Філософія винаходу і винахід у філософії Т.1 - - - psm.in.ua\nАвтор Лапшин І.І.\nНазва Філософія винаходу і винахід у філософії Т.1\nПам'яті матері моєї Сусанни Денисівни Богданової.\nУ сучасній філософській літературі є численні загальні введення в філософію (Вундт, Кюльпе, Паульсен, Віндельбанд, Джемс, Лоський, Челпанов etc.), А також введення в її спеціальні відділи, наприклад: "Вступ до психологію" Пфендер, "Введення в теорію пізнання" Мессера, "Введення в естетику" Грооса, але ні у нас, ні на Заході немає, наскільки мені відомо, жодного введення в історію філософії. Ця книга являє спробу заповнити цей суттєвий прогалину. Вона насамперед призначається бути керівництвом для студентів, вже знайомих з логікою, психологією і загальним введенням у філософію.\nЯ вважаю, що філософський і психологічний аналіз процесу винаходи в позитивних науках, техніці і філософії є ??найбільш підходящим введенням в історію філософії. Пропоноване увазі читачів дослідження відрізняється від існуючих праць, в яких аналізується механізм творчості (роботи Рибо, Суріо, Полана, Оствальда, П. Дюбуа-Реймона, Гоппе, Пасхалов, Сеаілля, Енгельмейера та ін), по-перше, тим, що в ньому досліджується природа винаходи не тільки з описової психологічної точки зору, але і з оціночної - общефилософской. Робота моя написана в дусі того критичного світогляду, який розробляється мною вже понад чверть століття у творах, перерахованих в кінці цієї книги, по-друге, в ньому досліджується творча діяльність людини виключи тельно в науковій галузі, причому особливу увагу приділено винаходу нию у філософії, якому ще не було присвячено жодного спеціального дослідження.\nПризначена мою книгу для тих, кому особливо дороги успіхи наукової, технічної та філософської думки в Росії, я намагався, по можливості, використовувати матеріал, який міг почерпнути з біо графен російських учених і філософів, а також з їх усних і письмових свідчень. Приношу сердечну подяку всім, хто дав мені відомості про тих сторонах процесу винаходи, які мене особливо цікавили.\nВ основу всього дослідження покладено три думки:\nщо філософія є особлива наука, не збігається за своїм змістом ні з одною з позитивних наук;\nщо вона і її прогрес найтіснішим чином пов'язані з еволюцією спеціальних областей наукового знання;\nщо вивчення наукового, технічного і філософського творчості може надавати непрямим чином корисний вплив на самий процес винаходу.\nВідкидаючи всі види догматичної метафізики, автор розглядає їх як робочі гіпотези, що мають в руках найбільш обдарованих думки телей відому евристичну цінність , певний коефіцієнт корисної дії.\nI. Відмінність філософського винаходу від релігійного\nЩо таке філософське винахід? Яка його природа з общефилософской і з психологічної точок зору? Який генетичний процес його утворення? Ось ряд важких питань, які я маю на увазі висвітлити в наступному викладі. Не може бути сумніву в тому, що на ці питання не можна дати повну відповідь в даний час, але, я думаю, настав момент, коли їх слід чітко формулювати і спробувати пов'язати з загальними проблемами філософії та психології винаходи. Те, що тут можна зараз зробити, так послужить хоча б лише програма для подальших, більш поглиблених і фактично документованих досліджень. Щоб уникнути неясностей я перш за все повинен вказати на те, що відмежовує філософське творчість від релігійного. Філософія є своєрідна наукова область духів ної діяльності, вона є сфера пізнавального, а не емоційного мислення 1 . Думка Конта про проходження філософії чрез теологічний фазис - помилкова думка. Якщо теологічний елемент - вплив релігійних потреб, є фактор, що грає відому роль в історії філософії, то це - чужорідний фактор, чужий завданням наукоподібного знання, і притому характерний задля відомого "фазиси" в історії філософії, але незмінно діє на всьому її протязі. Гениаль ві науково-філософські здогади Анаксимандра і піфагорійців можуть бути сміливо протиставлені фетишизму і анімізму самого "батька позитивізму" Конта або "батька експериментальної психології" Фех-нера, які обидва одушевляли земну кулю як розумне і жива істота. Тому погляд С. Н. Трубецького на історію давньої філософії як на розкриття релігійного світогляду в корені помилковий, і абсолютно праві Ервін Роде і Маковельський 2, що трактують давню філософію і релігію греків як дві "незалежні змінні".\n1 Про відмінність пізнавального і емоційного мислення див. мою роботу "Психологія емоційного мислення Генріха Майера" - "Нові ідеї в филосо фии", вип. 15-й.\n2 Див "Досократики" проф. Маковельского, т. I, Введення.\nБогословський і філософський елементи в процесі філософського винаходу відокремлені нерідко тонкою, ледь вловимий чертою, що дає привід при історико-філософському аналізі до змішання двох різних «планів» творчості. Так, наприклад, Вл. Соловйов у "Кризі західної філософії" ставить собі богословську завдання - "виправдати віру батьків наших", і в його творах ми знаходимо спроби філософа "виправдати" догмати християнства. Однак треба володіти великою обмеженістю думки, щоб не визнати в Соловьеве великий філософський талант: в його творах, незважаючи на те що загальний задум у них чужий по духу філософії, розсипано безліч глибоких і оригінальних науково-філософських ідей. Ми зараховуємо Платона і Декарта до найбільшим винахідникам в області філософії, але богослови стверджують, що обидва вони не філософи, богослови по суті. а Отто Вільман у своїй "Geschichte des Idealismus" стверджує, що у Платона богословські ідеї складають "das Kernwerk des ganzen Systems" *, і обставляє це положення поруч остроумнейших "доказів". Глибока зв'язок філософської думки Декарта з богословськими проблемами його часу дала привід одному богослову (Espinas: "Le point de depart de Descartes", Revue Bleue, 1906) відстоювати думку, що primum movens ** усієї творчості Декарта була богословська проблема, і Gilsoti 'y в його замеча тельной книзі "La liberte chez Descartes et la theologie" (1913) потрібно було проникнути в усі тайники духовної лабораторії Декарта і досліджувати всі його точки дотику з сучасної йому богословської думкою, щоб показати, яке саме положення займала філософська думка Декарта щодо до його богословським інтересам, і Жильсон переконливо показує, що Декарт - великий філософський винахідник, що для нього, як це видно з листа до Мерсенну від 28 січня 1641, центр ваги всіх його інтересів лежить в метафізиці та фізики і що він прагнув домогтися їх визнання з боку богословів шляхом узгодження своїх філософських побудов з церковною догматикою. Але чи не те ж ми спостерігаємо в XIX в., Коли Конт намагається зв'язати долі позитивізму з єзуїтським орденом, а Ренувье - долі неокрітіцізма з ліберальним протестантизмом? Все це аніскільки не перешкоджає виразному розрізнення богословської винахідливості від філософського винаходу. Повторюю: філософське винахід є вид\nнаукової творчості, і його треба чітко відрізняти, по-перше, від релігійної творчості і, по-друге, від богословської винахідливості. Релігійне творчість - глибоко емоційної природи. Засновники релігій не наукові дослідники, які не критики, що не систематизатори, а\nтворці нових скрижалей цінностей. Вони є найбільш яскравими виразниками морально-релігійних потреб народних мас свого часу, вони покликані не філософствувати, а "дієсловом палити серця людей". Ось чому історія філософії включає імена Сократа, Платона, Канта, але в ній немає місця для Мойсея, Магомета чи Ісуса. Коли один критик Канта дорікнув його в тому, що його моральне винахід не містить в собі нічого нового, будучи лише новою формулою християнської моралі, то Кант справедливо вказав йому, що точне формулювання відомого явища і складає саме наукову заслугу філософа, самі ж моральні явища не суть породження філософської думки. Богословська винахідливість полягає в мистецтві впорядкування та систематизації у формі відомої\nдогматики релігійного віровчення, якому поклав початок засновник відомої релігії. У богословської думки є своя внутрішня логіка і своє діалектичне розвиток, але для розробки релігійного вчення самою його природою покладені відомі грані - диво, таємниця авторитет. и Всякий раз, коли богословське мислення близько підходить до цих гранях, воно неминуче навмисно або частіше ненавмисно підмінює логіку розуму логікою почуттів. Так як сама догматика з плином століть еволюціонує, раціоналізується і поступово втрачає монументальну пластичність своїх початкових обрисів, то глибока відмінність методів богословської екзегези від філософського мислення для поверхневого погляду втрачається, між тим як ця різниця залишається по суті тою ж самою на всьому протязі філософії. Вона оцінюється результатами винаходів богословських і філософських. Ефективність перших визначається їх життєвим впливом на маси, а ефективність другого - їх об'єктивно Наукова значимість. Однак це глибоке розходження самої природи винахідливості в обох випадках анітрохи не виключає того факту, що богословські та філософські тенденції часто співіснують в процесі винаходу: у великих бого слова можна знайти чудові окремі філософські думки, у великих філософів аж до наших днів явні богословські тенденції духу. П. Відмінність філософського винаходу від художнього і спеціально-наукового\nтой факт, що серед філософів були натури художньо обдаровані і що багато філософські твори цін ни як створення мистецтва, анітрохи не дає нам права говорити про філософію взагалі як тільки мистецтві. "Бенкет" Платона, деякі твори Шопенгауера, Ніцше, Соловйова і т. д., звичайно, входять не лише в історію філософії як об'єкти дослідження, а й в історію мистецтва. Так, Левек пише дослідження "Quid Phidiae Plato debuerit" (1852), а Гірцель оцінює літературну форму діалогу у Платона ("Der Dialog, ein litterarhistorischer Versuch"), але це анітрохи не заважає нам відокремлювати у філософському творі естетичну оболонку від має наукову значущість ядра. Нижче ми побачимо, яку своєрідну роль відіграють поетичні оповіді і міфи в духів ної лабораторії філософа (див. гл. V). Змішання\nнауково-філософського винаходу з художньою творчістю можливо в двох відносинах - з точки зору вивчення процесу творення філософських систем і з погляду вивчення процесу осягнення їх духу істориком філософії. Самі філософи - Платон, Шеллінг, Шопенгауер, Ніцше, як я вказував ("Закони мислення і форми пізнання", 1906, стор 207), дають привід до змішання першого роду, зближуючи свій творчий процес з формуванням художньої концепції. Оскільки мова йде про тих сторонах їх творчості, які зовсім не належать до галузі науково-філософської, вони, звичайно, мають рацію, але все те, що є цінним в їх системах для наукового пізнання, може містити в собі елементи, аналогічні елементам художнього твору, але не тожественние з ними. При ана ліз інтелектуальних почувань та їх ролі в процесі наукового винаходу це буде детально з'ясовано нижче (див. т. II, гл. II). Рівним чином і отожествление процесу осягнення духу філософської системи істориком філософії з процесом художньої перевоплощаемості при естетичному сприйнятті драми чи роману грунтується на сплутаності думки, яка з'ясується нам при аналізі " фантасмов "наукової уяви, таких схожих, на перший погляд, на продукти естетичної творчості (див. гл. V). Подібну сплутаність думки можна знайти в книзі проф. І. А. Ільїна "Філософія Гегеля як вчення про конкретності Бога і людини" (1918), книги цінною в інших відносинах. "Історику філософії, - пише І. А. Ільїн, - задано здійснювала вити таємницю художнього перевтілення: прийняти чуже предмето- споглядання і засвоїти його силу і його обмеженість ". Подібне "прийняття чужого предмето-споглядання" є, дійсно, рід перевоплощаемості, на яку вказували і Кант (див. мою статтю "Про психологічний вивченні метафізичних ілюзій" - "Життя", 1901), і Гегель, але ця перевоплощаемость іншого порядку, ніж перевоплощаемость художня, хоча між ними і є загальні риси. Нарешті, не можна розглядати історію філософії просто як установку відомих наукових узагальнень, як це робить, наприклад, Тан-нері, для якого історія філософії без залишку\nрозчиняється в історії позитивних наук. Спенсерову визначення філософії як знання найвищої спільності грішить надмірною широтою. Визнаючи його, довелося б віднести таблицю множення і "піфагорові штани" до галузі історії філософії. У філософії є ??свої специфічні функції, як у своєрідній галузі наукового знання, які і повинні бути розкриті шляхом аналізу природи філософського винаходу (про це див т. II гл. , ). V III. Теорія середовища і теорія спадковості\nПісля цих попередніх зауважень звернемося до питання про взаємозалежність спадковості і виховання в процесі освіти філософського обдарування. Тут ми натрапляємо на два односторонніх погляду, між якими легко розкрити глибоке протиріччя, це - антиномія колективізму та індивідуалізму.\nГеніальний винахід, кажуть одні, завжди є продукт сприятливого збігу соціальних умов. Геній, за словами Гельвеція, -\nшедевр випадку, причому "випадок" тут треба розуміти саме в сенсі сприятливого збігу зовнішніх обставин - політичних, економічних, педагогічних умов розвитку. До Гельвецию примикає Бурдо, за словами якого автор шедевра в мистецтві "tout le monde" *. Для трилогії "Генріх VI", що складається з 6043 віршів, Шекспір ??узяв 1771 вірш з однієї старовинної трагедії і ще переробив з іншої 2373 вірша. У науці невеликі відкриття - правило, значні - виняток: Ньютон необхідно підготовлений Кеплером, Гуком, Галілеєм та іншими. Історія винаходу парової машини є акумуляція безлічі трохи помітних удосконалень. Див: "L 'histoire et les historiens". На думку Оден,\nнемає задовільних даних, свідчать на користь спадковості обдарування, навпаки, сприятливі соціальні умови мають вирішальне значення (див. Odin: "Genese des grands hommes"). "Talente und so genannte besondere Anlage hat der Mensch nicht" *, - виголошує ще категоричніше Гауффе. Такий коллективистический погляд на генезис винаходи. Біологічне нерівність обдарованості тут майже прирівнюється до нуля. З іншого боку, в не менш категоричній і радикальній формі відстоює свою позицію індивідуалізм. Якщо вірити Шопенгауером, Тарду, Ніцше, Карлейлю, то винахідник - це якийсь Монблан, що підноситься над людськими масами: "Я живу\nв своєму власному будинку і нікому ніколи не наслідував "(Ніцше). Чи потрібно доводити, що сама постановка питання в такий різко антітетіческой формі позбавлена ??всякого філософського сенсу і суперечить грубим чином фактами? З боку фактичної абсолютно неможливо заперечувати начисто\nсаме існування спадковості і залежності від неї нерівності в обдарованості різних індивідуумів. Та й самі прихильники коллективистического погляду в більшості випадків не заходять так далеко, щоб абсолютно відкидати це нерівність. Так, наприклад, Гельвецій визнає успадкованими відмінності темпераментів, Бурдо - комбінаційний дар, адже він говорить про те, що обдарований людина повинна "Неповторно наслідувати", тобто володіти схильністю вносити в наслідування нові своєрідні риси. Гельвецій також бачить перевагу геніальної людини в природній здатності своєрідно управляти своєю увагою і т. д. Так само і індивідуалісти не відкидати цілком виховного або освітнього впливу середовища. Так, наприклад, Шопенгауер, майже зовсім заперечуючи моральний вплив середовища на характер, визнає значну роль освіти. Джемс у статті "Великі люди і навколишнє середовище" визнає значний вплив середовища на розвиток, але оригінальність індивідуума відносить за рахунок "Випадкових змін" в процесі спадковості. Таким чином, при більш уважному розгляді справи виявляється, що питання в самому корені помилково поставлений. Індивідуалісти перебільшено підкреслюють перериваний момент у творчості - для них будь-який винахід вчиняється, подібно мутації, per saltum **, колективісти утрирують ідею безперервної акумуляції трохи помітних змін. Але якщо ми визнаємо безперечним значну участь у розвитку обдарованості і того й іншого фактора, то все ж виявиться надзвичайно важким розчленувати їх сукупна дія у розвитку винахідливості, так як результат їх - психічний склад індивідуума - дає вже нам\nцілісну єдність, новий синтез якостей, які лише частково нагадують риси батьків і предків або зразки для наслідування з навколишнього середовища. До цього треба додати, що це складне питання і емпірично мало розроблений. Що ж стосується питання про спадковість або залежності від соціальної середовища філософського обдарування, то про це рівно нічого немає. Мало того, навіть ті досить численні дані, які розсіяні в біографіях фі лософ, що не зібрані воєдино. Так, Гальтон згадує у своєму исследова нии тільки Аристотеля, Лейбніца і Бекона; Рейбмайр дає небагатьом більше (Гальтон: "Спадковість таланту", Reybmayr: Entwickelungsgeschichte des Genies, 1904). IV. Роль спадковості\nПроте і на підставі мізерного наявного у нас\nматеріалу можна висловити дещо не позбавлених ймовірний здогадок. Встановлення нових наукових даних може відбуватися або шляхом методичного безперервного ряду висновків або накопичення фактів, або шляхом раптових несподіваних зіставлень і припущень. В останньому випадку ми маємо прояв здатності до відкриттів і винаходів. "Відкриття, - говорить Лаплас, - полягають у зближенні ідей, які соєдініми за своєю природою, але досі були ізольовані одна від іншої". Таким чином, комбінаційний дар, багатство, рухливість гармонійна організованість и різноманітних диспаратность рядів думок і образів лежить в основі винахідливості. Цими властивостями визначається, так би мовити, комбінаційне поле у творчій роботі винахідника. Відоме крупне обдарування представляє поєднання часткових обдарувань даного порядку S '+ S "+ S'" etc, розкиданих серед різних його предків. Так, один з предків Бетховена міг володіти чудово тонким слухом, другий - винятковою музичною пам'яттю, третій - незвичайним комбінаційною даром і т. д. (див. "Спадковість", проф. Ю. А. Філіпченко, 1917, стор 262). Досить імовірно, що\nвдале змішання різних рас, народів, племен і станів дає більший простір для діяльності уяви, розширює це поле. Рейбмайр вказує, що серед обдарованих людей нерідко зустрічаються люди змішаного походження, що, разу розуміється, не виключає ні того, що змішання різнорідних натур може бути невдалим в сенсі обдарованості нащадка, ні того, що серед батьків, що належать до однорідної в расовому, національному, племінному і становому відносинах середовищі, можуть бути противополож ві психічні індивідуальності, гармонійно доповнюють один дру га в обдарованого потомство і дають сприятливий для творчості синтез. Ось ряд ілюстрацій з історії філософії: Ф а л е с - греко-фінікійського походження.\nАнтисфен - аттик-фракійського.\nФома Аквінський - ломбардо-італійського.\nПарацельс - по батькові з знаті Вюртемберга, по матері бюргер з Ейнзідель (Швейцарія).\nЛейбніц - слов'яно-німецького походження.\nРуссо - французько-швейцарського.\nШопенгауер - голландсько-німецького.\nМонтень - єврейсько-французької.\nГ а м а н н - батько з Лаузіца, мати з Любека.\nМонтеск'є - батько француз (гасконець), мати англійка.\nНіцше - польсько-саксонського.\nДюрінг - шведсько-німецького.\nФіхте - шведсько-німецького.\nЗ п і р - німецько-російсько-грецького (?).\nКант - шотландско-німецького (?).\nГегель - батько з Карінтії, мати з Вюртемберга.\nФриз - шотландско-німецької.\nКозлов - батько поміщик, мати селянка.\nУ л. Соловйов - малоросійсько-великоросійського, духовно-Аристо кратіческая.\nАл. Введенський - російсько-французького (бабка француженка).\nЛоський - російсько-польського.\nЧелпанов - російсько-кримготского.\nБ. Чичерін - італійсько-російського.\nНе менш сприятливі бувають комбінації уяви у осіб, що належать\nоднієї раси або одному народу, але потрапили в інше середовище, яка контрастно гармонійно доповнює однобічність їх психічного складу. Особистість Серена Кіркегора, датського філософа і поета, може служити прикладом творчо продуктивного поєднання контрастних рис характеру, успадкованих від батьків однієї і тієї ж національності і однорідною соціального середовища. "Я дволикий Янус" (Janus bifrons), - писав про себе 24-річний філософ, і його біограф Геффдінг, детально аналізуючи цю подвійність особистості, ставить її в зв'язок з втомленим похмурим душевним складом батька Киркегора і світлої життєрадісної натурою його матері (див. Н. Hoffding. "S. Kierkegaard", 1896, S. 35). Деяка дисгармонія цих контрастних рис душі і була, втім, причиною того, що Киркегор, при всьому багатстві глибоких філософських ідей і яскравих художніх образів у своїх творіннях, не міг дати закінченої філософської системи, але лише своєрідне поєднання скептицизму і ірраціоналізму з містикою і філософією віри . У своєму щоденнику 26-річний юнак пише (1839 р., 25 липня): "Я знаходжу так мало радості в моєму існуванні тому, що будь-яка думка, що зароджується в моїй душі, негайно ж приймає такі надприродні розміри, що я опиняюся рішуче пригніченим нею , і ідеальне передбачення проблеми (Anticipation) дає мені так мало роз'яснень стосовно існування, що я, навпаки, опиняюся абсолютно безсилим підшукати відповідне моєї ідеї, занадто схвильованим і, так би мовити, знервованим, щоб прийти до заспокійливого вирішенню питання "(Н. Hoffding. "S. Kierkegaard", 1896, S. 44).\nПеревоплощаемость, вміння стати на чужу точку зору, тенденція бути третейським суддею при діалектичному загостренні протилежних думок - ось риси, характерні нерідко для натур, у яких\nв грудях живуть "дві душі". Іноді, при відомій неврівноваженості двох протилежних тенденцій, навіть у потужно обдарованих натур створюється болісна скептична роздвоєність. Це ми бачимо, наприклад, у Ренана: "У родині моєї матері були елементи крові басків і борделезцев. Цей гасконець, крім мого відома, влаштовував штуки бретонці, робив йому мавпячі пики ..." ("Souvenirs d 'enfance", p. 141 *) "... Ця складність походження значною мірою, думається мені, була причиною моїх здаються протиріч. Іноді одна половинка мого" я "сміється, а інша плаче ... (ib ., 145). "... Мені судилося бути тим, що я єсмь - романтик, протестуючий проти романтизму, утопіст, що проповідує в політиці terre a terre **, ідеаліст, марно заподіює собі чимало зла, щоб здаватися буржуа, - тканина протиріч, що нагадує hyrcocerf 'a 1 схоластики, поєднує в собі дві природи "(ib., 73). В "Ессе homo" Ніцше пише про себе: "Я - мій власний двійник, я володію в рівній мірі і" другим ", і першим зором, а, може бути, ще й третій. Вже моє походження дає мені право направляти мої погляди далеко за межі місцевих, чисто національних перспектив; мені нічого не варто бути "хорошим європейцем". З іншого боку, я, бути може, більшою мірою німець в порівнянні з сучасними німцями, які імперські німці; я останній антиполітичні німець. А між тим мої предки були польські аристократи. Я успадкував від них значну дозу інстинкту раси, хто знає, бути може навіть liberum veto ***. Як я подумаю, скільки разів траплялося під час подорожі, що до мене зверталися по-польськи навіть поляки, що рідко мене приймали за німця, то і може здатися, що я лише злегка зворушений германізмом. А між тим в моєї матері Франциску Гюблера є щось неабияк німецьке, так само як і в моїй бабусі по батьківській лінії Краузе ". Якщо\nаристократичне походження Ніцше є самообман, то його слов'янське походження поза сумнівом. Мебіус у своїй книзі про Ніцше вказує на те, що це слов'янське ім'я надзвичайно поширене в Лейпцигу: в лейпцігської адресній книзі за 1902 р. існує понад ста сімдесяти подібних прізвищ. Кант відзначає\nінтелектуальну перевоплощаемость в якості однієї з основних рис філософського генія, і у нього спадкова дволикість психічного складу проявляється вже в першому юнацькому творі, де він виступає третейським суддею в питанні "про вимірювання живих сил". Шопенгауер відзначає в собі подібну ж дволикість, відносячи деякі риси свого розумового складу, подібно Гете, за рахунок материнського впливу, а особливості морального характеру - за рахунок батька. Можна, однак, привести чимало інстанцій, мабуть, суперечать сказаному. У найближчих предків (наскільки вони нам відомі) Платона, Аристотеля ми не спостерігаємо зазначеного змішання різнорідних расових або станових елементів, і в той же час їх поліперсоналізм, їх здатність ставати на всілякі точки зору і поєднувати в нові синтези самі різкі протилежності виявляються найглибшим чином. Але, як помічено вище, гармонійно доповнюють один одного комбінації можливі й в однорідному середовищі. V - VI. Філософське творчість і душевні хвороби\nУ питанні про спадковість філософського обдарування і природному психофізичному складі філософів необхідно звести рахунки з модною і тепер теорією зближення і навіть отожествления генія і неврозу. У застосуванні до філософів ця думка була вперше розвинена не Ломброзо і навіть не Moreau de Tour (1859), але Лелю у двох роботах: "Demon de Socrate" (1840) і "L 'amulette de Pascal", потім її ми зустрічаємо у Ломброзо , який застосовував її, між іншим, до О. Конту, і у Мебіуса, що поширює її на Руссо, Шопенгауера і Ніцше. Лелю вбачає в Сократа душевнохворого з дитинства, так як Сократ страждав галюцинаціями з дитинства, у чому Лелю і вбачає "caractere formel et indubitable de folie" *. "Демон" Сократа і є позначення об'єктів його галюцинацій. Лелю зближує з цим демоном галюцинації двох інших філософів-учених Кардана і Боден. Кардан у своїй автобіографії "De vita propria liber" в XVIII чолі вказує на готівку у себе і Сократа "доброго духа" -\nspiritus bonus Поява цього духу, що стало особливо частим на 64-му році життя Кардана, супроводжувалося такими симптомами: сильне серцебиття, запаморочення, миготіння образів: "In immersum daemonum apud antiquos multiplices fuere differentiae - . prohibentes ut Sokratis, , admonentes ut Ciceronis in obitu, , docentes quid futurum sit per somnum, per casus, per belluos, hortando nos, ut ad locum eamus et fallendo per sensum unum aut plures simul (сукупні галюцинації декількох органів почуттів) et nobilior item per res naturales (ілюзії) et demum per non naturales (галюцинації ) et hunc censemus nobilissimum "**. Хоча Кардан і каже, що демон допомагав йому і в науковій творчості, і в життєвих обставинах, але повідомляє нам він від нього лише безглузді фрази. Про подібний esprit frappeur *** розповідає і Боден в своєї "Демономанія" (1580). От вірші Боден: , Enseigne moi, comme il faut faire\nPour bien ta volonte parfaire,\nCar tu es mon vrai Dieu entier,\nFais que ton esprit debonnaire\nMe guide et mene au droit sentier ****.\nНаведені галюцинації Кардана і Боден, навіть якщо і свідчать про душевний розладі, не мають ніякого відношення до філософської творчості обох учених і не стоять рівно ні в якому зв'язку з "демоном" Сократа. Лелю вкрай поверхово досліджував природу цього демона у творчості Сократа. Тому я вважаю незайвим детально зупинитися на цьому понятті. Насамперед розберемо, слідуючи за Вл. С. Соловйовим, значення терміна у стародавніх.\nСоловйов вказує (Брокгауз, слово:\nдемон), що це слово виробляється: 1) Платоном (в "Критон") від - знати - знаючий. 2) Боппом (також Курциусом) від кореня (man), тобто блискучий - бог. 3) потто від - роздає (дари). Вже у Гомера боги і демони розділені: тільки раз Зевс називається демоном - в інших же місцях цей термін застосовується для позначення якогось невизначеного таємничого впливу або наития невідомого світу, мудре влучність понад (Od. III, 26), іноді цей термін застосовується in malam partem * - дурне згубний навіювання, іноді для характеристики істинної внутрішньої природи людини (Геракліт - **). Так розуміли термін "демон" древні. Яку роль відігравало це уявне істота у творчості Сократа? Вольтер бачив у ньому просте\nлітературне прикрасу. Богослов Піа (Piat) - посилання на справжній "Глас Божий", до якого апелював Сократ, коли справа стосувалася чогось перевищує природні сили людського розуму, - тлумачення, звичайно, однаково помилкові. Найбільш правильні зауваження Гегеля і Фуйлье, однаково вказують на легковажність суджень Лелю. Гегель пише: "Демон не їсти божество або ангел, що не совість, а належний йому оракул. Так як у Сократа суб'єктивні рішення вперше почали звільнятися від дії зовнішнього оракула, то це повернення в себе тут на перших порах необхідно повинно було ще проявлятися у фізіологічній формі . Справді, центральний пункт всього історичного перевороту, виробленого принципом Сократа, полягає в тому, що оракул замінився свідченням індивідуального духу, що суб'єкт бере на себе свої рішення "(Куно Фішер:" Гегель ", т. II, стор 314-315). Докладний і грунтовний аналіз сократовского "даймониона" дає Фуйлье ("La philosophie de Socrate", ч. II, p. 266-316). В Сократа ми бачимо рідкісне поєднання іронії ентузіазму. и Здатність самозабуття у нього зв'язується з незвичайною витривалістю в голоді, ходьбі, питво. Він ходить босоніж, виявляє чудову неутомляемость, здатний до незвичайним самозаглиблення (яке в "Бенкет" описано Платоном, бути може, на кілька перебільшеному вигляді). В "Федрі" зазначено види "божевілля" у вищому сенсі слова, який проявляється в поезії, любові і філософії. У «Бенкеті» демони згадуються як посередники між богами і людьми. В "Менон" дивінація вказується як джерело "думки". Фуйлье зближує цю думку з ідеєю про роль у пізнанні підсвідомих petites perceptions Лейбніца, які потенційно є джерелом всезнання, того, quae sint, quae fuerint, quae mox ventura trahantur ***. В "Апології" Сократ каже, що ****, це було приводом до звинувачення його у введенні нових божеств, ***** Божественний сигнал був звуком. Що ж це, метафора, внутрішнє слово або слухова галюцинація? (Apol.) ******. Передчуття Сократа грають чисто негативну роль\nзатримки, а не імперативу - чого не треба робити. В "Критон" підкреслюється гучність, і це словесне перебільшення дає привід Лелю припустити тут слухову галюцинацію. Не можна літературний прийом витлумачувати клінічно. Треба згадати про Горація і Пушкіна, щоб оцінити подібні вирази: Est mihi purgatam crebro qui personet aurem:\nPeccet ad extremum ridendus et ilia ducat *,\n... Лише божественний дієслово\nДуша поета стрепенеться,\nЯк пробуджений орел **.\nУ деяких діалогах літературний прийом у вигляді посилання на одкровення є безсумнівним. Можна відзначити місце в "Філебе", де мова йде не про передбачення, але\nпро спогад чутого колись у сні або наяву. В "Теагесе" Сократ розповідає про телепатичних явищах передчуття смерті Хармід, передчуття невдачі Сицилійської експедиції і смерті Тімарха. Фуйлье характеризує це явище як мимовільно інтуїцію, пов'язану з спогадом або з припущеннями щодо майбутнього, тобто передбаченням, підтримувану ентузіазмом інтуїцію, що отримала (в силу своїй уявній незалежності від свідомості Сократа) роль Провидіння, який проявляється в свого роду внутрішній мові. Досить імовірно, що Сократ вірив у свого демона, як Вл. Соловйов вірив у телепатію, але цей демон, як вірно помічає Гегель, є для нього не зовнішнім феноменом, але надихає силою, перемістившись ззовні в його свідомість. Все це від простий патологічної галюцинації відстоїть безмірно далеко і не дає ніякого приводу до отожествление філософського творчості з божевіллям. Сама віра Сократа в демона напевно не була така елементарна, як віра його предків у зовнішній оракул, - адже Сократ як раз є поворотний пункт від сліпої релігійної віри до вільної автономії людського розуму. Ломброзо не тільки отожествляет геніальність з виродженням, він навіть характеризує геніальність як\nрід епілепсії. Ідеї ??Ломброзо неодноразово піддавалися грунтовній і суворій критиці психіатрів. Його книга "Genio e follia" і тепер зберігає інтерес як збудливий думка парадокс, але її повна неспроможність, по суті, вже розкрита в достатній мірі. Неясність і крайня розпливчастість поняття генія і виродження і абсолютно уявна фактична обгрунтованість при неточною передачі та довільному тлумаченні безлічі фактів дали привід Етьєну Рабо (Rabaud) визначити спосіб роботи Ломброзо як метод "Поверхневої точності при неточності по суті" ("Le genie et les theories de M. Lombroso", p. 40). Гірш в книзі "Геній і виродження" переконливо доводить, що окремі вчинки геніїв і божевільних іноді мають зовнішню схожість, але не внутрішнє спорідненість - Безумство не визначається вчинками, як би вони дивні не здавалися нам, поки ми не з'ясували мотивів вчинків. Можна ілюструвати, як це робить Рабо на аналізі особистості Огюста Конта, як Ломброзо звертається з фактами з історії філософії. Ломброзо розправляється з Контом протягом десяти рядків, що укладають в собі не менше п'яти помилок. Конт був душевнохворим не 10 років, а 8 місяців. Ломброзо приписує Конту схильність до пророцтв, яких Конт ніколи не робив. Йдеться про одне місце з "Системи позитивної політики", де Конт розвиває думку, що життя жінки була б більш альтруїстична, якби дітонародження відбувалося без участі чоловіка. Наскільки ні дивно таке побажання, воно у Конта висловлюється лише як фантастична утопія, а не у вигляді смішного пророцтва. Що Конт як геніальний мислитель був душевнохворим, це в достатній мірі з'ясовано в грунтовної монографії Дюма ("Les deux Messies positivistes"). Мебіус в трьох монографіях про Руссо, Шопенгауера і Ніцше вказує справедливо на багато патологічні риси у цих філософів, але йому ніде не вдається довести, що primum movens їх філософського творчості лежить в області патології. Навпаки, він переконливо доводить, що риси психічного розладу впливали самим пагубним чином на процес продуктивного філософського винаходу. Так, наприклад, невропатическая спадковість у Ніцше з боку батька (eine schlimme Erbschaft von Seiten meines Vaters) вибухнула душевною хворобою, і Мебіуса вдається показати її згубні сліди у творах Ніцше лише з середини 80-х років. Та й ті численні приклади нісенітниці і несмаку у Ніцше, які він наводить, занадто часто зустрічаються і у здорових філософів, бо "nihil tarn absurde dici potest quod non dicatur ab aliquo philosophorum" (Цицерон), тобто "немає такої дурості, якої не сказав би якийсь філософ ". Щаслива спадковість, як ми бачили, гармонійно поєднуючи протилежні риси психічного складу, веде до того, що я назвав би\nбіологічним розширенням комбінаційного поля творчої фан тазіі. У цьому відношенні обдарована людина є незвичайним, ненормальним, в сенсі перевищення середньої норми обдарований ності. У дегенерата протилежні психічні риси поєднуються потворним чином, тобто знижують творчу продуктивність, - він теж з ряду геть видатний, ненормальний, але в сенсі недосягнення середньої норми. Отожествление генія і безумства засноване на двозначності терміна "ненормальний". Ненормальний - безумець.\nГеній - ненормальний.\nГеній - безумець.\nА так як між нормальністю і ненормальністю психічного складу існують незліченні переходи, і притому людина (патологічно), не зовсім нормальний в одному відношенні, може бути\nвище норми в безлічі інших, то сплутаність думки а 1а Ломброзо в цьому питанні робиться очевидною. При цьому потрібно мати на увазі, що натури, особливо багато обдаровані і особливо наполегливі у творчій роботі, можуть з часом легше втрачати психічну рівновагу, відчувати нервова перевтома і т. п. Чи мудро, що у безлічі обдарованих людей можна знайти, особливо в старості, риси духовного розпаду! Душевні, як і фізичні, страждання самі по собі не можуть бути\nпричиною творчої продуктивності; вони іноді можуть бути лише непрямими приводами, благоприятствующими винахідливості. 1. Хворобливість, якщо вона не вражає істотно саме творчий хист, може сприяти\nсамозаглиблення. Болісний, але обдарований дитина частіше проводить час на самоті, яке дає йому можливість зосередитися на своєму внутрішньому світі. Подібне явище ми спостерігаємо у Леопарді, Прістлі, Мен-де-Бірана і у багатьох інших філософів, про яких можна сказати те ж, що поет говорить про художників: Zu erfinden, zu erschliessen,\nBleibe, Kunstler, oft allein! 1\nРоків за двадцять до того (1799) Мен-де-Біран писав: "Почуття власного існування, зважаючи безперервності, робиться непомітним. Коли не страждаєш, то майже не думаєш про себе, потрібно, щоб хвороба або сила рефлексії змусила нас снизойти в самих себе . Лише нездорові натури (gens malsains) відчувають, що вони існують. Здорові люди, навіть філософи, більш прагнуть користуватися життям, ніж займатися вишукуванням, що вона таке є. Почуття власної існування не дивує їх; здоров'я тягне нас до зовнішніх об'єктів, хвороба призводить до самих себе ". Кабаніс зазначає у Мен-де-Бірана вкрай витончену чутливість (див. Naville: "M.-de-Biran").\nХворобливе збудження може в не надто сильному ступені бути кінцевим стимулом, "хімічним поштовхом", для широкого розмаху творчої фантазії, для дисоціації звичних зв'язків почуттів і уявлень, для породження тієї *, для якої завершився підготовчий творчий процес.\nНарешті, можливий третій, зовсім винятковий випадок, коли власна душевна хвороба є для філософа об'єктом наукового психологічного самоспостереження. Таке явище ми спостерігаємо у творчості високодаровітого і філософськи освіченого російського психіатра Кандинського, який, страждаючи псевдогалюцинаціями, дав майстерне опис цього явища, поєднуючи в собі особистість філософа, лікаря і пацієнта. Рівним чином Ламеттрі, який пережив гарячку, і О. Конт, оправився від душевної хвороби, скористалися даними самоспостереження для деяких філософських висновків. Див біографію Ламеттрі, прикладену до російського перекладу "L 'homme machine", і "Історію новітньої філософії" Геффдінга (глава про Конте).\nVII. Значення географічних та економічних умов у філософському винаході\nГельвецій був прав, підкреслюючи велике значення соціальних умов у науковій творчості. Ці умови у своїй сукупності можуть надавати благодійне або зворотну дію на комбінаційне поле творчої фантазії. Зважаючи на це можна говорити про\nсоціологічному розширенні цього поля. Тут треба взяти до уваги: -\nГеографічні умови. Глухі місцевості з однорідним складом населення менш сприятливі для пробудження творчої діяльності, ніж, наприклад, портові міста. Рейбмайр у вищезгаданій книзі дає карти Греції та Італії із зазначенням місцевостей, звідки переважно виходили обдаровані люди. Ці карти красномовно підтверджують висловлене положення. Можна додати, що Кант, Шопенгауер, Ренувье і Конт виросли в портових містах серед суміші "одягів та осіб, племен, прислівників і станів" (Кенігсберг, Данциг, Монпельє). Вельми часто таку ж розширює духовний кругозір роль грали для філософів подорожі. Їх здійснили багато грецькі філософи, Декарт, Локк, Юм, Шопенгауер, Ніцше і т. д. - Не менш важливу роль відіграють\nекономічні умови. Оден каже, що аристократичний дитина має 200 шансів проти одного, щоб висунутися в люди, в порівнянні з пролетарем. Ще не існує роботи, яка поставила б своїм завданням визначити суспільне і класове походження філософів. Можна, однак, думається мені, лише відзначити той факт, що особливо часто досі філософи виходили з духовного стану, потім часто зустрічаються діти юристів, лікарів, науковців та вчителів. Вельми важливе питання про роль\nекономічного фактора в процесі утворення філософських систем абсолютно не розроблений, і спроби, що робилися в цьому напрямку істориками філософії, до цих пір, на жаль, вкрай поверхневі. Не можна ж, справді, приймати всерйоз заяви на кшталт такого ("Neue Zeit"), ніби поява "Філософії несвідомого" Гартманна свідчить про те, що буржуазія як клас починає втрачати свою свідомість, або запевнення штилю-лиха, що поява атомістики Демокріта пов'язано з розвитком грошового господарства, бо-де "атоми - ті ж гроші". Найбільш серйозні думки в цьому напрямку можна знайти в книгах Eleutheropulos "Wirthschaft und Philosophie" і ' a Patten "History of english thought". Ho і в цих творах позначається занадто погане знання загальновідомих історичних фактів 1. Так, наприклад, Елейтеропулос повідомляє, що до початку V ст. різке загострення контрасту між розкішшю і убозтвом в іонійських колоніях викликало потребу в реформі соціальних умов. Піфагор відчув потребу в подібній реформі і для її здійснення керувався спартанським ідеалом. Однак іонійці могли б задатися питанням, чому треба колишній спосіб життя змінити на новий. Це-то і спонукало піфагорійців вказувати на те, що в подібному розумінні життя криється a закон, якою має якраз світове значення, будучи світовою гармонією. Піфагор бореться проти статевої та іншої непомірності ионийцев, проти якої висувається вчення про переселенні душ і пов'язане з ним погляд на очищення душі. Елейтеропулос і не підозрює, що погляд Бекка на доричні світогляд піфагорійців спростують Едуардом Мейером і Wilamowitz - MoelendorfoM (див.: Маковельський. "Досократики", т. 1, стор 62). 1 "Щоб винаходити, відкривати, залишайся частіше, художник, один" (пер. з нім.).\n1 Про Гартманн див.: проф. Т. Масарик. "Соціологічні та філософські основи марксизму", 1898.\nінтелігентністю і соціальним становищем має бути всебічно вивчено експериментально-психологічним шляхом у зв'язку з грунтовним історичним освітленням філософського творчості. Психологічне дослідження в цьому напрямку розпочато лише в самий недавній час. Остання робота з цього питання, відома мені і що містить у собі і історію питання, це дослідження: "The relation of intelligence and social status", by James W. Bridges and Lillian E. Coler (Psychological Review, vol. XXIV. January, 1917). Дослідження це, подібно роботам Біне у Франції, Гоффмана в Німеччині та Yerkes 'a в Сполучених Штатах, підтверджує факт вельми великій залежності інтелігентності дітей від соціальних умов. Цікава кореляція між інтелігентністю дітей і характером професії батьків. Якщо резюмувати обстеження 165 дітей у віці від 7 років і 5 місяців до 8 років, то воно виразиться в наступній таблиці. Число випробовуваних\nСередній хронологічний вік\nСередній інтелектуальний вік\nКоефіцієнт інтелектуальної підготовленості\nДіти вчителів, лікарів, священиків, юристів, видавців, архітекторів\n7 років 5 міс.\n7 років 6 міс.\n9 років 1 міс.\nДіти власників торговими підприємствами, офіцерів\n7 років 10 міс.\nДіти робітників зі спеціальною підготовкою (механіки, електротехніки, шевці і т. п.)\nДіти робітників без спеціальної підготовки\n7 років 1 міс.\nТут заслуговує на увагу той факт, що, незважаючи на зростання хронологічного віку від однієї групи до іншої, інтелектуальний вік убуває. Перевага дітей більш освічених класів позначається особливо яскраво у вищих розумових операціях, які здатність до аналізу та абстракції; в сфері відчуттів і рухових функцій воно позначається у меншій мірі. Такі спостережені факти, але як представники "теорії середовища", так і прихильники "теорії спадковості" могли б витлумачити ці факти кожен на свою користь. Так, перші підкреслили б абсолютно очевидну різницю в шкільній та дошкільної обстановці, у викладацькому складі і т. д. більш привілейованих і менш привілейованих груп, а другі настільки ж енергійно підкреслили б абсолютно настільки ж очевидну різницю в характері й інтелігентності батьків. Класове становище філософів ще не було спеціально досліджено, але, як я вже помітив, більшість з них, біографії яких мені відомі, - діти інтелігентних батьків. Син вугляра - Віктор Кузен, син шевця - Джемс Мілль, син тесемочніка - Фіхте, син солдата - Джордано Бруно, син кучера - Т. Масарик 1 не складають, строго кажучи, виключення, бо щаслива випадковість в ранній юності ввела їх в висококультурну інтелігентне середовище .\nVIII. Значення школи\n3. Далі слід відзначити вплив як\nшколи взагалі, так і філософської школи: Сократ - Платон, Платон - Аристотель, Мартін Кнуцен - Кант, С.-Симон - Конт і т. д. У деяких випадках, як, наприклад, в особі Лейбніца, ми зустрічаємо самоучку в області філософії. Під єдністю філософської школи я розумію спільність поглядів на сутність пізнання, на методи його обгрунтування, на технічні навички в процесі дослідження і на літературний стиль викладу. При цьому приналежність до відомої школі є поняття досить невизначене. Двох осіб - А і В - може об'єднувати в свідомої приналежності до відомої школі меншу кількість спільних рис, ніж двох осіб А і С, які називають себе представниками абсолютно різних шкіл. В історії будь-якої філософської школи можна відзначити те, що я назвав би процесом поляризації в передумови первісної системи. Кожен великий мислитель, який вважає початок новому філософського синтезу ідей, об'єднує у своєму побудові протилежні моменти філософської думки. Ці протилежності, об'єднання яких нерідко досягається ціною деяких неясностей або недомовленостей в центральному пункті системи, розщеплюються у послідовників школи, які дають незмінно праве, ліве крило і центр, прагнучий зберегти колишній синтез, поглиблюючи його шляхом приватних поправок, коментаторства і систематичної екзегези. Нерідко в історії школи праве і ліве крило позмінно здобувають порався, як, наприклад, в платонізмі (на це вказує Т. Гомперц, см.: "Griechische Denker". Bd. III, 1). Ці діалектичні розщеплення первісної системи можуть бути в самих різних областях філософської думки і комбінуватися в історії ідей з різними видами соціальних протилежностей - релігійне вільнодумство і ортодоксія, політичний радикалізм і консерватизм, естетичний реалізм і символізм і т. д. По смерті Платона його панування над Академією змінюється управлінням племінника Спевзіппа, який підкреслює у вченні Платона натуралістичну классіфікаторской тенденцію, аналізуючи роди і види тварин і рослин в емпірико-индуктивном дусі, відкидаючи вчення про ідеї і ідеї бога, як творчої сили, але висуваючи ідею що стає бога, за що і викликав закиди в атеїзм. Навпаки, Ксенократ у своїх поглядах підкреслює пифагорейские риси пізнього платонівського умогляду, ще згущуючи в них елементи\nсупранатуралізм. 1 Див брошуру проф. Празького університету Е. Радлов "Т. Масарик, його життя, наукова та громадська діяльність". Прага, 1921.\nШкола Декарта обмолоту близького до матеріалізму Ламеттрі Региус і близького до ідеалізму Берклі Мальбранш. Філософія Канта породила ряд письменників з нахилом до\nемпіризму матеріалізму: и Ланге, Риль, Лібманн, Авенаріус, і ряд похилих до интеллектуализму: Коген, Наторп, Кассірер, Герланд. Критика чистого розуму расщепилась на логіку чистого пізнання критику чистого досвіду. и Система Гегеля дала тріщину в декількох місцях, наприклад у релігійній проблемі, де ми маємо з лівого боку Фейєрбаха, який проголошує повну несумісність ідеї особистого бога із заняттями філософією, і з правого боку панів начебто Вейссе або Рейфа; останній волає: "Цей Бог (гегелівський сверхлічной абсолют) є чудовисько, яке висмоктує у нас мозок нашої істоти, нашу особистість, щоб наповнити нею себе ... "(див.: Каринский." Критичний огляд останнього періоду німецької філософії ", 1873, стор 82) Школа Шопенгауера породила Дон-Кіхота, лицаря сумного образу - Майнлендера, що прийняв і розвинув до останніх меж ідеалізм і песимізм вчителя і чесно скінчив життя самогубством, і обдарованого практичної кмітливості, здоровим глуздом Санха ПАНХ - Фрауенштедта, який легко розправляється з містичним ідеалізмом Шопенгауера; його філософія, за словами Гартманна, відноситься до філософії його вчителя, як курна берлінська алея до розкішного незайманому лісі далекої Індії. Іноді великий геній виділяється з "планетної системи" відомої школи і утворює самостійне сонце - центр нової планетної системи. Така була доля Платона, Аристотеля, Канта. IX. Коло читання\n4. Далі істотно вплив\nкола читання, і зокрема філософського читання. Саме у Лейбніца ми спостерігаємо вплив з дитинства спілкування з багатою бібліотекою. Твердження, ніби великі філософи мало читають або навіть вчинені невігласи в історії філософії та літератури, в корені помилково. Іноді вони прикидаються, як Декарт, ніби мало читають попередників, іноді вони, подібно Мальбранш, Руссо, Шопенгауером, Конту і Ніцше, проповідують утримання від чужих книг, але факти показують зовсім інше: філософ завжди "in angulo cum libello" *. Особливо в юності всі філософи переживали пароксизми запойного читання. Недавні дослідження Шляппо виявили, як широко був обізнаний Кант в сучасній йому витонченої літературі. Руссо пише: "Я читав все з однаковою жадібністю на посилках, в стайні, в ватеркло Зеті, забуваючись там протягом годин, голова у мене паморочилося від читання, я тільки їм і займався, мій господар вистежував мене, застигають мене на місці злочину, бив, відбирав книги ". "Ви повинні знати, - пише Юм свого доктора (1722), - що я з самого раннього дитинства незмінно зберігав сильну схильність до книг і літературі". В. Гамільтон також з дитинства "a hard reader" **. У Адама Сміта шкільні товариші відзначають "an extraordinary passion for the books" ***. Проповідував у зрілому віці "hygiene cerebrale" **** Конт в юності читав запоєм. Так, в 1816 році він, за словами Longchamp, прочитав Фонтенеля, Мопертюї, Адама Сміта, Дідро, Юма, Кондорсе, де Местра, де Бональда, Біша і Галля (див.: Gruber. "A. Comte". S. 22-23). Ця жадібність філософів до читання, в якій позначається потужний інстинкт\nдопитливості, аж ніяк не являє прагнення до бесфор менной ерудиції. Саме тому вони й засуджують надмірне і безглузде читання. Так, Кант розділяє всі книги на чотири групи: 1) ті, які збагачують наші знання, 2) які сприяють моральному усовершен ствованию, 3) які сприяють удосконалення мови і стилю і 4) які служать предметом розваги. Шопенгауер відтіняє в процесі читання "активну", критичну роботу Selbstdenker 'a *. На його думку, пасивне читання вбиває самодіяльність думки, а Ніцше, цей туго-науковець ерудит, в "Ecce homo" заявляє, що стриманість від читання книг на цілі роки було найбільшим благодіянням для пробудження в ньому духовної самодіяльності («Ессе homo", фр. переклад, стор 111). Протест проти "надмірності історії", проти книжкової традиції, переважної самодіяльність філософської думки, особливо проти\nдавньогрецької філософії, ми зустрічаємо у того самого Юма, який цілком оцінює значення культурного спілкування в науковій творчості у сучасних народів, забуваючи, що в обох випадках при вмілому поль зовании книгою виходить соціальне збагачення комбінаційного поля творчої фантазії. "Я нерідко схилявся до думки, що перерви наукових періодів (якби вони не супроводжувалися загибеллю древніх книг та історичних пам'яток) скоріше сприяли б, чим шкодили, успіху наук і мистецтв тим, що такі перерви сприяли б обмеження впливу авторитету і низложению з трону узурпаторів , тіранізіровавшіх людський розум; справа тут йде так само, як і з перервами в управлінні у політичних організаціях. Варто звернути увагу на смішну підпорядкованість древніх філософів ватажкам їх шкіл, щоб переконатися, що подібна рабья філософія не могла б створити нічого доброго, навіть якби вона продовжувала існувати сотні століть ... Починаючи з епохи Відродження, немає більше мови про стоїків, епікурейців, платоновцах, піфагорійця, жодна з цих сект не опинилася в силах відновити свій авторитет, і спогад про їх катастрофі завадило людям сліпо підкорятися знову утворився сектам , які намагалися опанувати їх умами "(Oeuvres philosophiques de Hume t. dixieme, 1788, p. 271-273). У цій цитаті Юм розсудливо замовчує про скептиках і, зокрема, про Секста Емпірика, твори якого були переведені на латинську мову в XVI в. і напевно були відомі Юму. Звірення "Трактату" з творами Секста Емпірика було б найкращою відповіддю на цю тираду. В іншому місці Юм вбачає сприятливі умови для прогресу наук і мистецтв у політичній свободі, сусідстві культурних країн і культурному рівні даної країни. Тут він пише: "Що зупинило успіх картезіанської філософії, якої Франція минулого століття була настільки прихильна? Одне лише протидія інших культурних народів, які незабаром виявили слабкі сторони цієї філософії. Чи не співвітчизники Ньютона, а іноземці піддавали його теорію найбільш суворій критиці, і якщо ця теорія виявляється в змозі подолати протидію, встречаемое фактично у всій Європі, то це означає, що вона перейде переможницею і до віддалених нащадків "(Essais moraux et philosophiques:" L 'origine et les progres des arts et des sciences "(XVII - me Essai)". 5. Надзвичайно суттєвим стимулом до творчості є\nвизнання з боку суспільства - Не Його Величності Більшості, але обізнаних, які знають, підготовлених до розуміння нових одкровень людської думки. Саме таке справжнє значення того прагнення до славі, яке, за визнанням філософів, грало відому роль в якості імпульсу до духовної роботи. Платон і Арістотель віддають собі цілком ясний звіт в значущості їх філософських відкриттів. Паскаль каже: "Ті, хто пише проти слави, шукають слави хороших письменників, а ті, хто їх читає, хочуть прославитися тим, що читали їх, і я, ми, маю, бути може, подібне ж бажання і, мабуть, і ті також, які це прочитають ". Коли (в 1666 р.) Лейбніцу було 20 років, його дисертація була відкинута в Лейпцигу. Чекати п'ять років, щоб знову домагатися ступеня доктора, він не захотів. "Коли я зауважив підступи моїх суперників, то змінив рішення: мене потягнуло подорожувати і вивчити математику. Бо я вважав негідним молодої людини сидіти точно пришпиленими до свого місця: дух мій горів бажанням здобути велику славу і подивитися світло "(автобіогр фия Пацідія, Куно Фішер:" Лейбніц ", стор 48). Трактат Юма (1739) викликав вельми співчутливий відгук в" History of the works of the learned "(1739, № 10), де відзначається талант автора (Marks of a swaving genius *), і Юм порівнюється з Мільтоном і Рафаелем в їх першому виступі. І що ж? Юм знаходить цю рецензію somewhat abusive ** і зазначає повний неуспіх свого твору. Гекслі вважає ймовірним, що Юм кинув філософію і перейшов до політики завдяки незадоволеності самолюбству. Колосальна честолюбство юного Шопенгауера і Ніцше загальновідомо. Говорячи про мотиви своєї творчості, Спенсер зауважує: "Бажання\nстворити небудь і завоювати собі славу зіграло дуже велику роль ". У зрілому віці, коли у філософа вже склалася теоретична система, він починає нерідко наполегливо і пристрасно проводити її в життя. Платон мріє, силою спираючись на Сіракузького тирана, провести свою соціальну реформу в життя. Плотін задумує заснувати ідеальне місто Геліополіс на основах свого етичного вчення. Лейбніц активно бере участь у політичному житті. Фіхте є невпинним політичним агітатором. Берклі їде на Бермудські острови засновувати своє ідеальне держава. Конт звертається до Миколи I, турецькому султанові Абдул-Гамідові й ордену єзуїтів для проведення в життя своїх почав позитивної політики. Соловйов бавовна чет про з'єднання церков. Ренувье мріє за сприяння ліберального протестантизму пропагувати неокрітіцізм. Гоббес і Локк беруть активну участь у політичних подіях свого часу. На старість честолюбство і "адміністративний захват" нерідко приймають у філософів прямо смішні і патологічні форми. 15-річний С.-Симон велів своєму слузі вранці щодня будити його зі словами: "Levez vous, monsieur le comte, vous avez de grandes choses a faire" ***. У Ніцше з раннього дитинства різко виражена тенденція "etwas besonderes zu sein" **** (Moebius "Nietzsche"). Ніцше в "Ранкової Зорі" (§ 462, "Філософ і вік") відзначає три ознаки втоми: 1) віра у свій геній - геніальнічанье, 2) довільне фантазування замість доказів, 3) украй роздуте честолюбство. Читаючи «Ессе homo" того ж Ніцше, нерідко згадуєш його ж афоризм, з сумом думаючи: "Fabula de te narratur" *.\nX. Роль національності та загального культурного рівня епохи. Одночасність наукових відкриттів. Таблиця Ментре\nХто має і біологічну, і соціологічну боку питання про значення\nнаціональності в проявах обдарованості і винахідливості, і зокрема в філософській творчості не розроблений, хоч і представляє великий психологічний інтерес. Найт (Knight) припускав одного разу випустити серію монографій з історії філософії, кладучи в основу розподілу принцип національності, але це видання не пішло далі першого випуску. Складність проблеми очевидна: в понятті національності своєрідно поєднується спільність расового проісхожде ня, спільність мови, території, державного і культурного будівництва, релігії і соціальних ідеалів. Тим часом, визнаючи світову єдність науки і наукової філософії, що є вираженням стремле ня до вселенської істини, не можна не допустити національних особливостей психічного складу у філософів і пов'язаних з цим істотних відтінків у прийомах творчості. З іншого боку, якщо визнати, що теоретична істина - правда-істина, єдина і моральна істина, єдина і художня істина, то все ж вони багатогранні багатобарвні, підходи до їх осягнення найрізніша, и і тут можуть осязательно позначитися національні відмінності у геніїв-винахідників. Щоб розібратися в цій складній проблемі, необхідні не тільки розробка багатьох заплутаних історичних і психологічних питань, а й виняткова широта погляду, свобода від вузького націоналізму. Тим часом ми зустрічаємося у філософів з самою огидною исключитель ністю і нетерпимістю саме з даного питання. Кант хоче запевнити нас, оцінюючи обдарованість різних народів (Anthropologie), що англієць - плід, француз - квітка, а німець - корінь. Російським він відмовляє абсолютно у творчій винахідливості 1. Фіхте в "Речах до німецького народу" ставить німців вище всіх інших народів по обдарованості.\nГегель говорить у своїй "Історії філософії" лише про німецькому світі, пройнятому християнством, як сфері загальної свободи, і визнає лише дві філософії - грецьку і німецьку. Дюрінг дивиться на слов'ян і євреїв як на раси нижчого порядку, підлягають витісненню і навіть винищенню, Фалькенберг у своїй "Історії нової філософії", даючи поверхневу характеристику національних особливостей в науковому мисленні англійців, французів і німців, приходить до Відрадному для своїх співвітчизників висновку, а саме, що німець з'єднує в собі широкий політ француза з упертою флегмою англійця "(стор. 58 ) і т. д. 1 "Den Russen soil das Genie fehlen, so dass sie es auch nicht lernen konnen. Und bei ihnen die Wissenschaften immer aussterben" **. См. Schlapp: "Die Anfange von Kant's Kritik des Geschmack und des Genies", 1899.\nНарешті, ще досить важливим джерелом соціальних впливів є\nзагальний культурний і філософський рівень епохи, то, що Гегель у своїй "естетики" називає станом світу. Спенсер справедливо вказує на неможливість появи, наприклад, Ньютона серед дикунів - велика людина безпосередньо примикає до попередників; при всій його оригінальності він все ж є лише найближчий наслідувач proximate - imitator He може бути сумніву, що філософське творчість, як і творчість в області спеціальних наук, входить в соборну духовну роботу всього людства і значною мірою пов'язано з умовами духовного розвитку даного моменту, хоча, можливо, як ми побачимо, в меншій мірі, ніж спеціальні науки. Ментре (Mentre) у цікавій статті в "Revue scientifique" звертає увагу на чудовий факт в історії позитивних наук, а саме на ! одночасність наукових відкриттів. Великі відкриття Дарвіна і Уоллеса були ними оприлюднені в доповідях, які були прочитані в один день, а саме 1 липня 1858 Доповіді Cros і Hauron про процес непрямої колірної фотографії були прочитані у французькому фотографічному суспільстві в один день. Грехам Белль представив прохання на отримання патенту на телефон 2 годинами пізніше Елізи Грей (24 лютого 1876). Коли Cailletet читав доповідь про перетворення газів в рідкий стан (24 грудня 1877 р.), голова отримав телеграму з Женеви з повідомленням про успішні дослідах Пикте. Ментре призводить до 50 прикладів одночасних відкриттів з усіх областей знання від математики до соціології. Ось його таблиця в дещо скороченому вигляді:\nКавальєрі - Роберваль. Аналітична геометрія:\nДекарт - фермата. Обчислення нескінченно малих:\nНьютон - Лейбніц. Неевклідовская геометрія:\nЛобачевський, Гаус, Ріман. Астрономія\nВідкриття сонячних плям:\nФабрициус - Галілей. Відкриття супутників Юпітера:\nМаріус - Галілей. Відкриття Нептуна:\nЛеверрье - Адам c. Відкриття супутника Юпітера:\nБонд і Лассель. Відкриття спектроскопічного методу для спостереження сонячних плям:\nЯнсен - Локьер. Механіка\nряд супротивників Аристотеля на початку XVI в. Паралелограм сил:\n(Передбачити Стевіном) Варіньон і Ньютон. Закони падіння тел:\nГюйгенс, Врен, Валліс. Механічна теорія теплоти:\nМайер, Кальдоньйо, Сеген, Джоуль, Мор, Гельмгольц. Хімічна механіка:\nМутьє, Гартсманн і Джиббс. Фізика\nДосліди з електричним змієм:\nФранклін і де Ромас (1752). Електричне золочення та сріблення:\nЕльпінгтон - Руольц (1841). Електричний телеграф:\nШтейнгейт, Уитстон, Морзе. Явище індукції:\n1847, Гельмгольц - Томсон. Телефон:\n1876, Белль - Грей. Фонограф:\n1877, Едіссон - Шарль Кро c. Болометр:\nЛангль і Бауер. Радіоактивність у з'єднаннях торію:\nпані Кюрі і Шмідт. Хімія\nПрістлі, Шеєле, Лавуазьє. Розкладання води:\nКевендіш - Монж. Хлороформ:\n1831, Субейрон, Лібіх, Гутрі. Коллодіума:\n1840, Муанар, Менар. Таліум:\nКрукс - Ламі. Класифікація елементів:\n1864, Менделєєв і Л. Мейєр. Стереохімія:\nЛе-Бель, Баум, Гофф *. Ацетилен:\nТраверс, Вільсон, Муассон. Біологія\nТеорія зупинки розвитку:\nЖ. С. Ілер - Меккель (1812). Війчасті м'язи в людському оці:\nМюллер і Ружі. Аналогія\nчереп - хребець: и Гете, Ж. С. Ілер. Теорія трансформізму:\nГете, Ер. Дарвін, Ж. С. Ілер. Природний добір:\nДарвін - Уоллес (1858). Теорія клітинки:\nШлейден, Распайля. Антисептика:\nГерен і Лістер. Бацили чуми:\n1894, Кіт і Вереж. Соціологія\nВест-Мальтус, 1815. Поява принципів соціалізму:\nС.-Симон, Оуен. Економічне розуміння історії:\nМаркс і Ле ПЛЕ (Le Play) (?). Математична теорія обороту:\nС. Джевонс - Вальрас. Таблиця ця заслуговує на увагу, хоча деякі зіставлення штучні і навіть прямо невірні.\nНа думку Ментре, для такої одночасності можливі тільки три пояснення: 1) випадковість збігу, 2) умисне угоду (entente volontaire) вчених і 3) соціальний детермінізм. Перші два припущення, як явно неправдоподібні, відпадають, і залишається лише третє. Всі сучасні вчені даної спеціальності, які стоять на рівні знання даного моменту, виходять у своїй творчості з аналогічних передумов; природно, що вони і приходять до аналогічних результатів. Я б сказав так: у них\nоднорідні соціологічні умови для комбінаційного поля творчої фантазії. У філософії є ??свій прогрес, своя безперервність і закономірність розвитку, і в ній можна спостерігати аналогічну одночасність винаходів. Я наведу два приклади, один з області метафізики, інший з області психології. Спростування догматичного реалізму, тобто доказ, що поняття матерії, ніким не пізнаваною, містить в собі внутрішнє протиріччя, було дано одночасно і незалежно один від одного Берклі в "Treatise on the human nature" * і Колльер в "Clavis Universalis" в 1710 р., причому в високого ступеня ймовірно, що обидва філософа нічого не знали один про одного. Зрозуміло, шлях відкриття способу докази у того й іншого різний. Так, у Берклі немає антиномій нескінченності простран ства і часу, якими користується Колльер. Фрезер пише: "The coincidence is among the most curious in the history of philosophy" **. Ідеї ??Берклі виросли з Локка, ідеї Колльер - з Мальбранш і схоластиків.\nУ 1884 р. Джемс опублікував знамениту статтю про природу емоцій, де розвивав думку про участь органічних відчуттів в утворенні різних емоцій. Трьома роками пізніше датський психіатр Ланге розвинув подібну ж теорію. Але при близькому розгляді виявляється, що обидві теорії мають лише саме загальне схожість і вираз "теорія Ланге - Джемса" навряд чи допустимо. Ми побачимо нижче, що в історії філософських систем, як в історії машин і наукових відкриттів, є своя безперервний зв'язок, і до області і тих і інших винаходів застосовні слова Бекона: "Certo sciant homines artes inveniendi solidos et veros adolescere et incrementa sumere cum ipsis inventis "***.\nXI. Перериваний і безперервний моменти в процесі винаходу\nІсторія винаходів дає нам разючу підтвердження наведених слів Бекона. Кожен винахід через ряд безперервних і перериваних удосконалень розвивається. Два винаходи А і В, різного порядку, поєднуються разом і дають новий синтез С, інші два - Е і F, вдало комбінуючи, дають G і т. д. Але однаково помилково розглядати цей процес як\nбезперервну інтеграцію трохи помітних змін і як різко перериваний перехід від одного винаходу до вдосконалення шенно іншому. Усяке винахід є удосконалення, але заклю чающие в собі поряд з моментом безперервності, поступовості і рису творчу - Переривчастість, бо комбінуються в новому синтезі еле менти попереднього винаходи якісно різних порядків. Так, штучне добування вогню є революційним, різко переривчастим в порівнянні з попередньою індустрією стрибком у розвитку техніки. Міф про Прометея-винахідника недарма лежить в основі історії техніки та історії філософії, - він викрадач небесного вогню і небесної мудрості. Добування вогню відразу відкривало можливість для відокремлених, диспаратность рядів винаходів: металургія, архітектура, кераміка, землеробство, мореплавання, торгівля і т. д. Ланки кожного з цих рядів знову ж могли давати підстави для нових комбінацій між собою: споруда металевих будинків, пристрій хлібних елінгів і т. д. Зважаючи на сказане не можна погодитися зі словами Араго: "Помилково думати (а я не цілком уник подібної помилки), ніби парова машина є простий об'єкт, для якого треба неодмінно підшукати винахідника. Хто винахідник годин? Ніхто. Треба запитати, хто винайшов гирі, маятник, часовий хід? У парову машину входять кілька капітальних ідей, які вийшли не з однієї голови ". Ту ж думку розвиває, як ми бачили, Бурдо. Але хибність її очевидна. Якщо в ідею парової машини увійшло кілька капітальних ідей, то все ж кожна з цих ідей, що належить порізно одній голові, проте Капітально, тобто містить в собі перериваний момент, "вузлову точку", "мутацію" в еволюції винаходи. Якщо неправильно говорити, що друкарство просто винайшов Гутенберг, то правильно говорити, що до 1400 р. існувало друкування з дерев'яних дощок карт і образів з написами; що Laurent Coster став поперетинали на окремі букви ксилографій дошки, Гутенберг став виливати букви з металу, Шеффер ввів мідні літери (інкунабули) і т. д., аж до стереотипу і ротаційної машини XX в. Відкриття різного порядку, комбінуючи, дають складні машини (наприклад, поєднання електричного двигуна з друкованою машиною), і все це породжує своєрідне генеалогічне дерево винаходів, своєрідну зелене те діалектику технічної творчості, притому кількість відкриттів все з великим прискоренням збільшується завдяки все більшому соціологічним розширенню комбінаційного поля творчої фантазії в галузі техніки. Можна провести певну аналогію між будівництвом систем будівництвом машин. и Зміна філософських систем давала і дає багату поживу для дотепності зневірений в могутності розуму нігілістів і скептиків. Вони можуть з насолодою повторювати безглузду гостроту Ніцше: "Філософ думає, що цінність його філософії лежить в цілому, в будові, але потомство знаходить цінним тільки камінь, з якого можна побудувати нове і краще будівля, тобто цінно для нього саме те, що будівлю можна зруйнувати і все-таки воно корисне, як матеріал "(" Омани філософів ", § 201). Цьому знущанню над людським розумом потрібно протиставити мудрі слова Пуанкаре: "Слід порівнювати хід науки нема з розбудовою міста, при якій старі будівлі нещадно знищуються і заміщуються новими, але з безперервною еволюцією зоологічес ких типів, безперестанку розвиваються так, що вони стають неузнава новлюються для очей недосвідченого, але досвідчений очей завжди знаходить в них сліди попередньої роботи минулих століть ". Слова ці цілком застосовні і до історії філософії. Винаходи філософів також утворюють частиною безперервну, частиною перериваних, тобто колінчату, сходи усовершен ствованию. За аналогією з еволюцією машин можна було б зобразити і еволюцію філософських аспектів на "машину-світу" ("Worldmachine"). Поясню це на прикладі генези "Критики чистого розуму" Канта.\nГносеологія Канта зросла: 1) з вивчення в колегії матеріалізму стародавніх (Лукреція). Він пише: "Die Epicureer - die besten Naturphilosophen unter alien Denkern Griechenlands" *. У теорії неба він пише: "Теорія Лукреція або, точніше, його попередників Левкіппа і Демокріта має багато спорідненості з моєю теорією". 2) З Лейбніца-вольфовской філософії. 3) З вивчення творінь Ньютона. 4) З скептицизму Юма. 5) З читання Локка, Берклі, Мопертюї і Колльер, Бейл, Д'Аламбера. 6) З вивчення Платона. 7) З вивчення Аристотеля. Якщо об'єднати відомим чином ці ідеї, то виявиться, що "Weltbild" ** в "Критиці чистого розуму" можна розглядати як "світову машину", в якій видозмінювалися й удосконалювалися окремі частини поступово і яка утворює у Канта лише новий надзвичайний синтез. Проте ми побачимо нижче, що філософська система має віддалену аналогію з машиною, організмом або поемою.\nХП. Відкриття і винахід. Пристосовність, спритність і винахідливість. Як розуміти природу філософського винаходу\nозаглавив мою книгу "Філософія винаходи". Можна з цього приводу задатися питанням про відмінність термінів\nЯ відкриття винаходи. и Файінгер у своїй книзі "Philosophie des Als - Ob" (1911, стор 149-150) проводить між цими поняттями таке розмежування. Джерелом відкриття є гіпотеза, яка знаходить собі підтвердження в даних досвіду, так сказати, розкриває перед нами деяку природну законодоцільність зв'язок даних досвіду. Винахід є породження фікції, штучного поняття, допоміжної конструкції думки, яка має чисто "інструментальне" значення, будучи лише ЕВРІСТА чеський вивертом, методологічним прийомом. Так, закон тяжіння є відкриття Ньютона, а диференціальне числення - винахід Лейбніца. Так, ми відкриваємо закони природи і винаходимо машини. Втім, і сам Файінгер визнає труднощі розмежування. Я предпоч таю вживати в розширеному сенсі термін винахід, бо в ньому підкреслюється творчий активний момент людської думки (Винаходу тательной розуму). У відкритті більш підкреслюється емпірична даність нових областей фізичного чи духовного світу. Не можна сказати, що Колумб винайшов Америку або Вебер винайшов відомий психофізичний закон, як не можна сказати, що Аристотель відкрив силогізм; оскільки йдеться про результаті творчої роботи, ми зберігаємо це разграні чення, але оскільки йдеться про процесі відкриття, можна сказати, що в основі всякого відкриття, якщо воно не є випадкова знахідка, лежить нове винахід думки, конструкція нового наукового поняття. Якщо будь-яке наукове і філософське винахід є насамперед конструкція нового\nпоняття, то воно, очевидно, глибоко відрізняється і від простої пристосовності тварини до нових умов середовища, і від винахідливості обивателя в незвичній і скрутній обстановці. Це можна пояснити на одному прикладі - подолання труднощі орієнтуватися в лабіринті. Торндайк (Thorndyke), Портер та інші виробили ряд експериментів над птахами (горобці, американські зозулі) з метою дослідити їх вміння пристосуватися до незвичайних умов і їх пам'ять по відношенню до придбаних навичкам. Вони влаштували ряд лабіринтів неправильної форми і з усе зростаючою складністю; в середині лабіринту містилася їжа. Крива, яка висловлювала процес придбання звичок, будувалася згідно довжині часу, потрібного на проходження лабіринту, і числу випробувань, причому виявилося, що після невеликого ряду дослідів виявлялося швидке і різке прискорення часу проходження, потім це прискорення сильно сповільнюється. При повторенні дослідів через місяць виявилося, що птахи, швидше пристосовувалися (горобці), швидше забували засвоєне, між тим як пристосовувалися повільніше (американські зозулі) проявили через місяць більше тями. Див: Pieron: "Evolution de la memoire". Ось пристосовність тварини, в якій якщо і бере участь інтелектуальна кмітливість, то в самій зародковій і невиразною формі. Лабіринти в паноптикумі і садові лабіринти (наприклад, лабіринт у Hampton Court, близько Лондона, зроблений при Вільяма IV (1689-1702), служать випробуванням\nвинахідливості обивателя, який у процесі шукання виходу з лабіринту може керуватися не тільки пам'яттю, але і деякими абстрактними міркуваннями, звичайно, досить елементарної форми, що стосуються виключно даного випадку. Для вченого проблема, подібна шуканню виходу з лабіринту, може дати привід до постановці відомого теоретичного питання в загальній формі. Саме подібний випадок мав місце, коли Ейлер звернув увагу на Кенігсбергськая задачу семи мостів. Мемель у Кенігсберга розділяється на два рукави, до цього поділу він розширюється, в середині розширеної частини знаходиться острівець, з'єднаний з берегами п'ятьма мостами. Крім того, є ще два мости - один через Мемель до вододілу і один в одному з утворених рукавів. Завдання полягало в тому, щоб обійти всі ці мости один за іншим, жодного разу не повернувшись назад. Ейлер показав, що завдання нерозв'язна, так як вона суперечить одному з почав тієї геометрії положення, творцем якої (поряд з іншими геометрами) він з'явився у праці "Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis" (1741). Тут ми вже маємо не пристосування, не спритність, а наукову винахідливість конструкцію нового поняття. - В основі винахідливості людини лежить\nскладна сукупність нахилів та інстинктів (Див. т. II, гл. V. "Генезис творчої волі"). Прагнення до задоволення життєвих потреб і вільна гра творчих здібностей, як ми побачимо, рівною мірою беруть тут участь. Мезон (Mason) в найвищому книзі "The primitive invention" встановлює два види винаходів: ті, в яких задовольняються потреби, що впливають всередині назовні (Those who act from within the individual), такі, як голод, втому, потреба у вправі (Functionsbedurfniss) і статевий потяг, і ті, які викликані імпульсами, діючими зовні досередини (Протидія холоду, диким звірам, ворогам і т. д.), причому він зазначає, що у нижчих тварин дисгармонія зі середою є мінімальними, а у вищих - максимальна, завдяки сприйнятливості до більшої кількості подразників. Мезон встановлює такі стадії у розвитку технічних винаходів: користування природними предметами (камінь, зуб тварини);\nлегка модифікація цього предмета;\nмодифікація, що створює нове призначення, - камінь-молоток;\nперенесення різних форм і структур на різний матеріал, наприклад репродукція видовбаної гарбуза: а) в глині, б) в плетінні, в) в дереві;\nзміна форми предметів для різних призначень;\nзастосування рухової сили - людина, кінь, текучі води, пар, хімічні сили, електричні сили;\nнаслідування машиною людської активності;\nпримноження людської сили механічними, наприклад колесо;\nкооперативний апарат, що вимагає співучасті багатьох людей.\nНі нужда, ні боротьба за існування, ні привабливі перспективи практичних вигод не можуть\nстворювати нові винаходи, але вони можуть бути значним побічним імпульсом для інтенсивної, але вільної гри творчих сил в умах винахідників даного часу. Професор Вальдо вказує на той поштовх, який був повідомлений винахідникам у Франції за Наполеона I під час блокади Англії: "Цукровий голод і високі премії, призначені за винаходи, клоняться до його ослаблення, супроводжувалися винаходом" удосконаленого методу добування бурякового цукру "(див.: "Временник Товариства сприяння успіхам дослідних наук і їх практичних застосувань", 1916, вип. II - III, "Про винаходи і винахідників", доповідь проф. П. І. Вальдена). Приводом до винаходу парового молота Несмітом з'явилася потреба в молотах для спорудження машин надзвичайної сили для пароплава "Great Britain"; колишні молоти виявилися для цієї мети недостатніми. І великі філософські винаходи удостоювалися премій, але головним чином у вигляді цикути, багаття або тюремного ув'язнення. Винахідливість розвивається завжди зсередини назовні, від творчих потенцій людського духу до його актуальним проявам; значення зовнішніх збудників в цьому процесі, зрозуміло, дуже велике, але вони ніколи не можуть цілком обумовлювати кінцевий результат - вдале відкриття. Визнаючи, що потреба є мати винаходу, Мезон водночас вказує, що в процесі його освіти відіграє важливу роль і вільна творча гра духовних сил людини - її розуму, комбінаційної здатності, спритності і т. д. Так, ігри дітей та ігри первісних народів служать грунтом для розвитку винахідливості. На роль\nдитячих ігор в історії винаходів вперше вказав Лейбніц; в новітній час Гроос детально досліджує роль розумового експерименту в дитячих іграх. Мезон повідомляє, що, наприклад, ескімоси при занятті китоловство створюють особливі фіктивні завдання, в яких потрібно проявити спритність і винахідливість при уявному переслідуванні тварини. У міру сходження до більш високих, тонким потребам людини, які релігія, мистецтво, наука і філософія, форми винаходи поглиблюються,\nале механізм винахідливості в основних рисах залишається тим же. Зокрема, що стосується посідає нас питання про винахід у філософії, то потрібно, щоб уникнути непорозумінь, кілька зупинитися на тому, що є\nвихідним пунктом для філософської винахідливості. Якщо розглядати це питання з точки зору сучасного людини, псіхогенезіса його особистості, тоді на нього неважко відповісти. Якщо ж брати питання з історичної точки зору, то на нього можна відповісти задовільно лише в самих гадательних і загальних рисах. Що джерелом філософських винаходів є велика філософська пристрасть подиву людини перед самим фактом її буття, перед загадками пізнання і діяльності, перед питанням про сутність світу і мети буття, - це безперечно, не потрібно тільки в цю загальну постановку питання суб'єктивно привносити свою власну точку зору, модернізувати невідомого нам первісної людини. Тим часом у цю помилку впадають і Ренан, і Шопенгауер, і Шупп, і Селлі. Ренан описує те, що він називає релігійним інстинктом і що насправді є лише одна філософська допитливість. "Релігія в людстві те ж, що звивання гнізд у птахів. Інстинкт пробуджується з таємничою несподіванкою. Птах, яка ніколи ще не мала яєць, ніколи не спостерігала цього акту, заздалегідь вже знає, що їй доведеться виконувати цю природну функцію. Вона з благоговінням готується і з самовідданістю служить меті, якої не розуміє. Таким же шляхом зароджується релігійна ідея у людини. Людина йшла, ні про що не думаючи. Раптом настає тиша, точно пауза, пробіл у відчуттях: "О, Боже, - говорить він тоді про себе , - як дивна моя доля! Чи правда, що я існую? Що таке світ? Чи не сам я - це сонце? Не світять чи його промені з мого серця? "Потім шум, що йде від зовнішнього світу, поновлюється, просвіт замикається, але з цього моменту істота, очевидно егоїстичне, буде робити вчинки," воно буде відчувати потребу в обожнюванні і поклонінні "( "Dialogues philosophiques", p. 55). Гюйо справедливо зазначає тут змішання почуттів сучасного філософа релігійними с емоціями первісної душі. Шопенгауер присвячує цілий розділ в II ч. "Миру як волі і подання" аналізу того, що він називає\nметафізичної потребою, і зрештою непомітно для самого себе доводить, що ця метафізична потреба, почасти знаходячи собі задоволення в буддизмі і аскетичному християнстві, знаходить собі належний вихід в ідеалізмі і песимізмі його власної системи. Шупп у статті "Das metaphisische Motiv und die Geschichte der Philosophie im Umrisse" (1882) стверджує, що метафізичним мотивом філософської винахідливості є потреба відповісти на два питання: 1) "що, власне, є в собі-суще або абсолютно існуюче; 2) шляхом яких посередніх понять це абсолютно суще може бути поставлено у співвідношення або в зв'язок з множинним, мінливим, лише відносно сущим". І після побіжного огляду всіх давніх і нових філософських систем Шупп показує, що метафізичний мотив може знайти собі остаточне задоволення лише у вченні Вільгельма Шупп, в понятті "Bewusstsein uberhaupt" *, яке і є істинно суще. Так пише догматик ідеалізму, догматик реалізму а Джемс Селлі заявляє: "Підтримуючи думку, що в самій основі існування і розвитку людського пізнання лежить метафізична віра, ми обмежуємося лише констатуванням факту наукової психології і повинні надати пояснення, якщо таке можливо, філософії "(див.: James Sully." Outlines of psychology ", p. 514-515). Якщо повірити на слово панам метафизикам, то виходить, що метафізична віра, потреба, інстинкт або мотив суть факти наукової психології. Яке нове і легке доказ реальності істинно сущого ми отримали б таким чином! Тільки нам довелося б зараз визнати це істинно суще і фізичним світом, і мировою волею, і "Свідомістю Взагалі". А "Свідомість Взагалі" Шупп зближує з особистим Богом, якому на закінчення своєї промови підносить полум'яні молитви "за здоров'я, довголіття і мирному житії" його величності кайзера: "Gott schutze, Gott erhalte den Kaiser" **. Радикальний скептик в метафізиці міг би згадати слова великого пророка: "Горьким словом моїм посміюся!" Філософська\nпотреба у винаході може бути так формульована, що подібне формулювання буде прийнятною як для прихильників, так і для противників метафізики, і це формулювання зводиться до потреби дати розумні відповіді на три питання, поставлені в давнину Пірроном і повторені в дещо зміненому вигляді Кантом: "Учень Піррона Тімон говорив, що бажаючий досягти щастя повинен розібратися в наступних трьох питаннях: по-перше, з чого складаються речі, по-друге, яке відношення ми повинні собі до них засвоїти, і, нарешті, яку вигоду отримають ті, які виконають це " (Р. Ріхтер. "Історія скептицизму", прим. 75). У Канта ці питання видозмінені в кінці "Критики чистого розуму" наступним чином: Що я можу знати? (Проблеми гносеології або метафізики, а також психології, логіки, наукової методології, історії філософії).\n(Проблеми аксіології, тобто теорії цінностей, етики, естетики, педагогіки, політики, економіки, права).\n(Проблема філософії релігії).\nЖиття мудреця є історія безперервних і пристрасних пошуків, спрямованих на цю єдину і тричленну проблему. Його винахідливість застосована до розшифрування світової загадки. Вл. Соловйов уподібнює творчий шлях філософа повільного, але невпинного сходженню на гірські вершини:\nЯ йшов до таємничих і дивовижним берегів.\nБоролися зоря з останніми зірками,\nЩе літали сни - і, схоплена снами,\nДуша молилася невідомим богам.\nУ холодний білий день дорогий самотньою,\nЯк колись, я йду в невідомій країні.\nРозсіявся туман, і ясно бачить око,\nЯк важкий гірський шлях, і як ще далеко,\nДалеко все, що марять мені.\nІ до півночі небоязкого кроками\nВсі буду я йти до заповітних берегів,\nТуди, де на горі, під новими зірками,\nВесь полум'яніючий переможними вогнями,\nМене дочекається мій заповітний храм.