б) налаштували проти себе німецький уряд і проти українських націоналістів почалися репресії. У концтаборі Заксенгаузен ув'язнено Степана Бандеру.\nНімецька адміністрація заплямувала себе єврейським погромом і вбивством львівських професорів 3-4 липня 1941 року. Фальсифікатори з польського і російського таборів намагаються приписати цей злочин українським націоналістам з батальйону «Нахтігаль». Проте такі акції здійснювали зондеркоманди, що були в підпорядкуванні Служби Безпеки (СД), а «Нахтігаль» підпорядковувався абверу (військовій розвідці), який мав інші завдання. Разом з тим німецьке командування наказало відкрити радянські в'язниці і показати жителям міста правду про злочини радянського тоталітарного режиму.\n1 серпня 1941 року у Львові створено адміністрацію німецького дистрикту Галичина, що увійшов на правах п'ятого дистрикту до складу Генерал-губернаторства, створеного на території колишньої Польщі з центром у Кракові.\nУ Львові створено концентраційні табори Шталаг-328 на Цитаделі, де утримували військовополонених, і Янівський коцтабір (тепер виправно-трудова колонія № 30) в кінці вулиці Шевченка. Єврейське населення зігнали в гетто у північній частині міста за залізничною колією.\nНа початку 1943 року Роман Шухевич, який демобілізувався з військової поліції шуцманшафт і якому загрожував арешт гестапо за участь у проголошенні Акту відновлення Української держави, переходить у підпілля. Маючи досвід партизанської війни в білоруських лісах, він організовує перехід українських націоналістів, які служили в німецькій поліції, у поліські ліси на Рівенщину. Ці терени належали до іншої окупаційної структури Райхскомісаріату «Україна» із набагато жорстокішим режимом, як в Галичині, тут діяли загони Української Повстанської Армії під командуванням Тараса Бульби-Боровця. Бандерівці почали вливатися в УПА, запровадивши сувору дисципліну і розширили її структуру на всю територію Західної України. У листопаді 1943 року Роман Шухевич прийняв пост Головного Командира УПА.\nВ час наступу Червоної Армії після розгрому німців під Бродами у Львові 23 липня 1944 року розпочалася військова операція польської підпільної Армії Крайової з метою взяти Львів і Галичину і з цих позицій вести перемовини щодо влаштування польсько-німецького кордону. Вона отримала назву «Операція Буря». Вона перетворилася на вбивства українців поляками на вулицях Львова.\n24-26 липня 1944 року на підступах до Львова йшли жорстокі бої. Екіпажу танка Т-34 «Гвардія» 63-ї гвардійської танкової бригади 10-го гвардійського Уральського танкового корпусу під командуванням лейтенанта А. Н. Додонова було наказано прорватися до центру міста і поставити Червоний прапор на вежі будівлі львівської міськради. Танк з написом «Гвардія» прорвався до самого під'їзду ратуші. Радист Олександр Марченко з гуртом автоматників знищив німецьку охорону, увірвався в будинок, піднявся на вежу і поставив над містом червоний прапор. Після цього він упав, убитий німецькою кулею. Його посмертно нагородили орденом Вітчизняної війни 1-го ступеня. О. Марченко став почесним громадянином Львова. У його честь на цій будівлі міської Ради було встановлено меморіальну дошку.\n27 липня 1944 року Червона армія повністю взяла Львів. Керівників Армії Крайової було запрошено на переговори з керівництвом Червоної Армії, де їх заарештували. Українська Повстанська армія готувалася до війни з новим окупаційним режимом.\n1944–1991: у складі Радянського Союзу\nДокладніше: Історія Львова (1944-1991)\nСалют у Львові на честь 5-річчя перемоги Радянського союзу у Другій світовій війні\nУкраїнську греко-католицьку церкву було ліквідовано і силоміць приєднано до Російської православної церкви на Львівському соборі 1946 року. Ті, хто не згодилися, поїхали в Сибір. Примітно, що поряд із цим у Львові залишилися діяти два римо-католицьких костели. Проти УПА велася нещадна війна, що супроводжувалася жорстокими репресіями проти місцевого українського населення. Тисячі сімей, що підтримували повстанців, були вивезено в Сибір. 5 березня 1950 року на конспіративній квартирі в селі Білогорщі на околиці Львова загинув Головний Командир УПА Роман Шухевич.\nРадянська влада збудувала у місті кілька промислових гігантів Львівський автобусний завод, Львівхімсільмаш, Львівський завод автонавантажувачів, Авіаремонтний завод, Танкоремонтний завод, «Електрон», «Кінескоп», «Полярон» та інші. Місто потребувало робітників і у 1950-их і особливо 1960-их роках сюди масово переселяються жителі навколишніх сіл. Було збудовано великі спальні райони Південний, Сріблястий, Сихів, Рясне, Майорівка, Збоїща та ін. На базі факультетів Львівського університету, Львівської Політехніки, Консерваторії, середніх навчальних закладів часів Польщі та Австро-Угорщини відкрито педагогічний (у 1960 році переведений до Дрогобича), медичний, лісотехнічний, сільськогосподарський, зооветеринарний інститути, Інститут прикладного і декоративного мистецтва, Український поліграфічний інститут, Інститут фізичної культури. У 1971 році у Львові був відкритий Західний науковий центр Академії наук УРСР.\nУ цей період у Львові працювали Герої Соціалістичної Праці Гургаль Володимир Йосипович, Ігнатенко Євгенія Василівна, Звисло Михайло Васильович, Вереніцин Микола Петрович, Марченко Іван Семенович, Вахула Михайло Георгійович, Кучеренко Євгенія Маркіянівна, Латик Ірина Василівна, Мілян Микола Іванович, Бураков Олександр Пантелейович, Бурак Юлія Василівна, Ряскіна Катерина Іванівна, Станицька Олена Лук'янівна, Мартинець Микола Гнатович, Фау Анатолій Євгенович, Вовк Любов Йосипівна, Кочевих Іван Павлович, Вороненко Михайло Степанович.\nУ Львові вкотре кардинально змінилося населення, він став найбільшим україномовним (близько 80 %) містом. Тут було найбільше християнських храмів: третина парафій РПЦ була в Галичині; раніше вони належали УГКЦ, З початком хрущовської «відлиги» Львів знову став базою українського національно-визвольного руху шістдесятників. Тут виникають підпільні гуртки (Український національний комітет Богдана Грицини та Івана Коваля (1957—1961), Українська робітничо-селянська спілка Левка Лук'яненка (1959—1961), філія Українського національного фронту (1963—1967), Український національно-визвольний фронт Зоряна Попадюка (1968—1973)), офіційно діяв Клуб творчої молоді «Пролісок» під керівництвом Михайла Косіва (1962—1965). Від 1970—1971 роках В'ячеслав Чорновіл підпільно видавав самвидавний часопис «Український вісник». Проте радянська влада жорстоко переслідувала шістдесятники — лідерам присуджувала розстріл, решті — тривалі терміни ув'язнення. Починаючи з 1976 року українські дисиденти вступають до Української Гельсинської групи.\nЗ початком горбачовської Перебудови набирає сили національно-визвольний рух. У серпні 1987 року В.Чорновіл відновлює випуск «Український вісника» і разом з Михайлом Горинем у підпільних умовах перетворюють Українську гельсинську групу в Українську Гельсинську Спілку. Виникають численні офіційні культурні і меморіальні товариства, першим з яких було Товариство Лева засноване в жовтні 1987 року. 20 вересня 1987 року під час святкування Дня міста Львова відбулася перша в Україні політична демонстрація (Алік Олісевич), її учасники створили у жовтні 1987 року правозахисну групу «Довіра». У травні 1988 року у Львові виник ініціативний комітет Народного Фронту. Перший етап національно-визвольного руху супроводжувався переслідуваннями влади і репресіями. Боротьба продовжилася навесні 1989 році з виникненням Народного Руху України за перебудову і увінчалася перемогою на виборах до Львівської обласної і міської ради у березні 1990 року. Головою Львівської обласної ради став В.Чорновіл. Національно-визвольну боротьбу було перенесено до Києва, де проголошено незалежність України 24 серпня 1991 року.\nПісля 1991: у Незалежній Україні\nДокладніше: Історія Львова (після 1991)\n27 липня 2002 року, під час авіашоу сталася Скнилівська трагедія внаслідок якої загинуло 78 осіб.\nУ 2005 році зі Львова до Києва було переведено резиденцію митрополита Української греко-католицької церкви.\n8 квітня 2009 року Львів визнано культурною столицею України. На основі експертних досліджень Державної служби туризму і курортів та «Ради з питань туризму і курортів» Львову присвоєно статус культурної столиці України.\nУ червні 2012 року Львів був одним з міст, що приймали фінальну частину Євро 2012. У Львові відбуваються три матчі за участю збірних Німеччини, Данії та Португалії.\nНа початку XXI століття Львів залишається великим регіональним центром, культурною і туристичною столицею України. У місті проводиться найбільше у країні фестивалів і тут найбільше пам'ятників архітектури. Місто зберегло свій освітній потенціал.\nЦентр міської історії центрально-східної Європи — центр досліджень історії Львова та інших міст центрально-східної Європи.\n↑ Ісаєвич Я. Як виникло місто під назвою Львів // Львів. Історичні нариси. — Львів, 1996. — С. 16-18.\n↑ Войтович Л. Король Данило Романович: політик і полководець Архівовано 25 серпень 2016 у Wayback Machine. // Доба короля Данила в науці, мистецтві, літературі. — Львів, 2008. — С.22–97.\n↑ Знайдено нову дату заснування Львова. «Щоденний Львів». 2010-04-13. Архів оригіналу за 2012-12-14. Процитовано 2010-04-15.\n↑ Ярослав Пастернак. Галич / Енциклопедія українознавства / Наукове товариство імені Шевченка. — Париж, 1955—2003.— С. 341\n↑ а б в г Л. Городиський, І. Зінчишин. Мандрівка по Теребовлі і Теребовлянщині: Історичний нарис-путівник. — Львів: Каменяр, 1998. — 294 с., іл. — С. 44. — ISBN 966-7255-01-8.\n↑ Denys Zubryćkyj. Kronika miasta Lwowa. — Lwów, 1844. — 492 s. — S. 21. (пол.)\n↑ Львову — 760: Десять цікавих фактів про місто та його мешканців. «Секс і місто». BBC Україна. 5 травня 2016 року.\n↑ Mieczysław Orłowicz. Ilustrowany przewodnik po Lwowie… S. 16.\n↑ Львову — 760: Десять цікавих фактів про місто та його мешканців. «Чесний суд — це історія?». BBC Україна. 5 травня 2016 року.\n↑ Mieczysław Orłowicz. Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta.— Lwów-Warszawa, 1925.— 276 s.— S. 177. (пол.)\n↑ Schneider, Antoni (1871). Przewodnik po mieście Lwowie. Wydany staraniem komitetu zawiazanego na przyjęcie gości z Wielkopolski, Prus, Szlązka i Krakowa, przybyłych na Zjazd do Lwowa dnia 13 sierpnia 1871 (польська). Львів: Drukarnia Kornela Pillera. с. 63.\n↑ Чорновол І. 199 депутатів Галицького Сейму // Серія «Львівська сотня».— Львів: «Тріада плюс», 2010.— 228 с., іл.— C. 85\n↑ а б Російська окупація Львова у 1914—1915 роках\n↑ Литвин М., Науменко К. Історія ЗУНР… — С. 347.\n↑ Lepucki, Henryk (серпень 1936). Lwów w Cyfrach : miesięcznik statystyczny = Léopol en Chiffres : bulletin mensuel de statistique municipale R. 31, nr 6 (польська). Львів: Magistrat. Miejskie Biuro Statystyczne. с. 2.\n↑ Мрака І. Червона армія очима львів'ян восени 1939 р.… — С. 103.\n↑ Мрака І. Червона армія очима львів'ян восени 1939 р.… — С. 111 прим.\n↑ Слідами «Львівського погрому» Джона-Пола Химки, бібліографія 156 назв // Історична правда, 20.02.2013 Сергій Рябенко\nІсторія Львова. У трьох томах / Ін-т українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України. — Львів : Центр Європи, 2006. — по 296 с. — ISBN 966-7022-58-7.\nМрака І. Червона армія очима львів'ян восени 1939 р. // Український історичний журнал. — К., 2016. — № 1 (526) (січ.—лют.). — 240 с. — С. 98—112. — ISSN 0130-5247.\nLeopolis militans. Нариси військової історії Львова XIII-XVIII ст. : [для учнів загальноосвіт. шк., студентів ВНЗ, учителів, викл.] / А. Козицький ; [Львів. нац. ун-т ім. І. Франка]. – Львів : Апріорі, 2014. – 368 с. : іл., карти. – Бібліогр.: с. 354-362. – ISBN 978-617-629-204-3\nБагатокультурне історичне середовище Львова в XIX і XX ст. Т. 4 / ред.: Л. Зашкільняк, Є. Матерніцкі; Львів. нац. ун-т ім. І.Франка. - Л.; Ряшів , 2006. - 493 c. - пол.\nДрама без катарсису: Сторінки літературного життя Львова першої половини ХХ століття / М. М. Ільницький. - Л. : Місіонер, 1999. - 212 c.\nЛьвів: нові міщани, студенти та режим 1944–1953 рр. / Роман Генега. – Львів : ЛНУ ім. Івана Франка, 2015. – 320 с. – ISBN 978-617-10-0244-9\nЛьвів: простір на тлі мешканців (XIII - XIX ст.) : [нариси] / М. Долинська; Спіл. ініціатива акад. та освіт. середовища Львова "Соборна Україна та її землі", Укр. катол. ун-т. - Львів, 2015. - 165,  c. - Бібліогр.: с. 158-.\nМельник Б. Вулицями старовинного Львова / 3-є вид., зі змінами.— Львів: Світ, 2006.— 272 c.\nНаціональні громади Львова ХVІ - XVIII ст. : Соціально-правові взаємини / М. Капраль; Львів. нац. ун-т ім. І.Франка, Львів. від-ня Ін-ту укр. археографії та джерелознавства ім. М.С.Грушевського НАН України. - Л. : Літ. агенція "Піраміда", 2003. - 439 c. - Бібліогр.: с. 391-413.\nПривілеї національних громад міста Львова (ХІV - XVIII ст.) : Зб. док. / ред.: Я. Дашкевич, Р. Шуст; Львів. від-ня Ін-ту укр. археографії та джерелознавства ім. М.Грушевського НАН України. - Л., 2000. - 575 c. - (Львів. іст. пам'ятки; Т. 2).\nСанітарний благоустрій Львова у XV - XVIII століттях: історичні тенденції становлення (за матеріалами фондів ЛНБ ім. В.Стефаника НАН України) / О. Потимко // Зап. Львів. наук. б-ки ім. В.Стефаника: Зб. наук. пр. - 2003. - Вип. 11. - С. 395-404.\nДокументальний фільм про Львів "Наш Львів. Lwow. Lemberg. Leopolis (2007)"\nВідео «Єврейський Львів 1939 р.», з колекції Стівена Спілберга\nІсторія Львова на сайті «Львів відкритий для світу»\nMieczysław Orłowicz. Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta.— Lwów-Warszawa, 1925.— 276 s. (пол.)\nИстория Львова (рос.)\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Історія_Львова&oldid=29092535\nОстаннє редагування: 2 серпня 2020, 20:07\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 20:07, 2 серпня 2020.


У понеділок в Україні офіційно стартує виборча кампанія - dt.ua\nУ понеділок в Україні офіційно стартує виборча кампанія\n29 липня 2012 в 14:47\nПартії та кандидати в одномандатних округах мають право почати передвиборну агітацію з наступного дня після реєстрації ЦВК. Де-факто агітація йде вже давно.\nВ Україні з 30 липня стартує виборча кампанія з виборів до Верховної Ради.\nВибори відбудуться 28 жовтня. Вони проводяться за змішаною системою - по 225 народних депутатів обираються за партійними списками та в мажоритарних округах. За мажоритаркою можна балотуватися або від партії, або шляхом самовисування. Прохідний бар'єр для партій за партійними списками на цих виборах становить 5%.\nОстаннього разу вибори до парламенту за змішаною системою проводилися у 2002 році, прохідний бар’єр тоді становив 4%.\nНа відміну від усіх попередніх парламентських виборів, кандидатів, які балотуються за мажоритаркою, реєструватиме ЦВК, а не окружні виборчі комісії. При цьому самовисуванці для подання документів до ЦВК мають прибути особисто - відповідно до закону, ЦВК реєструє кандидата, який балотується в одномандатному окрузі в порядку самовисування, за умови пред'явлення ним особисто паспорта або тимчасового посвідчення громадянина України.\nЗгідно з календарним планом основних організаційних заходів з підготовки та проведення виборів народних депутатів України 28 жовтня, розміщеним на сайті ЦВК, уже з 30 липня розпочнеться висунення кандидатів за партійними списками та в одномандатних округах, яке триватиме до 9 серпня.\nОбов'язковою умовою для реєстрації кандидата-мажоритарника є внесення застави в сумі 13 тис. 224 грн, партійного списку - 2 млн 204 тис. грн.\nДокументи для реєстрації як партійних списків, так і кандидатів у мажоритарних округах мають бути подані до ЦВК не пізніше ніж 13 серпня, після чого ЦВК не пізніше, ніж на п'ятий день, має ухвалити рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації. Ще два дні надається на виправлення помилок і неточностей у документах, поданих для реєстрації кандидатів. Отже, реєстрація кандидатів у депутати має завершитися 20 серпня.\nПартії та кандидати в одномандатних округах мають право розпочати передвиборну агітацію з наступного дня після реєстрації.\nЦВК створила 225 мажоритарних округів, причому їх нарізка дещо відрізняється від тієї, яка була у 2002 році. Також ЦВК створила 33 тис. 540 звичайних і спеціальних виборчих дільниць на території України та 114 зарубіжних дільниць у 77 країнах світу. На відміну від попередніх виборів створені округи та виборчі дільниці тепер діятимуть на постійній основі.\nЦВК має сформувати 225 окружних виборчих комісій до 26 серпня, а окружкоми, у свою чергу, сформують 33,5 тис. дільничних виборчих комісій до 26 вересня. До складу виборчих комісій обов'язково входять представники парламентських партій за наявності подань, і за результатами жеребкування - інших партій, чиї виборчі списки зареєструє ЦВК, а до складу дільничних комісій - ще й представники зареєстрованих кандидатів-мажоритарників.\nЗарубіжні виборчі дільниці спочатку передбачалося рівномірно закріпити за округами на території Києва, але Конституційний Суд визнав цю норму неконституційною. ЦВК пропонувала врегулювати низку технічних моментів, зокрема питання формування та функціонування зарубіжних дільниць, шляхом внесення змін до закону, але парламент цього не зробив.\nПередбачається, що ЦВК вирішить цю проблему шляхом прийняття відповідного роз'яснення, але голова ЦВК Володимир Шаповал уже заявив, що це буде порушенням, тому що такі питання вирішуються тільки в законодавчому порядку.\nНа проведення виборів у державному бюджеті передбачено 1,2 млрд грн. Однак практично перед самим початком виборчої кампанії парламентська більшість несподівано ухвалила закон про організацію відеоспостереження за виборами, що передбачає встановлення відеокамер на всіх виборчих дільницях, і виділила на ці цілі майже 1 млрд грн.\nПрезидент закон щодо цього нововведення поки що не підписав.\nГолосування з виборів народних депутатів відбудеться 28 жовтня, ЦВК має встановити офіційні результати виборів до 12 листопада й оприлюднити їх у газетах "Голос України" та "Урядовий кур'єр" не пізніше, ніж через п'ять днів після ухвалення рішення про результати голосування, тобто найпізніше 17 листопада.\nВідповідно до чинного законодавства, у виборах не зможуть узяти участь лідер опозиції екс-прем'єр-міністр Юлія Тимошенко та екс-міністр внутрішніх справ Юрій Луценко, які відбувають покарання в місцях позбавлення волі. Міжнародні організації вважають кримінальні справи проти Ю.Тимошенко та Ю.Луценка політичними, й уже заявили, що парламентські вибори в Україні не буде визнано демократичними, якщо ці представники опозиції не братимуть у них участі.\nЧинна редакція Конституції не містить вимоги про обов'язкове входження народного депутата до фракції партії, за списком якої його обрано до парламенту. Читайте також:\nОпозиція заважає Азарову провести «прозорі і демократичні» вибори


Львів’яни – серед фаворитів тенісного турніру GALYCHYNA CUP - Новини спорту Львів Теніс\nЛьвів’яни – серед фаворитів тенісного турніру GALYCHYNA CUP\nНа відкритих кортах палацу спорту «Україна» (колишній «Спартак», вул. Мельника, 18) стартував престижний міжнародний тенісний турнір третьої категорії GALYCHYNA CUP, участь у якому беруть кращі тенісисти до 14 років з восьми країн світу.\nНагадаємо, свою майстерність на кортах демонструють юні майстри великої ракетки з України, Польщі, Великобританії, США, Литви, Білорусі, Сербії та Німеччини.\nУчора, 24 серпня, стартували матчі основної сітки турніру. Львівські дівчата, які є серед фаворитів турніру, успішно подолали перше коло. Зокрема третя сіяна Анна Мартимянова без проблем подолала перший етап змагань, обігравши Єлизавету Мову з Рівного – 6:1, 6:2. У другому колі змагань Мартимянова зіграє з львів’янкою Анастасією Якубечко, яка у першому колі здолала киянку Владиславу Даценко – 4:6, 6:4, 6:1. До другого кола також вийшла Анна Гінка. Тенісистка зі Львова без проблем обіграла одеситку Діану Бабінець – 6:0, 6:3.\nУ змаганнях хлопців до другого кола одиночного розряду пробився лише Святослав Ільницький. Льві в’янин, який є під шостим номером посіву, у першому колі переміг Назара Петровського з Тернополя – 6:1, 6:2. Усі інші представники міста Лева захочлили ракетку у кваліфікації та у першому колі одиночного турніру.


А ще у ці дні районні, міськрайонні філії обласного центру зайнятості, Сумський міський та Конотопський міськрайонний центри зайнятості організовують традиційні зустрічі з жінками, які змушені звернутися до Служби за допомогою у пошуку роботи. Як позиціонує себе жінка на ринку праці, які перешкоди виникають під час її працевлаштування, як підвищити власну мотивацію до праці та життєву позицію, що впливає на самооцінку жінки, як не боятись кардинально змінювати діяльність? Відповіді на ці та інші питання учасниці заходушукають разом із фахівцями служби зайнятості, роботодавцями, представниками влади.\nДумками, історіями, баченням жіночої успішності діляться очільниці громадських організацій, колишні безробітні, а зараз власниці бізнесових структур. Тематичний спектр таких зустрічей досить широкий, але неодмінно пов’язаний з побудовою кар’єри, різними професіями, бізнес-ідеями, механізмом пошуку роботи. Подібні діалоги проходять у форматі жвавого спілкування. Результат один - позитивні емоції, можливість переосмислення своєї життєвої позиції, поштовх до активізації власних зусиль для вирішеннявласного майбутнього.\nПрикметно, що всі учасники заходівсходяться на тому, що служба зайнятості Сумщини була, є і неодмінно залишиться лідером з надання послуг у сфері зайнятості.І все це завдяки досвідченим спеціалістам, яким притаманне бажання розвиватися й працювати відповідно до вимог сучасного ринку. До речі, серед фахівців обласної служби зайнятості, які надають якісний спектр послуг шукачам роботи та роботодавцям, майже 85 відсотків – жінки.


Мінсоцполітики та Мінцифри планують спростити і перевести в онлайн отримання соціальних виплат\nГоловна Економіка Мінсоцполітики та Мінцифри планують спростити і перевести в онлайн отримання соціальних виплат\nМіністерство соціальної політики та Міністерство цифрової трансформації планують спростити отримання соціальних виплат та перевести їх в онлайн\nЗгідно з повідомленням, одним з головних завдань є створення Єдиного соціального реєстру на базі Реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України та його формування таким чином, щоб забезпечити максимальну інтеграцію з іншими державними реєстрами та базами даних.\n"Такий підхід забезпечить поступову відмову від паперових довідок та документів, які необхідні для визначення права особи на державні допомоги та пільги відповідно до законодавства", - пояснили у пресслужбі.\nЗазначається, що після цього українці зможуть звертатися онлайн за допомогою для дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; допомогою на дітей одиноким матерям; допомогою при усиновленні дитини; допомогою на дітей хворих на тяжкі захворювання; на дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, або паліативної допомоги, а також державною соціальною допомогою особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.\nКрім того, онлайн можна буде перевірити та отримати інформацію про соціальний статус громадянина; загальнообов'язкове державне страхування; пенсійне посвідчення та пенсійну справу; інвалідність особи.\nТакож онлайн можна буде сформувати довідку про заробітну плату, сплачені страхові внески, розмір пенсії.\nУ пресслужбі зазначили, що Мінсоцполітики та Мінцифри подадуть на розгляд Кабінету міністрів відповідний проєкт положення до 1 грудня.


Новий смартфон Moto M від Lenovo на українському ринку Новий смартфон Moto M від Lenovo на українському ринку\nRoot Nation Новини Новини IT Новий смартфон Moto M від Lenovo на українському ринку\nНовий смартфон Moto M від Lenovo на українському ринку\nВчора у Києві компанія Lenovo оголосила про появу на українському ринку нового смартфону Moto M. Moto M – це потужний, надійний та стильний смартфон із металевим корпусом.\nКомпанія Motorola Mobility була придбана Lenovo Group Holdings в 2015 році. Motorola Mobility є дочірньою компанією Lenovo і відповідає за розробку і виготовлення всіх фірмових мобільних телефонів Moto.\nЩо являє собою Moto M?\nСмартфон працює на базі восьмиядерного процесора MediaTek Helio P10 з тактовою частотою до 1,8 ГГц на пару із 3 ГБ ОЗУ, відеочіпом Mali–T860–MP2 та 32 ГБ ПЗП із можливістю розширення до 128 ГБ завдяки microSD.\nЗа якість картинки відповідає 5,5–дюймовий Full HD IPS–дисплей, який чудово передасть усю гаму кольорів із 16 Мп основної камери.\nЛюбителі селфі оцінять фронталку із роздільною здатністю 8 Мп, яка зробить відмінні фото завдяки режиму покращеня знімків.\nСтосовно звучання Moto M, то динамік підтримує одну з нових технологію Dolby Atmos, завдяки якій звучання просто відмінне.\nMoto M має вбудований сканер відбитків пальців, Android 6.0 Marshmallow, акумулятор ємністю 3050 мАг і потужний зарядний пристрій.


За наркоторгівлю трьом смілянам загрожує серйозний термін – прокуратура | Новини\nЗа наркоторгівлю трьом смілянам загрожує серйозний термін – прокуратура\n09:15, 16 грудня 2020 р.\nПрокуратура Черкаської області оголосила підозру трьом містянам за торгівлю наркотиками. Як повідомляє прес-служба прокуратури, члени злочинного угрупування збували психотропну речовину – амфетамін.\nПравоохоронці зібрали достатню кількість доказів, які підтверджують придбання трьома місцевими жителями психотропної речовини. Крім того встановлено місце зберігання та спосіб її фасування з метою збуту.\nЗлочинна діяльність припинена працівниками прокуратури спільно із оперативними співробітниками УСР. Наркоторговцям оголошено підозру за частиною 3 статті 307 КК України. Тепер їм загрожує позбавлення волі на термін від 9 до 12 років з конфіскацією майна.\n#прокуратура #збут наркотиків #наркоторгівля


30 цікавих фактів про очі і зір | Цікаво і корисно знати\nЦікаві факти про зір і очі\nВи тут:Цікаві факти » Цікаві факти про зір і очі\nОко — найважливіше з органів чуття людини, за допомогою зору ми отримуємо 90% інформації з навколишнього світу. Очі — складний оптичний прилад та їхнє основне завдання передати зображення через зоровий нерв у мозок, для подальшої обробки.\nПри цьому це унікальний структурою і ще не до кінця звіданий орган людини. Але на сьогоднішній день вчені відкрили безліч його таємниць, а професійні медики проводять операції неймовірної складності.\nТОП цікавих фактів про зір і очі\nУ деяких плазунів, земноводних та риб є третє око. Воно схоже на звичайне око за своєю структурою, але оскільки воно затягнуте шкірою, здатне сприймати тільки світло і тінь. Цей орган необхідний їм для нормальної орієнтації у просторі.\nЛюдина отримує інформацію про навколишній світ різними способами – за допомогою зору, слуху, нюху тощо. Але дослідження показують, що до 90% цієї інформації надає саме зір.\nЧутливість людських очей набагато вища, ніж прийнято думати. Наш зір дозволяє розрізнити 300-500 відтінків лише сірого кольору! Щоправда, для цього треба тренуватись.\nНайчастішим кольором очей у людей є карій. А найрідкісніший – зелений, яким можуть похвалитися лише близько 2% населення Землі.\nКолір очей визначається шаром речовини, причому у людей цих шарів два. Нижній завжди блакитний, а верхній – іншого кольору, тому очі виглядають блакитними, якщо цього другого шару у людини просто не має. Блакитноокі люди з’явилися в Європі кілька десятків тисяч років тому внаслідок мутації.\nНайбільшими у світі очима володіє гігантський кальмар. У цього величезного молюска, тіло якого без щупалець може перевищувати 5 метрів, очі за розміром можна порівняти з футбольним м’ячем.\nДіаметр очного яблука практично однаковий у більшості людей, він становить 1 дюйм, або 24 мм. На те, якими нам здаються очі співрозмовника (великими чи маленькими), більшою мірою впливає їхня форма.\nДальтонізм – це нездатність розрізняти всі або деякі кольори. Бути дальтоніком може будь-яка людина, але, за статистикою, чоловіки страждають від цієї особливості зору в рази частіше, ніж жінки.\nУ темряві зіниці завжди розширюються, тому що їм потрібно вловлювати світло. На яскравому світлі вони, навпаки, стискаються.\nУ людей і тварин, що ведуть денний спосіб життя, зіниці зазвичай круглі, а у тварин, активних ночами – вертикальні. Цікаво виглядають очі у кіз та восьминогів, у яких зіниці мають прямокутну форму.\nЧисло світлочутливих клітин в очах людини досягає 110-130 млн. Теоретично це дає нам можливість розрізняти до 5 млн. різних відтінків, але на практиці, у 99,9% людей зір зовсім не ідеальний.\nМухи цеце, які в Африці переносять смертельно небезпечну сонну хворобу, ніколи не кусають зебр. Справа в особливості їхнього зору: чергування чорних і білих смуг ці мухи сприймають як нерозбірливе метушіння.\nУ разі переляку очі у людини рефлекторно округляються. Відбувається це підсвідомо – у такий спосіб мозок посилає сигнал та намагається збільшити кут огляду.\nЧервоний колір очей зустрічається тільки в альбіносів, тому що в організмі немає меланіну. Відповідно, червоний колір їх очей визначається просто кров’ю в пронизливих кровоносних судинах.\nВсі тканини та органи людського тіла живляться киснем, який доставляється за кровоносною системою. Винятком є лише рогівка ока, яка отримує необхідний їй кисень прямо з повітря.\nЗображення предметів, які ми бачимо, насправді проектується на сітківку ока у перверненому вигляді. Але бачимо світ нормально, а не “вгору ногами”, завдяки тому, що наш мозок обробляє цю інформацію і “показує” її так, як зручніше для сприйняття.\nСучасні досягнення медицини дозволяють трансплантувати багато органів від однієї людини до іншої. Але пересадка очей досі неможлива, тому що вчені поки не вигадали, як відновити всі нервові закінчення, що з’єднують його з мозком.\nДіти народжуються без можливості розрізняти кольори, вона приходить до них дещо пізніше. Також протягом перших 6-8 тижнів життя вони не здатні плакати зі сльозами, тому що сльози організм немовляти теж виробляти не може.\nУ середньому людина моргає близько 15 разів на хвилину, або кожні чотири секунди, що становить приблизно 8 млн. разів на рік. М’язи, що відповідають за моргання – найшвидші в організмі людини.\nСітківка ока людини така ж унікальна, як його відбитки пальців або зліпок зубів. Понад те, відбитки пальців мають близько 40 унікальних ознак, а сітківка – понад 250.\nХімічний склад сліз людини залежить від того, чому ці сльози зараз у нього з’явилися. Наприклад, нестримний сміх, смуток чи просто позіхання.\nНа роботу очей і обробку інформації, що надходить від них, направлено близько 60-65% від усіх ресурсів головного мозку. Вони вимагають більше розумової та іншої діяльності, ніж будь-яка інша частина тіла.\nЛюдське око практично не змінюється в розмірах з часом, від народження до глибокої старості. Це єдиний орган, який зі зростанням дитини росте дійсно незначно.\nЛюдям, які сліпі від народження, сни з картинками не сняться. А от люди, які осліпли у свідомому віці, все одно бачать у сні зображення.\nПрилади нічного бачення бачать все в зелених тонах з двох причин – по-перше, у такій колірній гамі людині простіше розглянути деталі, а по-друге, зелений колір менше втомлює людські очі.\nОчі людини сприймають лише три кольори – червоний, синій та зелений. Всі інші кольори та відтінки є результатом їх змішування.\nБагато людей у стані депресії кажуть, що світ навколо втратив фарби, ставши тьмянішим. Це не психологічний трюк – дослідження показали, що у людини в депресії сітківка ока слабше реагує на контрастні зображення.\nНайскладнішими очима у світі відрізняються бабки, у деяких видів цих комах органи зору складаються з 25-30 тисяч окремих сегментів. Вони здатні приймати до 200-300 зображень за секунду!\nУ ссавців очі завжди рухаються синхронно, і мозок отримує одну картинку. Винятком є щури, у яких праве і ліве око можуть дивитися приблизно в одному напрямку, але з відхиленням до 40-60 °.\nУ деяких людей очі бувають різного кольору, наприклад один карий, а інший зелений. Це називається гетерохромією, і йому піддається близько 1% населення Землі. Гетерохромія зустрічається також у деяких видів тварин.\nКладненко Сергій 22.03.2021 11.02.2022 Здоров'я Коментарів немає\n← Цікаві факти про бурштин\nЦікаві факти про тварин →


Як обрати кращий готель для відпочинку – KORYSNE\nГоловна > Лайфстайл > Як обрати кращий готель для відпочинку\nПротягом цілого року, плекаючи надію на поїздку за кордон або подорож у межах країни і ретельно плануючи маршрут, не слід випускати із уваги місце де, власне, триватиме відпочинок − готель, у якому приємно буде спати вночі, прокидатись вранці і відпочивати пообіді. Сьогодні ми з’ясуємо, як обрати готель для відпочинку.\nЩо може зіпсувати вашу відпустку?\nЗважений та раціональний підбір виду та типу закладу, що співпаде із фінансовими можливостями, є однією зі складових успішності відпустки. Звести нанівець усі зусилля по приготуванню до відпочинку здатні будь-які недоліки − непідходяще харчування, дороговизна номерів, відсутність анімації та додаткових послуг, то ж до критеріїв підбору готелю треба підійти з усією відповідальністю, насамперед визначившись із власними вимогами.\nЯкщо відпустка триватиме у молодіжній компанії, важливо знати усе про розташування клубів та ресторанів на курорті, відстань до них від готелю і можливість весело від вечора до ранку проводити час у самому закладі. У разі, якщо прийнято рішення відпочивати з дітьми, критерії вибору готелю визначаються зручностями молодших − затишність, дитячі атракціони, вдалий раціон харчування, можливість додаткових замовлень їжі, анімація і послуга няні, якщо батьки вирішать провести вечір суто у дорослому товаристві.\nНа часі відпустки багатьом може захотітись ознайомитись із пам´ятками історії та архітектури місцини де триває відпочинок, тому бонус у критеріях підбору отримують готелі, що пропонують екскурсійні тури. При розумному плануванні відпочинку і виборі готелю, усі ці забаганки обійдуться у порівняно помірну ціну.\nЗаздалегідь слід дізнатись про вартість додаткових послуг і ознайомитись на форумах із відгуками попередніх відпочивальників у обраному закладі, бо інформація, отримана «із перших вуст» може виявитись правдивішою, аніж та, яку готель оприлюднює на своєму офіційному сайті. Щодо добової вартості номеру, звісно що ціну визначає «зірковість» закладу, екстер´єр, себто місце розташування, наближеність до пляжу (гір, підйомника), система харчування і відгуки клієнтів.\nЩо означають “зірки” готелю?\nПравило «чим більше зірок, тим краще» залишається в силі, однак навіть 5-зірковість готелю не є вирішальною у виборі закладу і часто не гарантує справдження очікувань. Детальніша класифікація готелів у різних країнах світу може відрізнятись. Крім найпопулярнішого критерію за кількістю зірок, це усілякі літери, корони, позначки та решта.\nГотель із однотипними номерами, площею не більше 8-10 кв. м і спільними зручностями на поверсі без харчування позначається однією зіркою. У двозірковому закладі гостям можуть запропонувати сніданок, а душ та вбиральня будуть безпосередньо у номері. Номер із площею у 10-12 кв. м. із телевізором, телефоном, міні-баром чи холодильником замовляються у тризірковому готелі.\nНе обов´язково, але можливо, що у готелі із трьома зірками можна буде позайматись у тренажерній залі і поплавати у басейні, відвідати сауну. Вищий за середній, тризірковий рівень сервісу буде у готелі із чотирма зірками. Фітнес-центр тут є обов´язковим, скоріш за все у цьому готелі не виникне проблем із обміном валюти, а устаткування номеру площею від 13 кв. м буде покращене косметикою для ванни, кондиціонером.\nБажаючим отримати і маючим можливість оплатити обслуговування «люкс» підійде номеру площею від 16 кв. м у п´ятизірковому готелі зі швейцаром, носильником, цілодобовим обслуговуванням у номері та цілим пакетом додаткових послуг. В різних країнах у класифікації готелів можливі варіації, на які також слід зважати при плануванні відпочинку. Це площа номера, система харчування, перелік і вартість додаткових послуг.\nБільшість з людей у відпустці не хоче думати про «хліб насущний», то ж найчастіше, а особливо, якщо це екскурсійний тур чи морський курорт, обирають готельний номер зі сніданком (BB), або напівпансіоном HB, (2 рази в день), а на курортах Близького Сходу розповсюдженою є система харчування «Все включено», що дуже зручно.\nНе зайвим буде завчасно дізнатися про вартість обідів та вечерь у місцевих закладах громадського харчування із тим, щоб відпочивати на повну від домашніх обов´язків, і була можливість ознайомитись із національною кухнею.


Податок у 30% на нелегальні доходи українців «породить» лендровер за $5000 « Ілляшев та Партнери, юридична фірма\nПодаток у 30% на нелегальні доходи українців «породить» лендровер за $5000\nОдним із пунктів податкової реформи, яку розробило Міністерство фінансів спільно з Державною фіскальною службою, є 30%-вий податок на суму витрат громадян, яка перевищує їх офіційно задекларовані доходи. Forbes дізнався думку юриста про те, наскільки такий підхід дієвий у боротьбі з тіньовою економікою.\nПорівняння доходів і витрат для виявлення ухилення від податків − дійсно поширена практика боротьби з «тінню» в економіці. Але поки в Україні існує система «чорних» розрахунків, способом, запропонованим у законопроекті, проблему «чорних» зарплат не вирішити.\nЧого дійсно може добитися уряд − це створити додаткові незручності для громадян. Їм доведеться більш чітко розділяти «білі» і «чорні» гроші.\nОскільки витрачати «чорну» зарплату доведеться тепер вкрай обачно, то замість того, щоб піти в «Х-маркет» та купити легальний iPhone 6 за 15 тисяч гривень, людина купить такий же через Інтернет-магазин (організований без шуму, можливо, тим же «Х-маркетом ») і заплатить кур’єру готівкою ті ж самі 15 тисяч гривень.\nЩо відбувається зараз? Можна в розумних межах отримувати «чорні» гроші і просто мовчки витрачати їх як «білі». Після прийняття закону треба буде, образно кажучи, в одній кишені тримати «чорні» гроші й розраховуватися «в чорну», а в іншому − «білі», якими можна розраховуватися без обмежень. Як правило, ця «біла» частина істотно менша за «чорну».\nПостраждає від такого поділу, насамперед, легальний бізнес, який не може розраховуватися «по-чорному». Його бюджети обмежаться тільки «білими» грошима громадян, тобто свідомо меншими сумами. Оскільки витрачати «чорну» зарплату доведеться вкрай обачно, то замість того, щоб піти в «Х-маркет» та купити легальний iPhone 6 за 15 000 гривень, людина купить такий же через Інтернет-магазин (без шуму організований, можливо, тим же «Х-маркетом ») і заплатить кур’єру готівкою ті ж самі 15 000 гривень.\nВідповідно, повернеться практика «реальної» та «формальної» ціни: «5 пишемо, 50 тримаємо в голові». З’являться автомобілі LendRover по $5000, трикімнатні квартири в центрі Києва по 100 000 гривень тощо.\nЗаконопроект, мені здається, дуже б виграв, якби кордон «піднаглядних» операцій змістити з 12 000 гривень хоча б до $10 000. Думаю, подібне рішення і буде в кінцевому рахунку прийнято − навіть якщо не в тексті закону, то на практиці. Поки вся ця система не налагоджена, варто було б не борсатися в сотнях тисяч купівель мобільників і телевізорів, а сконцентруватися на квартирах, машинах, земельних ділянках і т.п. Зрозуміло, що будь-який хабар є злочином, але ловити зараз варто, насамперед, тих, хто бере мільйонами, а не тисячами.\nДруга, менш очевидна проблема − жахливий обсяг роботи, який потрібно провести податковій, щоб виконати вимоги закону. Мені, чесно кажучи, на практиці важко уявити, як вона впорається з потоком «нульових» декларацій. Якщо підрахувати всіх, хто володіє нехай хоча б тільки нерухомістю, автомобілем і/або корпоративними правами − це мільйони людей і мільйони людино-годин, витрачених у чергах. Знаючи «пропускну здатність» податкової, можна припустити, що більше половини заявників так нічого і не доб’ється. В результаті їм виставлять майно «за замовчуванням» на 200 тисяч гривень, бо вони з’явилися, але не достояли.\nЗаконопроект, мені здається, дуже б виграв, якби кордон «піднаглядних» операцій змістити з 12 000 гривень хоча б до $10 000. Думаю, подібне рішення і буде в кінцевому рахунку прийнято − навіть якщо не в тексті закону, то на практиці.\nПроблеми очікуються і на етапі покарання порушників. В Україні близько 10 млн найманих працівників, із них за різними оцінками від 30% до 70% отримують, принаймні, частину зарплати в конверті. Припустимо, таких 50%, це дає 5 мільйонів потенційних порушників.\nПросто в силу статистики це генерує десятки і сотні тисяч справ про донарахування щороку. Відповідно, коли порушують настільки багато, питання тільки в тому, кого саме висмикнути і покарати. А це створює величезний корупційний ресурс. Якщо у вас на розгляді десяток тисяч справ, для податкового інспектора дуже заманливо попросити невелику компенсацію за те, щоб ваша справа була не третьою в черзі на донарахування, а 6432-ою. При таких обсягах роботи контролювати подібні маневри неможливо.\nЗакладених у законопроекті ризиків більш ніж достатньо. Не виключаю, що фінансовий ефект цього документа для бюджету буде настільки низьким, що він не буде компенсувати створені проблеми. Оцінити співвідношення плюсів і мінусів можна буде тільки тоді, коли його норми будуть реалізовуватися на практиці.


ІГОР ГАЙ ПРО ЗЕМЕЛЬНИЙ ЗАКОН І ЙОГО НАСЛІДКИ. Наталія ЯЦЕМІРСЬКА. Кам'янецький часопис "Ключ"\nЩо принесе цей нагальний закон, прийнятий вночі, простим українцям, окрім того, що кожен власник земельного наділу зможе розпоряджатися ним на власний розсуд, та як це історичне рішення відіб'ється на аграрній галузі країни?\n1. Перших два роки діятиме обмеження на купівлю - не більше 100 га в одні руки. З 2023 року земельний банк можна буде збільшити до 10 тис га в одні руки.\n2. Упродовж двох років купувати зможуть тільки фізичні особи. Юридичним особам поки що забороняється купувати землю сільськогосподарського призначення. Але це тільки поки що.\n3. Першочергове право на купівлю земельної ділянки матиме орендар. Він же матиме можливість передати право на придбання ділянки іншій особі, але про це має письмово повідомити власника землі.\n4. Іноземцям купувати землю заборонено. Також поки що. Чи зможуть вони її купувати, повинен вирішити референдум.\n5. Мінімальна ціна земельної ділянки не повинна бути меншою за нормативно грошову оцінку. Це правило діятиме до 2030 року.\nВарто зауважити: закон про обіг земель сільськогосподарського призначення, який так довго блокували, прийнято саме в такому вигляді через небайдужість аграріїв - представників середнього і малого бізнесу. Хоч вони й отримали за час акцій протесту чимало негативних коментарів на власну адресу, мовляв захищають тільки свої інтереси, не думаючи про простих людей. Але саме про них і думали, вперто доводячи владі неможливість прийняття запропонованого законопроекту. Відтак із першої редакції зник пункт про продаж землі іноземцям, про концентрацію землі в понад 213 тис. га в одні руки та інші.\nПро те, як вдалося відстояти аграрну позицію та що закон принесе українцям у сухому залишку "КЛЮЧУ" розповів член Всеукраїнської аграрної ради, керівник цієї ж ради по Хмельницькій області Ігор Гай.\n- Вважаю прийняття закону про обіг земель сільськогосподарського призначення в період світової економічної кризи та пандемії коронавірусу неприпустимим, - каже Ігор Віталійович. - Але я реально оцінюю, що зробили ми, Всеукраїнська аграрна рада як громадська організація, разом з небайдужими громадянами. Не маючи в парламенті жодного депутата чи фракції, аграрії, згуртувавшись, змогли зробити так, щоб прийнятий закон не працював в інтересах аграрних латифундистів і фінансових спекулянтів та не призвів до знищення середнього і малого аграрія.\nМи змогли досягти поетапності в прийнятті закону та отримати так званий перехідний період, про який чомусь замовчували ті, хто так сильно лобіював земельний закон у першій редакції. Адже цей період був у кожній цивілізованій країні, де запроваджувався ринок землі.\n- Яких змін зазнав законопроєкт від першої до остаточної редакції саме завдяки перемовинам влади з аграріями?\n- Першочергово - це час дії закону. Спочатку був жовтень 2020 року. Тепер же маємо 1 липня 2021 року. Спочатку пропонувалося, щоб землю купували одночасно і фізичні, і юридичні особи, тепер до 2024 року це можуть робити тільки фізичні особи.\nПісля оприлюднення першої редакції законопроєкту про обіг сільськогосподарських земель, усіх нас шокувала інформація про продаж в одні руки понад 213 тисяч гектарів. Ви уявляєте масштаби цієї площі і тих людей, які зможуть собі це дозволити?! Цей пункт був спрямований на відверте знищення малого і середнього бізнесу. Ми добилися продажу тільки 100 га в одні руки у перехідний період, а з 2024 року землю зможуть купувати і юридичні особи, правда і для них діятиме обмеження - до 10 тисяч гектарів за умови, що засновниками підприємства є українці, а не іноземці.\n- Іноземцям поки що взагалі заблокований доступ до купівлі українських земель?\n- Так. Чи зможуть іноземці купувати нашу землю, має вирішити референдум. Але навіть якщо це рішення буде позитивним, то землю в 50-кілометровій прикордонній зоні ніхто з іноземних громадян не зможе придбати у власність.\n- Ігорю Віталійовичу, Ви задоволені прийняттям закону саме в такій редакції?\n- Особисто я - ні. Цю думку розділяють і мої колеги аграрії, адже в законі є чимало лазівок, якими зможуть скористатися спекулянти. Наприклад, не встановлено обмеженння при перепродажу землі, не враховані землі під полив, для ведення особистого селянського господарства. І досі немає обіцяної фінансової підтримки середнього і малого фермера та достойних умов кредитування, як це запроваджено у всіх цивілізованих країнах світу.\nНа жаль, ми переймаємо досвід у провідних країн світу поверхово. Впроваджуємо цивілізовані закони, вириваючи похапцем з контексту тільки вигідні для окремих верств населення пункти, а потім дивуємося, чому закон "працює" лише на одних людей, обмежуючи права інших.\nПрикро, що цей закон був прийнятий у такий непростий для країни час. Прикро, що прикриваючись ним, знову маніпулювали народом. Прикро, що Президент не знайшов часу, щоб зустрітися з аграріями. Також прикро, що ми замість того, щоб сіяти і вирощувати хліб, були змушені захищати свої права на мітингах і акціях протесту.\nМи не знаємо, що буде завтра, через кілька днів, навіть через пів року. Але впевнений, що будуть ще правки до цього закону. І над ними потрібно працювати, зустрічатися, говорити. До діалогу ми завжди готові.\nТеги: закон про ринок землі, Ігор Гай, ВАР, Всеукраїнська аграрна рада, ринок землі


Нафтогазова експропріація не відбулася - Korrespondent.net\nНафтогазова експропріація не відбулася\nКорреспондент.net, 6 квітня 2001, 09:11\nВАСУ визнав JP Kenny Exploration&Production власником 49%-ної частки Полтавської нафтогазової компанії.\nУ четвер, 5 квітня, Вищий арбітражний суд України розглянув поданий британською компанією JP Kenny Exploration & Production Ltd. позов до Фонду держмайна України щодо неправомірності дій ФДМ, який позбавив британську компанію 49% у статутному фонді Полтавської нафтогазової компанії.\nЗа результатами розгляду справи, Вищий арбітражний суд вирішив відновити JPK як власника зазначеного пакета акцій.\nВідповідно, збори учасників ПГНК, проведене Фондом держмайна, визнано недійсними. Суд скасував перереєстрацію ПГНК, проведену 21 березня Полтавським міськвиконкомом в інтересах ТОВ “Науково-виробничий центр “Нафтогазгеологія”, якому ФДМ передали частку JP Kenny Exploration & Production Ltd. У Полтавській нафтогазової компанії.\nСП “Полтавська нафтогазова компанія” створена 1994 року зі статутним фондом $3,6 млн. Її засновниками виступили власник компанії JPKenny - JKX Oil&Gas (49% статутного фонду), "Полтавагазпром" (26%) і"Полтаванафтогазгеология" (25%) від імені ФДМ.\nНадалі рішенням Кабінету міністрів 26%-й пакет акцій СП, який належав реорганізованому "Полтавагазпрому", був переданий у статутний фонд НАК "Нафтогаз Україна", керівництво якого, в свою чергу, передало його Фонду держмайна України.\nБританський засновник ПГНК не визнає таке правонаступництво і пропонує поділити 26%-й пакет між британським і українським засновниками.


У Києві "опала" незаконна реклама - який вигляд має місто тепер | Новини на Gazeta.ua\nЧетвер, 13 травня 2021 19:14\nУ Києві за майже два тижні демонтували 20 рекламних щитів, що порушували чинні правила та вимоги.\nПро це повідомила пресслужба Управління з питань реклами.\nФото: КП "Київреклама"\nОчистили від незаконної реклами два проспекти та шість вулиць столиці.\n"Найбільш разючих змін зазнав просп. Перемоги, де прибрано вісім конструкцій. Також підчистили вулиці Чорновола, Борщагівську, Лепківського, Січових Стрільців, Набережно-Лугову, Іллєнка та Повітрофлотський проспект", - йдеться в повідомленні.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: "Я плакала, як побачила той обрубок" - реакція мереж на знищену магнолію заради реклами\n2020 року в Києві реалізували 130 кампаній соціальної реклами. Вона була присвячена, зокрема, темі Covid-19, сирітству, необхідності допомагати людям похилого віку та безпритульним тваринам.\nЗараз ви читаєте новину «Київ почистили від незаконної реклами: фото до та після». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua


Торт з цукерок «Кіндер-сюрприз» (Падалка) | Поради щодо вибору подарунків і створення їх своїми руками.\nРобимо торт з цукерок і шоколаду своїми руками\nМайстер-клас зі створення незвичайного подарунка на день народження - торта з шоколадок підготувала Ліна. Для виготовлення солодкого торта знадобляться шоколадки і печеньки різного розміру. Можна використовувати будь-які цукерки і шоколадні плитки. Даний торт готувався для любителів шоколаду «Кіндер», тому використовувалася продукція цієї фірми плюс коробка «Рафаелло».\n• Гофрований папір.\nЯ використовувала клейовий пістолет для з'єднання щільного картону, картон - це коробки від іграшок і взуття. Для закріплення шоколадок і цукерок придався простий двосторонній скотч.\n1. Вважаємо скільки у нас шоколадок і розраховуємо довжину окружності. Виходячи з отриманої цифри вирізаємо смужку картону і не забуваємо додати пару сантиметрів на запах.\n2. Обертаємо гофрованої папером. Приклеюємо денце з картону і сам папір. Я прихопила клеєм лише в кількох місцях.\n3. На зворотну сторону цукерки приклеюємо скотч, а потім закріплюємо солодкість на торті.\n4. Відразу обхоплюємо стрічкою.\n5. Вирізаємо з картону ось таку деталь. Нижні хвостики потрібні, щоб другий корж торта з цукерок сіл на перший.\n6. Приклеюємо гофрований папір.\n7. Клейовим пістолетом приклеюємо кожен хвостик до краю першого ярусу. Далі потрібні скотчем закріпити всі шоколадки і цукерки Рафаелло.\n8. Частина цукерок залишаємо для третього поверху. Робимо денце, обертаємо його гофрованої папером і приклеюємо до другого ярусу. Залишилося лише покласти в центр солодкого торта яйце з сюрпризом і обкласти його цукерками, щоб було схоже на гніздечко з яйцем.\n9. Залишилося обрізати бантики і можна дарувати солодкий, смачний і незвичайний подарунок малюкові на день народження!\nЩе покрокові МК по виготовленню подарунків з цукерок дивіться в розділі «Світ-дизайн».\nТуфелька з цукерками\nФотоапарат з цукерок і банки кави\nБукет троянд з гофробумага з цукерками\nСолодкий зимовий будиночок\nГармата, гиря і кружка для чоловіків\nДзвіночок на 1 вересня або останній дзвоник\nДо весілля: корзина троянд «Ніжність»\nі весільна альтанка\nРозповідь Мадіна Скоморохово (конкурсна номінація «Скатертина-самобранка«). виявляється, покрити торт мастикою не так вже й складно. «У цьому році на 7-річчя дочки мені захотілося самій зробити торт. Хочу відразу сказати що...


На Закарпатті судитимуть депутатку, яка не подала е-декларацію - Новини Закарпаття та Ужгорода Depo.ua\nНа Закарпатті судитимуть депутатку, яка не подала е-декларацію\nДепутат Солянської сільської ради повинна була подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування\n13 вересня 2017 17:06\nПро це Depo.Закарпаття повідомили в прес-слубі прокуратури області.\nПрокурором Закарпатської області Володимиром Гаврилюком оголошено про підозру депутату за фактом умисного неподання суб'єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.\nВеликоберезнянським відділом Ужгородської місцевої прокуратури скеровано до суду обвинувальний акт стосовно вказаного депутата.\nДепутат Солянської сільської ради Великоберезнянського району, будучи суб'єктом декларування, повинна була подати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Проте, маючи всі необхідні умови та технічну можливість, не подала її до 1 травня 2017 року.\nНагадаємо, на Закарпатті на хабарі затримали суддю та юриста Мукачівської міськради.\nМітки: #прокуратура #декларація #суд