Становлення і розвиток державного кордону України: Перед тим, як перейти до аналізу процесу становлення інституту\nПеред тим, як перейти до аналізу процесу становлення інституту державного кордону України, вважаємо за необхідне коротко зупинитися на загальній історії державних кордонів.\nКордони державної території не завжди мали вигляд чітких ліній, якими вони є сьогодні, не завжди положення таких ліній було точно визначене.\nЯк зазначає Б.М. Клименко, лише в порівняно недавній час, коли не залишилось нічийних земель, лінія кордону, яка визначала межі державної території, стала точно фіксуватися на місцевості і в багаточисельних документах [18, с.64].\nНеобхідність більш чи менш точного розмежування своєї території від території сусідів зявляється в багатьох народів вже в далеку давнину. Так, наприклад, в історичних пам'ятках XIY ст. до н.е. є згадка, що кордон (irha) відокремлював територію хеттів від території Хайаса - колиски вірменського народу. Древні держави (народи) розділювались такими природними важкопрохідними перешкодами, як ліси, ріки, пустелі, болота, гори і т. п. Кордон як лінія розмежування територій сусідніх держав не проводився. Першим відомим випадком фіксації кордону було встановлення у II ст. до н.е. колони між Пелопоннесом і Аттікою. У Римській імперії прагнули до чіткого розмежування земельної власності. Це прагнення було таке велике, що розмежовувались цілі провінції всередині самої імперії, але ці кордони далеко не завжди відзначались на місцевості [52, с.38]. Зовнішніми кордонами Древнього Риму слугували найчастіше незаселені смуги "нічийної" землі, пустелі і степи.\nПізніше із утворенням феодальних держав, кордони між ними стали виявлятися більш чітко. Кордони-зони поступаються місцем кордо нам-лініям. Першим відомим міжнародним договором, який встановив лінію кордону, був Піренейський договір між Францією та Іспанією 1659 року. Він гласив: "Піренейські гори, які здавна відділяли галлів від іспанців, утворюють надалі поділ двох королівств (Франції та Іспанії).\nДля того, щоб узгодити вказаний поділ, обидві сторони призначають комісарів, які, діючи спільно і добросовісно, оголошують ті вершини Піренейських гір, які належним чином розділять в майбутньому два королівства, і точно встановлять їх кордони". Було погоджено, що лінією кордону буде гребінь гір, що утворює вододіл між цими двома країнами [52, с.38].\nОднак більшість договорів в період феодалізму не фіксували лінію державного кордону. Феодальна власність на землю обумовлювала приналежність земель тим чи іншим землевласникам, общинам, церквам чи окремим містам, і кордони їх володінь були їм добре відомі. Тому договори зазвичай містили лише згадку про те, що землі таких-то общин, міст чи провінцій і т. п. належать такій-то державі, а землі інших схожих одиниць- іншій. Ці ж міста, общини і власники повинні були піклуватися про позначення своїх кордонів на місцевості [35, с.20].\nЛише з розвитком торгового капіталу, утворенням великих національних держав, єдиної державної влади з'являється необхідність точно визначити межі державної території. Підпорядкування всіх проживаючих на державній території осіб єдиній юрисдикції і разом з тим утворення на цій території єдиного ринку, тобто "співпадіння політичного і митного кордону, - от що надало державному кордону цілком завершеного і сучасного характеру межі, до якої простягається суверенна влада держави” [53, с.737-738].\nПроте утворення чітких ліній кордону відбувалося не відразу, а на протязі тривалого часу. На початку XYII ст. Гуго Гроцій писав, що "для розмежування володінь сусідніх держав нема нічого зручнішого ніж важкодоступні рубежі. Рідше зустрічається, що кордони держави встановлюються за допомогою штучної лінії розмежування і визначаються вимірюваннями" [54, с.223]. Навіть в XlX ст. лінії кордону на місцевості нерідко були відсутні, а якщо і були, то не завжди чітко позначались. Так, німецький юрист Блюнчлі вже в другій половині минулого століття писав, що держави повинні по мірі можливості чітко позначати свої кордони.\nВідповідно до цього і доктрина міжнародного права XIX ст. все ще розрізняла природні і штучні кордони. До природних кордонів відносили моря, ріки, гори, степи і т. д. Такі кордони, як правило, не мали ясного і чіткого позначення на місцевості. Вважалось лише, що якщо кордоном служить ріка, то лінія кордону проходить на судноплавних ріках по тальвегу, а на несудноплавних - по середині ріки (див., наприклад, Константинопольський договір 1881 р., Берлінський договір 1878 р. та ін. [56; 57]).\nЯкщо ж природним кордоном були гори, то вважалось, що лінія кордону проходить по верхніх точках гірського хребта чи по вододілу. Але, оскільки вододіл - це ціла зона, що розділяє напрямки стоку вод зі схилів гір, то визначення лінії кордону по вододілу без подальшого уточнення залишало місце для спорів і непорозумінь [42, с.24].\nПриродними кордонами служили степи. Пустельні степи були кордоном між Україною (Росією) і Кримським ханством (Туреччиною), Австрією і Туреччиною.\nНа відміну від природних, штучними вважались кордони, положення яких на місцевості закріплялось угодами суміжних держав (демаркаційними картами) незалежно від положення природних меж. Такі кордони, як правило, мали чітке позначення на місцевості у вигляді спеціальних прикордонних знаків (видатною пам"яткою штучного кордону є Велика китайська стіна). Поступово штучні лінії розмежування починають встановлювати не лише там, де відсутні природні рубежі, але і вздовж них [35, с.21-22].\nКордони позначались на місцевості як правило, проте не завжди. Іноді штучні кордони у вигляді умовних математичних ліній по паралелях і меридіанах фіксувалися в міжнародних угодах, але демаркаційні лінії не проводились. Іакии метод розмежування містився в договорах європейських держав про розподіл сфер впливу в Африці, зокрема, в Берлінському акті 1885 р., в англо-французькому договорі 1890 р. і ін. Довільне встановлення кордонів колонізаторами порушувало економічні та інші зв"язки місцевого населення, які складались віками.\nВ більшості випадків колоніальні кордони розсікали етнічні масиви і багато народностей виявились розселеними в декількох країнах.\nНе кращим було становище і в Латинській Америці. При захопленні там колоній Іспанія не дбала про точне встановлення їх кордонів. Деякі райони фактично ніколи не освоювались, але вважалися такими, що входять до складу тої чи іншої колонії. Кордони адміністративно-територіальних одиниць іспанських колоній в деяких випадках були зовсім невідомі. Карти були незадовільними, а назви річок, місцевостей і гір, що згадувалися в документах того часу, виявлялися перекрученими.\nПісля того, як в процесі деколонізації в Африці і Латинській Америці почали з'являтися нові держави, ці обставини нагадали про себе і стали причиною гострих територіальних проблем.\nСучасні кордони в більшості випадків являють собою лінії, які чітко позначені на карті (делімітовані) і на місцевості (демарковані). Як правило, такі кордони встановлюються договором між суміжними державами. Проте, крім договірних, існують і так звані історичні кордони (кордони, що склалися історично), точне положення яких не визначалось і не закріплювалось в договорах суміжних держав, але які довгий час дотримувались на практиці і були так чи інакше визнані цими державами. Таке визнання створює міжнародно-правовий звичай відносно положення даного кордону і на цій підставі робить його юридично обов'язковим для суміжних держав [35, с.23].\nІсторія формування державних кордонів України тісно пов'язана, з одного боку, з етнічним розселенням українців, а з іншого, із зародженням і становленням української державності [58, с.9]. Не применшуючи в жодній мірі значення першого фактору, вважаємо за доцільне зупинитися на аналізі лише другого - формуванні кордонів держав, які були історично українськими.\nПершою з них була Київська Русь, яка утворилась у IX - X ст. і проіснувала до 1240 р., коли була завойована татаро-монголами. Питання про характер цієї держави було і залишається спірним. При цьому висловлюється три точки зору, які зводяться до того, що Київська Русь була:\n1) історично українською державою;\n2) історично російською державою (є частиною російської історії);\n3) колискою трьох народів (українського, російського і білоруського).\nНе вдаючись в полеміку, зазначимо лише, що на наш погляд, Київська Русь була українським державним утворенням. На користь такої точки зору можна навести багато аргументів, але основним є те, що провідну роль у становленні Київської держави відіграло плем'я полян і місто Київ, а етнічну основу її складали племена українського етнічного типу (сіверяни, древляни, дуліби, білі хорвати, тиверці, уличі, поляни) [59, с. 12-13].\nЩо стосується території Київської держави, то тривалий процес її формування закінчився за часів князювання Володимира Великого (980-1015 рр.). Кордони Київської Русі сягали на сході верхів'я річок Оки і Волги, на південному сході - Сули, Північного Донця, Росі і Південного Бугу, на заході - Дністра, Карпат, Західного Бугу, Німану, Західної Двіни, на півночі - Чудського озера, Фінської затоки, Ладозького і Онезького озер [60, с.18]. На початку Xl ст. територія Київської держави становила 1,1 млн.кв.км. з населенням близько 4,5 млн. чол. [61, с.21-22].\nДержавним утворенням, що постало після занепаду Київської Русі і об'єднало в собі на певний період більшу частину етнічних українських земель, була Галицько-Волинська держава (проіснувала до 1343 р). Її територія розташовувалася між Брестською областю, Західним Бугом, Карпатами, Дунаєм і Чорним морем [62, с.81-82]. Детальний опис кордонів Галицько-Волинського князівства дає І. Крип'я- кевич. За його словами західний кордон з Польщею проходив по р. Ясельці, далі в північному напрямку через річки Віслок та Сян простягався на 15-30 км від Вепру і, перетнувши цого, спрямувався на південний схід. З включенням до складу князівства Берестейської землі кордон на півночі доходив до Нарви. Східний кордон з Турово- Пінською землею і Київським князівством проходив вздовж рік Прип'ять, Стир і Горинь. Далі межа йшла до верхів'я Случі і долиною Південного Бугу до Чорного моря [63, с. 13-16].\nЗвертає на себе увагу неоднозначність у визначенні різними авторами кордонів Галицько-Волинської держави, як, зрештою, і кордонів інших українських держав. Очевидно, це можна пояснити кількома причинами: 1) неусталеністю кордонів між державами; 2) відсутністю чітких кордонів-ліній і переважанням кордонів- зон; 3) суміщенням територій сусідніх держав внаслідок того, що часто незаселені території одночасно вважалися кожною з держав своїми; 4) суперечливістю історичних джерел. Усі ці причини ( за винятком останьої) можна звести до однієї, а саме: юридичної невизначеності тогочасних кордонів.\nПопри все це, у XIII ст., в апогеї своєї могутності Галицько-Волинське князівство охоплювало 90% населення, яке проживає в нинішніх кордонах України [64, ст.78].\nОсобливим державно-політичним утворенням - козацькою республікою- була Запорізька Січ. Свій початок вона бере з 1553-1554 рр., коли на острові Мала Хортиця козаками на чолі з Дмитром Вишневецьким була заснована перша Січ. Територія козацьких впливів, так звані козацькі вольності, не була усталеною, межа її проходила приблизно від гирла Тясьмину до Чорного Лісу, річкою Виссю до Синюхи, Синюхою і Південним Бугом до лиману, вздовж Дніпра до р. Конки аж до її верхів’я, далі степами до гирла Берди, а звідти Азовським морем до гирла Кальміусу, далі до р. Орель і Ореллю до Дніпра [59, с.36-37].\nІснування козацької республіки спричинило масове преміщення українського населення з північно-західних регіонів України на Запорізьку Січ, і, як наслідок, просування колонізації "Дикого поля" далі на південь і схід, а тому було позитивним чинником у процесі формування території України.\nНа правах автономного утворення спочатку в межах Польщі (Речі Посполитої), а згодом Росії Запорізька Січ проіснувала до 1775 р., коли була примусово ліквідована Катериною II.\nВідновлення української державності на значній частині етнічних земель стало можливим в результаті національно-визвольної війни 1648-1654 рр. під проводом Богдана Хмельницького. Першим правовим актом після початку повстання був козацько-польський Зборівський договір від 18 серпня 1649 р. За ним Україна фактично здобула незалежність, хоч номінально входила до складу Речі Посполитої. До новоутвореної держави входили воєводства: Київське, Брацлавське і Чернігівське - від Случі до Дніпра, частини Волині, Поділля [65, с. 18]. У період наступальних операцій 1654-1655 рр. українські війська звільнили всю Пінщину і частину білоруських етнічних земель (Мінщинх) [59, с.40].\nКордон з Річчю Посполитою проходив на Правобережжі по лінії Горно- стайпіль - Димер - Коростишів - Паволоч - Погрибище - Прилуки - Вінниця - Брацлав - Ямпіль - р. Дністер, на Лівобережжі по лінії Остер - Чернігів - Ніжин - Ромни.\nКордон з Росією проходив по ріках Сухий Ромен, Терен, Бобрик, через Сулу, Псьол, Олешницю до Ворскли, Ворсклою до гирла Мерла, звідси до річки Коломак, через р. Орчик до Муравського шляху, тобто по лінії давнього польсько-російського кордону [66, с. 123-127]. Південні кордони з Туреччиною і Кримським ханством простягались безлюдними степами і не були чітко зафіксовані. Межа залюднення української території проходила трохи на південь від лінії Ямпіль - Умань - Чигирин - Кременчуг - Кобеляки - р. Орель. Далеко на півдні знаходились фортеці Кодак і Січ, завдяки яким територія українських державних впливів на півдні доходила до Чорного і Азовського морів [59, с.40].\nСлабкість української держави Богдана Хмельницького зумовила необхідність пошуку сильного і стабільного союзника, яким стала Москва. Юридично входження України до складу Росії було оформлено Березневими статтями та "Жалуваною грамотою царя Олексія Михайловича війську Запорізькому" від 27 березня 1654 р. Проте ними конкретно не встановлювалися межі території України, яка включалася до складу Московії. Але, за словами О. Субтельного, після смерті Богдана Хмельницького в 1657 р. козакам підпорядковувалась більшість земель по правому і лівому берегах Дніпра, тоді як Галичина і Волинь залишалися в поляків. На підлеглих козакам землях площею близько 250 тис. кв. км. проживало 1,2-1,5 млн. люду [67, с. 128].\nПочинаючи з часу укладення Переяславського договору в політиці Московії щодо України виразно окреслилася тенденція до обмеження її прав, а з ліквідацією в 1775 р. Запорізької Січі і в 1783 р. полково-сотенного устрою вона призвела до остаточної ліквідації автономії.\nВ результаті трьох поділів Польщі територія України була розподілена між двома імперіями - Австрійською і Російською. В складі Росії опинилось біля 80%, а в Австрії 20% українських етнічних земель. Така ситуація збереглась аж до 1917 р.\nНовий етап українського державотворення припадає на 1917-1920 рр. Почався він зі створення 4 (17) березня 1917 р. Центральної Ради. 7 (20) листопада 1917 р. III Універсалом було проголошено утворення Української Народної Республіки, як держави у федеративному зв'язку з Росією. За ним, до території новоутвореної держави "належать землі, заселені у більшості українцями: Київщина, Поділля, Волинь,\nЧернігівщина, Полтавщина, Харківщина, Катеринославщина, Херсонщина, Таврія (без Криму). Остаточне визначення границь Української Народної Республіки як щодо прилучення частин Курщини, Холмщини, Вороніжчини, так і суміжних губерній і областей, де більшість населення українське, має бути встановлене по згоді зорганізованої волі народів" [68, с.74]. Таким чином, за основу при встановленні державних кордонів УНР брався етнографічний принцип, а щодо перелічених в другій частині земель він доповнювався ще й принципом самовизначення.\nПротистояння між Центральною Радою і Радою Народних комісарів, а також утвореним на І Всеукраїнському з'їзді Рад у грудні 1917 р. Центральним Виконавчим Комітетом Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів, зумовило необхідність нормалізації міжнародних відносин і перш за все припинення війни. З цією метою делегація УНР взяла участь на рівноправних засадах у переговорах у Бресті з країнами четвірного союзу і Радянською Росією. В результаті політичного визнання усіма сторонами УНР і підписання мирного договору були визначенні західні і північно-західні межі державної території України. Кордон УНР з Австро- Угорщиною проходив по старому кордону Російської імперії. З нововідродженою Польщею - по лінії Tарноград - Білограй - Шебрешин - Красностав - Пугачів - Радин - Межиріччя - Меншик - Високо-Литовськ - Кам'янець-Литовський - Пружани - Ви- говівське озеро . Ця лінія в цілому відповідала західним етнографічним межам розселення українців. Для її практичного втілення в угоді передбачалося створення спеціальної змішаної комісії. Кордон між УНР і Радянською Росією мала визначити спеціальна угода між ними.\nНизка об'єктивних і суб'єктивних чинників унеможливили утвердження ук- раїнсьскої державності в особі Української Народної Республіки. Однією з причин такої ситуації була невирішеність проблеми військового будівництва, яке О. Л. Копи- ленко справидливо називає “ахілесовою п'ятою” Центральної Ради [70, с.49].\nЗначно більшого поступу у вирішенні територіального питання досягла Українська держава Павла Скоропадського, проголошена 29 квітня 1918 р. Дипломатичним шляхом до Української держави було прилучено: Гомельський повіт Mo- гилівської губернії, Путивльський і Рильський повіти Курської губернії - до\nЧернігівщини, інші українські повіти Курщини (Суджанський, Грайворонський, Білогородський, Корочанський), а також Валуйський повіт Воронезької губернії - до Харківської губернії України. Річинський, Пінський і Мозирський повіти Мінської губернії було з'єднано в окремий округ (староство) в складі Української держави. Останніми були приєднанні Холмщина, Підляшшя, Берестейщина (12 повітів), які склали одну губернію і вперше інтегрували в українську політичну систему.\nДо складу Української держави зі стратегічних міркувань було включено частину етнічних білоруських земель. Юридично було оформлено входження до складу Української держави на правах автономії Криму, проте через загострення політичної ситуації українська влада на півострові не утвердилася. Старий кордон між Донською областю і українськими губерніями був зміщений таким чином, що до України відходив Маріуполь з околицями, при цьому до уваги брались як етнічні, так і економічні особливості [59, с.78]. Найбільш проблематичним було територіальне розмежування з Радянською Росією. Внаслідок цього українсько-російський кордон юридично було встановлено аж в 1919 р., але вже договором між УРСС і РСФРР.\n19 жовтня 1918 р. у Львові було проголошено Західно-Українську Народну Республіку як Українську державу на території Галичини, Північної Буковини і Закарпаття. Відповідно до артикулу І Тимчасового Основного закону ЗУНР від 13 листопада 1918 р., вона "обіймала весь простір бувшої австро-угорської монархії, заселений переважно українцями". Кордонам ЗУНР в Конституції присвячено артикул II, який так і називався - "границі". За цим артикулом "простір ЗУНР покривається з українською суцільною етнографічною областю в межах бувшої австро-угорської монархії - то є з українською частиною бувших австрійських коронних країв Галичини з Володимирією і Буковини та з українськими частинами бувших угорських столиць (комітатів): Спиш, Шариш, Земплин, Уг, Берег, Угоча і Мармарош" [68, с.125]. У зв'язку із захопленням в першій половині 1919 р. Північної Буковини Румунією, а Закарпаття - Угорщиною, ЗУНР фактично охоплювала лише територію так званої Східної Галичини (в основному теперішня територія Львівської, Івано- Франківської та Тернопільської областей).\nУ грудні 1918 р. Українська держава П. Скоропадського була ліквідована і натомість відновлена Українська Народна Республіка (період Директорії), яка проіснувала до кінця 1920 р., коли остаточно втратила контроль над територією. В територіальному відношенні цей період в історії України позначився злукою Української Народної Республіки і Західно-Української Народної Республіки 22 січня 1919 р.\nАкт Злуки (політичного об'єднання) Української Народної Республіки із Західно-Українською Народною Республікою без перебільшення можна вважати явищем епохального характеру в історії українського державотворення. “І хоча вікопомному Актові Злуки 22 січня 1919 року не судилося тоді дістати остаточне практичне довершення,- відзначив Президент України Л. Д. Кучма на урочистому засіданні, присвяченому 80-річчю Західно-Української Народної Республіки,- він започаткував новий етап національно-визвольного руху - боротьбу за соборну Україну” . Фактично Актом від 22 січня 1919 року була закладена політична і юридична основа для об'єднання всіх українськи земель в єдиній державі. На жаль, подальші події (травнева 1919 року та квітнева 1920 року угоди С. Петлюри з поляками) перекреслили положення Акту Злуки.\nЩо ж до кордонів підконтрольної Директорії УHP території, то в ході боїв вони часто змінювалися.\nНовий період в історії України знаменує собою Українська Соціалістична Радянська Республіка (УСРР, а згодом УРСР) проголошена 25 грудня 1917 р. в Харкові І Всеукраїнським з'їздом Рад разом з проголошенням встановлення в Україні Радянської влади. На кінець 1920 р. УСРР за допомогою Червоної Армії контролювала більшу частину території України. З підписанням ЗО грудня 1924 р. союзного договору УСРР увійшла до складу СРСР. Західний кордон Радянської України було встановлено 18 березня 1921 р. Ризьким мирним договором між РСФРР і УСРР, з однієї сторони, і Польщею, з іншої. Кордон пройшов по лінії річки Збруч - на захід від міста Ямпіль - на схід від міста Острог і далі по сучасній границі Рівненської і Житомирської областей [59, с.91].\nКордон УРСС з Білорусією (БСРР) та Росією (РСФРР) був встановлений тристороннім договором про кордони, затвердженим Радою Народних Комісарів України 10 березня 1919 р. . Поза межами республіки залишилися місця компактного проживання українців прикордонних районів Гомельщини, Брянщини, Курщини, Воронежчини, а також Дону і Північного Кавказу.\nВиходячи з ситуації, що склалася в 1924 р., уряд УСРР запропонував ЦВК Союзу PCP проект постанови "Про зовнішні кордони УСРР". Для розгляду пропозицій щодо врегулювання кордонів між РСФСР, УСРР і БСРР Союзний ЦВК створив комісію. За результатами її роботи 16 жовтня 1925 р. ЦВК CPCP прийняв постанову "Про врегулювання кордонів Української Соціалістичної Радянської Республіки з Російською Соціалістичною Федеративною Республікою і Білоруською Соціалістичною Радянською Республікою" . Але і цією постановою питання справедливого (відповідно до етнічного і економічного принципів територіального розмежування) встановлення північно-східних кордонів України не було вирішено. Згідно з постановою від 16 липня 1925 р., до УСРР була приєднана територія, на якій мешкало 278 081 чоловік, у той час як від України було відторгнено територію з населенням 478 909 чоловік .\nПроцес територіального розмежування між Україною та сусідніми радянськими республіками, що розгорнувся в середині 20-х років, охопив і південно-західну частину УСРР. Постановами ЦК КП(б)У від 19 вересня 1924 р. і ВУЦВК від 12 жовтня 1924 р. в складі УСРР було утворено Молдавську Автономну Соціалістичну Радянську Республіку (МАСРР). До складу новоутвореної автономії було включено і райони Лівобережжя Дністра, де молдавське населення не становило переважної більшості: частини Балтського і Тульчинського округів Подільської губернії, Одеського округу Одеської губернії [75, с. 111].\nТимчасовий кордон між МАСРР і УСРР був визначений 11 жовтня 1924 р. на засіданні Раднаркому України .\nПроцес формування території МАСРР на Лівобережжі Дністра і уточнення її кордонів з Україною тривав майже до кінця 1926 р. У листопаді 1924р. МАСРР було повністю передано Балтський округ Одеської губернії , а у вересні 1926 р.\nспільною постановою ВУЦВК та РНК УСРР "Про врегулювання кордонів Автономної Молдавської Радянської Соціалістичної Республіки" до її складу передано ряд населених пунктів Тульчинського і Одеського округів .\nЗначний вплив на процес формування території України справило підписання 23 серпня 1939 р. в Москві Пакту Молотова-Ріббентропа (Договору про ненапад між Німеччиною і Радянським Союзом і таємного додаткового протоколу до нього). Відповідно до досягнутих домовленостей Червона Армія 17 вересня 1939 р. перейшла тодішній радянсько-польський кордон і за лічені дні захопила всю територію Західної України. Укладеним 28 вересня 1939 р. радянсько-німецьким договором про дружбу і кордон західний рубіж CPCP на ділянці України був пересунутий від річки Збруч на Сан [79, с.8].\n1 листопада Верховна Рада CPCP законом "Про включення Західної України до складу CPCP і воз'єднання з УРСР"  ухвалила задовольнити “прохання” Народних Зборів Західної України. Верховній Раді УРСР було запропоновано прийняти Західну Україну до складу Української РСР.\nВходження Західної України до складу УРСР завершилося прийняттям 15 листопада 1939 року Верховною Радою УРСР на позачерговій третій сесії постанови, якою вирішено: "прийняти Західну Україну до складу Української Радянської Соціалістичної Республіки" . Цим завершилося входження Західної України до складу УРСР.\nВищезгадані радянсько-німецькі домовленості щодо територіального розмежування зумовили також подальші зміни кордону України з Румунією і Молдавією. Не визнаючи права Румунії на Північну Буковину і Бесарабію, в 1940 р. CPCP домігся включення цих земель до свого складу. На території Бесарабії було вирішено створити союзну Молдавську республіку, а північну і південу частини цього регіону, а також Північну Буковину, передати Українській РСР. Тому знову виникла проблема перегляду україно-молдавського кордону.\n2 серпня 1940 р. Верховна Рада CPCP прийняла закон "Про утворення Молдавської РСР". Проте він не містив детального опису кордону між УРСР і МРСР, а лише вказував, які адміністративно-територіальні одиниці відходили до МРСР, а які до УРСР. Україні поверталися колишні райони МАРСР, де переважало українське населення, а саме: Ананьївський, Балтський, Валегоцулівський, Кодинський, Красноок- нянський, Піщанський і Черпенський райони. Того ж дня було прийнято і закон CPCP "Про включення північної частини Буковини, Хотинського, Аккерманського та Ізмаїльського повітів Бесарабії до складу СРСР" .\nОстаточно з детальним описом проходження на місцевості кордон між УРСР і MPCP був визначений Указом Верховної Ради Союзу PCP від 4 листопада 1940 р. "Про встановлення кордону між Українською Радянською Соціалістичною Республікою і Молдавською Радянською Соціалістичною Республікою" . У літературі висловлена думка про те, що затверджена цим указом лінія українсько- молдавського кордону формувалася на основі максимального врахування ареалів етнічного розселення українців і молдован [58, с.78]. Проте проблема Придністров'я, яка виникла на початку 1990-х років, змушує піддати це твердження певному сумніву.\nВ такому складі територія УРСР проіснувала до 22 червня 1941 року, тобто до початку Великої Вітчизняної війни, в ході якої була повністю окупована Німеччиною. Північна Буковина Маніфестом диктатора Антонеску від 19 липня 1941 р. була приєднана до королівської Румунії.\nПитання про західні кордони України (з Польщею, Чехословаччиною, Угорщиною і Румунією) знову гостро постало з наближенням до завершення Другої світової війни. З переходом радянськими військами радянсько-польського державного кордону, встановленого у вересні 1939 р., виникла необхідність у його відновлені або, як цього вимагали польські представники, підтримувані західними державами - членами антигітлерівської коаліції, встановленні східніше від лінії Керзона. Зважаючи на ці обставини CPCP погодився на деякі територіальні поступки на користь Польщі.\nРадянсько-польський державний кордон був визначений спочатку угодою між радянським урядом і Польським Комітетом Національного Визволення від 27 липня 1944 р., а згодом договором між CPCP і Польською Республікою, укладеним у Москві 16 серпня 1945 р. В основу територіального розмежування було покладено рішення Кримської конференції. За цим договором, кордон між обома державами встановлювався вздовж лінії Керзона з відступами від неї у деяких районах від п'яти до восьми кілометрів на користь Польщі. Крім того, Радянський Союз передавав Польщі дадатково територію до річок Західний Буг і Солонія на південь від Крилова - з відхиленням від лінії Керзона на ЗО км у бік УРСР [84, с.541]. Процес українсько- польського розмежування завершився з укладенням 15 лютого 1951 р. в Москві Договору між CPCP і Польщею про обмін ділянками державних територій [85, с.152]. За цим договором сторони обмінялись приблизно рівними за площею прикордонними ділянками. До Польщі відходили землі в районі Нижніх Устриків Дрогобицької області, до України - район між ріками Західний Буг, Солонія і Гучба. Офіційними мотивами обміну було економічне тяжіння районів до суміжних закордонних земель.\nПідводячи короткий підсумок українсько-польського територіального розмежування, треба визнати, що хоча кордон і пройшов з незначними відхиленнями уздовж лінії Керзона, все ж він далеко неповністю врахував межі етнічного розселення українців. Поза межами України залишилися Холмщина, Надсяння, Підляшшя, Лем- ківщина (тут мешкало понад 700 тис. українців), які були пов'язані з Україною як історично, так і етнічно. Втім, про останнє після взаємних депортацій населення в 1944-46 роках і акції "Вісла" 1947 р. говорити вже не доводиться.\nТермінового розв'язання вимагала проблема Закарпатської України (нині області). Державна приналежність цієї території після І світової війни була різною: з 1919 р. по 1939 р. вона входила на правах автономії до Чехословаччини, в березні 1939 р. тут було проголошено утворення незалежної держави - Карпатської України на чолі з президентом А. Волошином, яка однак внаслідок окупації Угорщиною проіснувала не довго.\nПісля зайняття в 1944 р. цієї території радянськими військами тут (не без радянської підтримки ) почався рух за возз'єднання з Україною. Це призвело до прийняття І з'їздом Народних Комітетів Закарпатської України, що відбувся 26 листопада в Мукачево, Маніфесту про вихід Закарпатської України зі складу Чехословаччини та возз'єднання з УРСР. Також було прийнято звернення до уряду Радянського Союзу з проханням допомогти трудящим Закарпаття возз'єднатися з Радянською Україною [86, с. 16]. 5 грудня 1944 р. Народна Рада, що була створена з'їздом як єдиний орган влади на території Закарпаття, видала декрет про ліквідацію прав Чехословацької та Угорської держав на території Закарпаття . Процес входження Закарпаття до складу України завершився підписанням 29 червня 1945 р. радянсько-чехословацького договору про вихід Закарпатської України зі складу Чехословаччини та про її возз'єднання з Радянською Україною  і його ратифікацією 22 листопада 1945 року. Тимчасовими Національними Зборами Чехословацької Республіки і 27 листопада Президією Верховної Ради СРСР. Згідно з даними договором і протоколом до нього, кордоном між CPCP і Чехословаччиною визначався кордон, що існував до 29 вересня 1938 р. між Словаччиною і Підкарпатською Україною. У складі Словаччини залишився клин лемківської етнографічної території, що тягнувся вздовж Карпат аж до Пряшівщини, з населенням близько 70 тис. чоловік.\nКордон з Румунією і Угорщиною був встановлений Мирним договором, укладеним 10 лютого 1947 р. між ними і державами, що перебували у стані війни з гітлерівської коаліцією [89, с. 117, 135]. Характерною особливістю тут було те, що договірною стороною поряд з CPCP була Українська РСР. Даними договорами, як і у випадку з Польщею і Чехословаччиною, встановлювався радянсько-румунський і радянсько-угорський кордони, які відповідно одночасно були українсько-румунськими та українсько-угорськими кордонами.\nФормування сучасних кордонів України завершився передачею в 1954 р. Кримської області зі складу РРФСР до складу Української РСР. Процес юридичного оформлення цієї передачі почався з прийняття за поданням Ради Міністрів РРФСР відповідної постанови Президії Верховної Ради РРФСР, в якій зазначалось: "Враховуючи спільність економіки, територіальну близькість і тісні господарські та культурні зв'язки між Кримською областю і Українською РСР, а також беручи до уваги згоду Президії Верховної Ради УРСР, Президія Верховної Ради РРФСР вважає за доцільне передати Кримську область до складу Української Радянської Соціалістичної республіки . Ця постанова була направлена до Верховної Ради СРСР.\n13 лютого 1954 р. питання "Про подання Президії Верховної Ради РРФСР по питанню передачі Кримської області до складу Української РСР" було розглянуте на засіданні Президії Верховної Ради У РСР, яка в своїй постанові вирішила "просити Президію Верховної Ради Союзу PCP передати Кримську область до складу Української Радянської Соціалістичної Республіки" . Ця постанова теж була направлена до Верховною!' Ради СРСР. Таким чином, Президії Верховних Рад обох республік діяли у чіткій відповідності зі статтею 15 Конституції УPCP  та статтею 16 Конституції РРФСР , за якими територія республік не може бути змінена без їх згоди. 19 лютого 1954 р. на своєму засіданні за участю представників УРСР і РРФСР Президія Верховної Ради CPCP видала Указ "Про передачу Кримської області із складу РРФСР у склад УРСР". Ось витяг з нього: "Враховуючи спільність економіки, територіальну близкість і тісні господарські і культурні зв'язки між Кримською областю і Українською РСР, Президія Верховної Ради Союзу Радянських Соціалістичних Республік постановляє: "Затвердити спільне подання Президії Верховної Ради РРФСР та Президії Верховної Ради УРСР про передачу Кримської області із складу Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки в склад Української Радянської Соціалістичної Республіки [79, с. 104-105]. Процес входження Криму до складу України завершився прийняттям 26 квітня 1954 р. Верховною Радою CPCP Закону "Про передачу Кримської області із складу РРФСР в склад Української РСР". Він мав усього два пункти:\n"1. Затвердити Указ Президії Верховної Ради CPCP від 19 лютого 1954 р. про передачу Кримської області зі складу РРФСР до складу УРСР;\n2. Внести відповідні зміни до статей 22 і 23 Конституції СРСР" .\nПопри існування різних точок зору з приводу мотивів (причин) передачі Криму до складу України, очевидним - про це свідчать фактичні дані [58, с.89-95] - залишається те, що, по-перше, основними причинами передачі були економічні, і, подруге, питання про таку зміну статусу області було порушено на місцевому рівні.\nТаким чином, з входженням Криму в 1954 р. до складу УРСР завершився тривалий і суперечливий процес формування сучасної території України. Вперше з княжих часів в єдиних кордонах об'єдналась переважна більшість історичних (в т. ч. і етнічних) українських земель.\nПрийняття 16 липня 1990 року Декларації про державний суверенітет України розпочало, а ухвалення Акту проголошення незалежності України 24 серпня 1991 р. і підтвердження його згодом на всеукраїнському референдумі 1 грудня 1991 р. завершили процес виникнення (відновлення) на політичній карті світу нової держави - України. Це зумовило необхідність якнайшвидшого вирішення питань, пов'язаних з державотворенням. Одним з найважливіших серед них було питання кордонів, що зводилося до їх правонаступництва .\nПроблема правонаступництва України розглядається в двох аспектах:\nсучасна українська держава як правонаступниця CPCP;\nсучасна українська держава як правонаступниця Української Народної Республіки (УHP) [94, с.406-408].\nПерше положення не викликає жодних заперечень і закріплено в законодавстві. Так, відповідно до ст.7 Закону "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року , Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.\nЩо стосується другого аспекту згаданої проблеми (правонаступництва щодо УНР), то характерною є двоякість її вирішення. З одного боку, законодавство не містить жодних положень з цього приводу, не зроблено також відповідних офіційних заяв. З іншого, очевидним є фактичне правонаступництво, правонаступництво в політичному сенсі. Про це свідчить практика державного будівництва в Україні 1991-1998 років: державна незалежність України відновлена в територіальних межах Української Народної Республіки (територія після Акту Злуки УНР і ЗУНР в 1919 р.); в Україні відновлено інститути, характерні для суверенної, демократичної держави, якою була і УНР; державними символами стали Тризуб, синьо-жовте національне полотнище і мелодія національного гімну "Ще не вмерла Україна", а національною грошовою одиницею - гривня, які мали місце, як відомо, і в УНР, тощо.\n"Продовжувачем державно-національних традицій і правонастулницею Української Народної Республіки" визнано Українську державу, проголошену 24 серп\nня 1991 р.. у заяві Державного Центру VHP в екзилі (вигнанні) з приводу передачі 22 серпня 1992 року своїх повноважень Президентові і Уряду України [96. с. 197-227]. Правонаступницею УНР сьогоднішня незалежна Україна була визнана і в заяві провідних діячів культури і науки, зробленій з цієї ж нагоди [97, с.52].\nВідсутність єдиної загальновизнаної позиції з даного питання породжує невизначеність в офіційній політичній доктрині щодо положень:\nа) сучасна незалежна Українська держава утворена в 1991 році;\nб) сучасна Українська держава відновлена як суверенна в 1991 році [80, с.408].\nПроблема правонаступництва державних кордонів України вирішувалась на\n1) у національйому законодавстві;\n2) у міжнародно-правових документах.\nНа першому рівні вирішення проблеми правонаступництва України щодо її кордонів позначилося прийняттям 12 вересня 1991 р. Закону "Про правонаступництво України" . Згідно зі ст. 5 цього Закону, державним кордоном України є державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав та кордон між Українською PCP і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова станом на 16 липня 1990 року. Таким чином, державним кордоном України з Польщею, Угорщиною, Румунією і Чехословаччиною (з 1 січня 1993 року Словаччиною) було визнано західний кордон колишнього Союзу PCP з цими державами на тих ділянках, де Україна з ними межувала, а з Бэларуссю, Росією і Молдовою - кордон, що існував між Україною і цими державами станом на 16 липня 1990 року - момент прийняття Декларації про державний суверенітет України.\nСтосовно попередніх міжнародних договорів щодо державних кордонів України Закон встановив наступне:\n1) Україна підтверджує свої зобов'язання за міжнародними договорами, укладеними Українською PCP до проголошення незалежності України (ст.6). Тобто Україна взяла на себе зобов'язання визнавати кордони, встановлені за участю Української РСР. Такими є державні кордони України з Румунією і Угорщиною, які встановленні Мирним договором, укладеним 10 лютого 1947 року між ними і держа- вами, що перебували в стані війни з гітлерівською коаліцією, серед яких поряд з CPCP була і Українська PCP [88, с. 117,135]. Даними Договорами встановлювався радянсько-румунський і радянсько-угорський кордони, які, одночасно були і українсько-румунським та українсько-угорським кордонами;\n2) Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР. Тобто, Україна визнає українсько-польський та українсько- чехословацький кордон, який співпадав з радянсько-польським та радянсько- чехословацьким державним кордоном і був встановлений в післявоєних договорах CPCP з Польщею і Чехословаччиною.\nЩодо другого рівня вирішення питання правонаступництва державних кордонів України - міжнародно-правового, то воно знайшло своє відображення, по- перше, в документах, якими супроводжувався розпад CPCP і створення Співдружності Незалежних Держав (Угоді про створення СНД від 8 грудня 1991 року і Алма- Атинській Декларації від 21 грудня 1991 року), а, по-друге, в двосторонніх договорах України з сусідніми державами. В обох випадках вирішення питань, пов'язаних з правонаступництвом державних кордонів, відбувалося згідно з відповідними нормами міжнародного права, головно Віденською Конвенцією про правонаступництво держав щодо міжнародних договорів 1978 року (як незалежна держава Україна приєдналася до даної Конвенції 17 вересня 1992 року  ) та міжнародною практикою з цього приводу. Визнання Україною кордонів, встановлених в договорах Союзу PCP з суміжними державами, знайшло своє відображення в Угоді про створення Співдружності Незалежних Держав від 8 грудня 1991 року, в ст. 12 якої підкреслювалось, що держави-учасниці гарантують виконання міжнародних зобов'язань, що випливають для них з договорів та угод колишнього CPCP. До них відносились і ті, котрі регулювали територіальні відносини колишнього CPCP з суміжними державами. А оскільки західний кордон України був на значному проміжку одночасно і західним кордоном CPCP (Україна у складі CPCP мала спільний кордон з Польщею, Чехословаччиною (з 1 січня 1993 р. Словаччиною), Угорщиною і Румунією), то це свідчило про визнання Україною цього кордону і гарантування виконання міжнародних зобов'язань, що випливали для неї з договорів і угод колишньго CPCP щодо свого західного кордону.\nОкремо слід сказати про встановлення державного кордону України з колишніми радянськими республіками, а тепер незалежними державами. Серед тих, з якими Україна мала спільний кордон, були Республіка Беларусь, Російська Федерація і Республіка Молдова. Питання територіальних відносин з цими державами знайшли своє вирішення в документах про розпад CPCP та створення СНД - Угоді про створення СНД від 8 грудня 1991 року (між Республікою Беларусь, Російською Федерацією і Україною) і Алма-Атинській Декларації від 21 грудня 1991 року, якою закріплено приєднання до СНД ще девя'ти держав - колишніх радянських республік. Відповідно до ст.5 Угоди, республіки визнають і поважають територіальну цілісність одна одної, недоторканність існуючих кордонів у рамках Співдружності.\nПри ратифікації Угоди від 8 грудня 1991 року Україна зробила ряд зауважень, за якими, зокрема, формулювання "у рамках Співдружності" було вилучене. При ратифікації парламентами держав-членів СНД проти цих зауважень не було висловлено заперечень, а тому для України ст.5 Угоди проголошує, що Високі Договорні Сторони визнають і поважають територіальну цілісність і недоторканність існуючих між ними кордонів. Таким чином, кордони України з Республікою Білорусь, Російською Федерацією і Республікою Молдова визнані даними державами як непорушні і недоторканні без будь-яких обмежень. Серед двостороніх міжнародно- правових договорів, якими встановлювались державні кордони України, можна назвати Договір про основи добросусідства та співробітництва між Україною і Угорською Республікою від 6 грудня 1991 року , Договори про добросусідство, дружні відносини і співробітництво між Україною і Республікою Польща від 18 травня 1992 року , між Україною і Словацькою Республікою від 29 червня 1993 року , Договір про добросусідство, дружбу і співробітництво між Україною і Республікою Молдова від 23 жовтня 1992 року , Договір про дружбу і братерство між Україною і Туреччиною від 2 січня 1992 року. Спільними для всіх договорів є положення про керування у своїх діях цілями і принципами Статуту ООН, принципами Хельсинського Заключного акту, іншими міжнародно-правовими документами;\nвизнання непорушності існуючих державних кордонів; підтвердження відсутності територіальних претензій і невисунення їх у майбутньому та ін.\nДержавний кордон - це встановлена юридично чи фактично штучна лінія (на суші і воді) і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії (в надрах, водах і повітряному просторі), які визначають просторові межі території держави і сфери здійснення нею свого суверенітету (територіального верховенства).\nКордони держав - не просто межі її території. Вони характеризуються специфічними критеріями, які поділяються на: юридичні (спосіб встановлення, етап встановлення, порядок перетинання), географічні (загальна протяжність, географічне положення на карті світу, цілісність (замкнутість) лінії кордону, місце проходження, особливості ландшафту, кліматичні умови, характер проходження, характер кордону) та інші (ступінь захищеності, час існування).\nПравовий статус державного кордону - це комплексний правовий інститут, норми якого регламентують питання встановлення, функціонування та охорони державного кордону. Комплексність цього інституту полягає в тому, що він включає норми права як внутрішнього, так і міжнародного. Виходячи з цього статус державного кордону поділяється на конституційно-правовий (державно-правовий) і міжнародно-правовий.\nУ внутрішньому праві України правовий статус державного кордону визначається нормами таких галузей права (законодавства) як: конституційне, адміністративне, кримінальне, цивільне, трудове, право соціального забезпечення, екологічне, фінансове, військове.\nНорми міжнародного права регулюють порядок визначення і встановлення державних кордонів, визначають юридичний зміст принципів територіальної цілісності і недоторканності держав, недоторканності і непорушності державних кордонів, підстави і порядок зміни державної приналежності окремих територій і зміни проходження державних кордонів, правонаступництва державних кордонів, встановлюють правовий режим державного кордону, порядок мирного вирішення прикордонних інцидентів і територіальних розбіжностей (спорів).\nСкладовими частинами конституційно-правового інституту державного кордону України є групи норм, що регулюють:\n6) повноваження Прикордонних військ та інших військових формувань в цій\n8) відповідальність за порушення законодавства про державний кордон;\n11) правовий і соціальний захист військовослужбовців та інших осіб, які беруть участь в охороні державного кордону;\nТериторіальне розмежування, а отже і встановлення міждержавних кордонів,\nздійснюється на основі цілого комплексу принципів (критеріїв): самовизначення, етнографічного (національного), історичного, географічного, економічної доцільності, адміністративного (можливості управління), соціально-культурного. При цьому вони не носять абсолютний характер і не можуть (за винятком принципу самовизначення) служити достатньою підставою територіальних змін.\nВажливою проблемою, від успішного вирішення якої залежить збереження миру і нормальне функціонуваня держав, є проблема стабільності державних кордонів, для забезпечення якої існують правові гарантії (міжнародні та національні) та механізми (структурні та матеріально-правові).\nІсторія формування державних кордонів України тісно пов’язана, з одного боку, з етнічним розселенням українців, а з іншого, - із зародженням і становленням української державності. У жодній мірі не применшуючи значення першого фактору, в роботі проведено аналіз лише другого - формування кордонів держав, які були історично українськими: Київської Русі, Галицько-Волинської держави, Запорізької Січі, Гетьманщини, УНР, Української Держави, ЗУНР. Важливою складовою процесу формування сучасних кордонів України став період існування Української PCP в складі СРСР, оскільки саме тоді в її територіальних межах було об’єднано майже всі етнічні українські землі. У 1991 році «адміністративні межі» колишньої Української PCP відповідно до принципу правонаступництва стали державним кордоном України.\nЕще по теме Становлення і розвиток державного кордону України:


SpaceX має намір здійснювати запуски Falcon 9 кожні два-три тижні - Korrespondent.net\nSpaceX має намір здійснювати запуски Falcon 9 кожні два-три тижні\nКорреспондент.biz, 7 лютого 2017, 05:57\nНаразі SpaceX проводить ремонтні роботи.\nАмериканська компанія SpaceX планує здійснювати запуск своїх ракет Falcon 9 кожні два-три тижні. Про це заявила президент компанії Гвін Шотвелл, передає РИА Новости.\n"Ми повинні здійснювати запуски кожні два-три тижні", - заявила Шотвелл.\nЗа її словами, наразі SpaceX проводить ремонтні роботи, зокрема йде заміна двигунів ракет для підвищення ефективності та вирішення можливих проблем з безпекою, також планується зміна дизайну турбонасосного агрегату.\nУ ракетах Falcon 9 виявили небезпечний дефект - ЗМІ\nНагадаємо, останній запуск Falcon 9 був проведений 14 січня, вперше після аварії 1 вересня, коли ракета Falcon 9 вибухнула на стартовому майданчику при підготовці до передстартового вогневого випробування.\nТЕГИ: ракета, SpaceX\nУкраїна майже вичерпала запаси "простого" газу1222\nУ Boeing 737 MAX виявили нову уразливість942\nІлон Маск дав пораду засновнику Twitter703\nРозморожено заарештовані активи Газпрому662\nSkyUp призупиняє польоти в ОАЕ622\nУ Коломойського відсудили 100 млн у справі Привату620


Про те, що відбувається на окупованому Запоріжжі і які перспективи звільнення захоплених територій області, розповіли у Запорізькій обласній військовій адміністрації, передає Nikopolnews.\nГолова Запорізької ОВА Олександр Старух розповів, що приблизно з 5 березня була сформована лінія зіткнення між нашою армією та загарбниками в регіоні. Спочатку такі великі міста як Мелітополь, Бердянськ, Енергодар, Токмак та Пологи знаходились під блокадою. Потім відбулась їх окупація з подальшим тиском на населення.\nСили оборони Запорізького краю стримали навалу ворога, тож лінія зіткнення між нашими воїнами та російською армією, що була сформована на початку березня суттєво не змінилася станом на 13 травня, – запевнив голова ОВА.\nОкупанти викрадають людей і майно\nУ Запорізькій області зафіксовано 271 випадок викрадення мирних людей, більше сотні – перебувають у заручниках.\nДуже багато жителів тимчасово окупованих територій затримують, у тому числі, і неповнолітніх чи молодих людей, щоб вони копали окопи у південних районах Запорізької області. Місцевих фермерів примушують до колаборації, вигадують необхідність різних дозволів. При цьому аграрії, не розуміючи, кому буде належати вирощений ними врожай, не хочуть його вирощувати.\nКрім цього, окупанти вивозять у росію сільськогосподарську техніку, транспорт, зерно.\nОлександр Старух підкреслив, що питання вивезення загарбниками зерна є системним. Це є серйозною проблемою, бо Україна наразі забезпечує не тільки свої потреби, але також постачає продовольство більше ніж 400 млн. людям у всьому світі. ООН вже багато років закуповує хліб для країн Африки, Близького Сходу.\nЩо відбувається в окупованих містах Запоріжжя\nМешканці Мелітополя зазначають, що у місті з’явилося багато незнайомих людей, які розповсюджують плітки. Їх завозили перед 9 травня із Криму та так званої “ЛДНР”. Селять у порожніх будинках та квартирах. Привезені працюють по міських ринках, у скверах та парках – підсідають до людей і виводять їх на розмови, щоб нав’язати думки про те, що в місті вже нібито 60% населення перейшли на бік росії і що Україна вже забула про Мелітополь.\nПри цьому 15 співробітників поліції Мелітополя стали зрадниками та пішли на службу до окупантів у фейкову “народну міліцію”. Нині вони роз’їжджають містом на вкрадених іномарках.\nДнями до лікарні Мелітополя були доставлені 40 військовослужбовців рф із вогнепальними пораненнями кінцівок. Одна із ймовірних версій того, що відбулося, – самостріл через невміле поводження зі зброєю.\nЖителі Дніпрорудного та околиць повідомляють, що окупанти риють окопи біля виїзду на село Орлянка, крім цього окопуються біля місцевої церкви. Також є інформація, що загарбники почали ховати свої танки та БТРи у свіжих капонірах і перекрили ґрунтову дорогу на Златопіль.\nУ Василівці росіяни відкрили свою поліцейську дільницю і закликають людей добровільно здавати зброю – навіть мисливську.\nКількість осіб, які виїхали з території, залежить безпосередньо від ситуації. На жаль, наразі з’являється проблема вивезення дітей з тимчасово окупованих територій для того, щоб вони могли скласти мультипредметний тест та надалі вступити у вищі навчальні заклади, – сказав Старух.\nВизволення захоплених територій\nГолова Запорізької ОВА зазначив, що іншого варіанта, як звільняти окуповані населені пункти, бути не може.\nНаразі основні бойові дії відбуваються на Донбасі. Військове командування приймає рішення виходячи з військової обстановки. На цьому напрямку захищають Україну і військовослужбовці з Запорізької області. Переконаний, що бажання, сил і засобів у нас достатньо. Допомога з заходу надходить, підрозділи готуються щоденно, а ми всі бажаємо, щоб найшвидше повернулися наші території, що опинились в окупації, – підкреслив Олександр Старух.\nЖоден метр землі не можна залишати, треба повертати все. І я переконаний, що Збройні сили України повернуть наші території, – резюмував він.\nОНОВЛЕНО. Технічний збій на лініях провайдера: у Нікополі тимчасово не працюють гарячі лінії


Оксана ШКЛЯРСЬКАОксана ШКЛЯРСЬКА26 бер 2018, 16:33\nVitabrid Dual Serum — новий продукт корейської біофармкомпанії Hyundai IBT (підрозділ всім відомого концерну HYUNDAI). Двофазна сироватка омолоджує і продовжує молодість завдяки синергії Vitabrid C¹² (інноваційного вітаміну C) і пептидів.\nЧому вітамін C?\nПопри оманливу буденність «аскорбінки» (як нерідко в побуті називають вітамін С), переоцінити її користь важко. Цей вітамін захищає шкіру від шкідливого впливу ультрафіолетових променів, сприяє виробленню колагену, оздоровлює і покращує зовнішній вигляд шкіри, нейтралізуючи шкідливу дію вільних радикалів, викликаних впливом сонця, стресу... Вітамін С допомагає запобігти й відкоригувати видимі ознаки старіння. За регулярного зовнішнього використання поліпшується колір обличчя, зникають пігментні плями, шкіра стає сяючою і пружною.\nОднак наш організм не здатний синтезувати вітамін С, а у складі харчових продуктів він є важкодосяжним — швидко випаровується під час контакту з киснем і нагрівання. Навіть якщо вашому організму пощастило дістати цю цінну речовину, на жаль, засвоїтися може лише 7%, а до шкіри дійде й зовсім незначна кількість — 1%.\nVitabrid C¹² — еволюційний вітамін C. Над його розробкою корейський вчений Цзіньхо Чой, віце-президент Сеульського жіночого університету Ewha, працював близько десяти років. Хіміку вдалося створити унікальний продукт за допомогою гібридної технології Vitabrid CG, «упакувавши» якісний вітамін С (британського виробництва) в оболонку з оксиду цинку. Гібридний вітамін С зберігає всі свої унікальні властивості й безперервно надходить в активній формі у глибокі шари шкіри протягом тривалого часу. Експерименти довели, що новий вітамін С дійсно проникає в дерму, а значить, діє там і на метаболізм шкіри, і на імунну систему.\nГібридний вітамін С має ще одну перевагу: якщо аскорбінову кислоту не можна використовувати при чутливій або роздратованій шкірі, то Vitabrid C¹², навпаки, чудово справляється з цими проблемами. Експерти заявляють, що вітамін C — один з найбезпечніших та найефективніших природних компонентів у світі. Великий плюс Vitabrid C¹² — турбота про ваше здоров'я загалом.\nПопри свою «молодість», унікальна корейська косметика Vitabrid C¹² встигла підкорити ринки багатьох країн світу. Журнал Vogue охрестив корейське ноу-хау «новим культовим продуктом з Сеула». Косметичні засоби Vitabrid C¹², що містять гібридний вітамін С, були відзначені чималою кількістю нагород, зокрема отримали найвищу оцінку авторитетного всесвітньо визнаного конкурсу Monde Selection.\nПептиди — чарівний код\nПептиди — другий основний інгредієнт сироватки Vitabrid Dual Serum. Не секрет, що сьогодні пептиди вважаються одними з найдієвіших складових у косметиці не лише для боротьби з віковими змінами, а й для профілактики старіння шкіри. Молодій шкірі пептиди допоможуть відсунути строки більш радикальних косметичних втручань — уколів краси й навіть операцій.\nЯкщо говорити науковою мовою, пептиди — це природні або синтетичні сполуки, молекули яких складаються із залишків амінокислот, пов'язаних між собою пептидними (амідними) зв'язками. Якщо коротко, пептиди — це короткі ланцюжки білків. Завдяки тому, що молекулярна вага пептидів є набагато меншою, ніж у білків, вони мають більшу маневреність: диво-ланцюжки здатні проходити через роговий шар шкіри, проникати глибоко в дерму і регулювати там обмінні процеси.\nУнікальні властивості пептидів залежать від їхньої первинної структури — послідовності амінокислот, а також від будови молекули та її конфігурації у просторі. Первинна послідовність пептидів — це своєрідний код, який дає чітку команду на запуск тих чи інших фізіологічних і біохімічних процесів в організмі. За допомогою цих чарівних ланцюжків можна керувати процесами, що протікають у шкірі, і старінням зокрема.\nУ сироватці Vitabrid Dual Serum міститься комплекс пептидів, що виконують безліч функцій: вони стимулюють утворення колагену й еластину (завдяки чому шкіра стає пружною, зволоженою, зменшується глибина зморшок, обличчя виглядає молодшим); прибирають запалення і запускають процеси регенерації; контролюють утворення меланіну і, як наслідок, перешкоджають пігментації. Ще один інгредієнт сироватки — Acetylhexa, пептид, що відноситься до так званих нейропептидів. Його дія подібна до ін'єкцій ботулотоксину А: розгладження зморшок і зниження мімічної активності, що не дає з'являтися новим зморшкам на вашому обличчі. І якщо зважитися на уколи ботоксу, побоюючись побічних ефектів, все ж не так просто, то крем-міорелаксант розслабляє м'язи обличчя м'яко, практично не викликаючи небажаних реакцій, за винятком індивідуальної алергії на компоненти крему.\nVitabrid Dual Serum — так працює успішна команда\nVitabrid Dual Serum — сироватка, основні інгредієнти якої — Vitabrid C¹² і пептиди — підсилюють дію один одного. Завдяки синергетичному ефекту продукт більш успішно допомагає боротися з глибокими зморшками й поганим кольором обличчя. Користуючись корейською сироваткою, ви не зможете не помітити антивікового ефекту, глибокого тривалого зволоження і сяяння оновленої шкіри. У складі Vitabrid Dual Serum є також вторинні компоненти, які, немов у командній грі, взаємодіють між собою і підвищують ефективність продукту загалом. Так, рожева вода покращує еластичність шкіри, токоферол відповідає за зволоженість і пружність, гіалуронат натрію та бета-глюкан підтримують постійний баланс вологи, рослинні стовбурові клітини посилюють антиоксидантний ефект і розгладжують текстуру шкіри, натуральні екстракти з рослин Centella Asiatica (інша назва «готу кола»), Camellia Sinensis (камелія китайська) допомагають заспокоїти шкіру.\nVitabrid Dual Serum — двофазна сироватка. Як відзначає виробник, для підтримки стабілізованого стану вітамін C і комплекс пептидів зберігаються окремо і змішуються тільки перед використанням. Поверніть нижню частину контейнера за годинниковою стрілкою — таким чином ви звільните жовту сироватку Deep Care Serum. Струсіть пляшку, щоб змішати жовту сироватку з прозорою Skin-Barrier Serum — і можна користуватися, ваша сироватка активована. Нанесіть кілька крапель на шкіру і дайте увібратися. Виробник також нагадує, що відчутний ефект можна побачити при регулярному використанні продукту протягом місяця.\nПродукція Vitabrid C¹² тепер доступна і в Україні — vitabrid.com.ua\nПродукція Vitabrid також буде представлена під час 18-го Конгресу індустрії краси Estet Beauty Expo, який відбудеться в Києві з 28 по 30 березня 2018 року (www.beautyexpo.com.ua).


Чорнобильська зона відчуження - iPress.ua\nМатеріали експедиції Ukraїner\nУ ніч на 26 квітня 1986 року у місті Прип’яті, що на Поліссі, сталася найбільша за всю історію ядерної енергетики катастрофа. Вибух четвертого енергоблоку Чорнобильської атомної електростанції призвів до трагічних наслідків із великою кількістю загиблих та потерпілих, а також до масштабних економічних збитків.\nПротягом чотирьох років експедицій Ukraїner неодноразово приїздили до Чорнобильської зони відчуження та її околиць, фіксуючи різноманітні локації та історії, що відображають вплив аварії на життя регіону.\nАвтор фотографії: Олександр Сирота.\nЗ початку квітня 2020 року в Чорнобильській зоні відчуження тривають масштабні лісові пожежі, до гасіння яких залучили сотні людей та одиниць техніки. Це не перша пожежа на цій території, однак цьогоріч після теплої та сухої зими полум’я поширюється значно стрімкіше, охоплюючи величезні площі полів із сухою травою та ліси у зоні відчуження, а також на прилеглих до неї територіях. Пожежі стали великим ударом для місцевої екосистеми. Найбільше постраждали тварини малого та середнього розміру, які не можуть швидко втекти від вогню та задимлення. Вогнем знищено частину лісів, колишніх сіл та туристичних об’єктів Чорнобильської зони.\nПрип’ять є прикладом міста блискучих перспектив і жахливих наслідків. От уже більше 30 років воно стоїть покинуте й забруднене радіацією. Сьогодні Прип’ять — це територія легенд, похмурих пейзажів і торжества природи. Водночас — це потенційне місто-музей міжнародного рівня, пам’ятка величезної техногенної катастрофи. Відвідати це місце хоча б один раз варто всім, переконані деякі колишні жителі Прип’яті. Відвідати й жити далі так, щоби на землі не з’являлося нових мертвих міст.\nОлександр Сирота більшу частину свого дитинства прожив у Прип’яті. Коли сталася аварія, Олександру було 10 років. Минули роки після евакуації, й місто знову покликало його до себе. Зараз Олександр пише та знімає документальні проєкти, присвячені Прип’яті й Чорнобильській трагедії; організовує і проводить авторські екскурсії зоною відчуження; є керівником міжнародної громадської організації "Центр Припять.ком" і членом Громадської Ради при Державному агентстві з управління зоною відчуження.\nІнтерв’ю з Олександром у VR форматі.\nОлександр також став одним із героїв фільму "Ukraїner. The movie" — шести історій про звичайний день України, яку творять незвичайні українці. У стрічці дослідник Прип’яті фіксує відновлення місцевої екосистеми, куди повертаються дикі тварини.\nПро масштаби Чорнобильської аварії та евакуацію всіх жителів стало відомо лише наступного дня. Тоді ж у примусовому порядку почали масово вивозити людей з тієї території, яку сьогодні називають зоною відчуження. Кинуті враз справи, незакінчена домашня робота, недоварена вечеря — так сьогодні уявляють собі події того вечора, коли розпочалась евакуація. Жителі Прип’яті, Чорнобиля, сусідніх містечок та сіл виїжджали ненадовго, як їм тоді казали, максимум на три дні. Ніхто з них не міг собі уявити розмах катастрофи та не підозрював, що їм доведеться назавжди полишити рідні домівки.\nКоли ж публічно оголосили про рівень радіаційного забруднення території, то життя багатьох місцевих мешканців змінилося назавжди. Ніхто вже не планував повертатися, адже радіація небезпечна — про це кричали звідусіль. Для більшості евакуйованих страх перед невидимим переміг бажання повернутися додому — майже всі залишилися жити на новому місці. Усі, але не самосели.\nСамосели Чорнобиля у VR.\nПрибірськ: життя на межі зони відчуження\nПрибірськ, що на Поліссі, міг би бути просто одним із мальовничих сіл поблизу Чорнобиля, про яке знали би лише місцеві й занадто допитливі туристи, але завдяки декільком небайдужим активістам село зажило новим життям. Тут двічі проходив фестиваль "Чoрнобиль Ренесанс", відремонтували школу і клуб, розвивають туристичну інфраструктуру. Бажання однієї людини підхопили інші та об’єдналися заради спільної мети.\nДень народження Прип’яті\n4 лютого 2020 року місту Прип’яті виповнилося б 50 років. Державні та громадські організації, музеї та проєкти, що досліджують тему Чорнобильської катастрофи, провели цього дня мистецьку акцію, що показує нові сенси Прип’яті як осередку мистецтва.\n1986 року Прип’ять перестала існувати як місто енергетиків. Однак з часом воно перетворюється на центр зони відчуження та своєрідний мистецький майданчик. Творчість стає інструментом переосмислення і збереження історичної пам’яті про Чорнобильську аварію та її наслідки, зокрема для молодих поколінь.\nПроєкт ARTEFACT Валерія та Світлани Коршунових, що привертає увагу людей до чорнобильської тематики за допомогою медіа-арту, представив 25-метрову проєкцію на готель "Полісся", що називається "Прометей". Спочатку транслювали хроніки молодої Прип’яті, а потім — 20-хвилинну анімацію міфу про Прометея, який є символом міста.\nНа центральній площі міста музиканти Лесик Якимчук і Поль Солонар, а також композитор і саунд-дизайнер Володимир Савін наживо імпровізували, використовуючи віртуальний "звуковий музей" PRIPYAT Pianos.\nУ PRIPYAT Pianos зібрано звучання 20 піаніно з Прип’яті, що залишилися у місті після аварії. Ці інструменти мовчали понад 30 років, поки Володимир Савін не знайшов їх та не записав, створивши повноцінний віртуальний музичний інструмент.\nДуга — монумент радянської невдачі\n"Дуга" – останній уцілілий об’єкт ядерного щита СРСР, відомий в західній пресі як "Російський дятел". Усі дані про цей проєкт, у який залучали найцінніший інтелектуальний ресурс, засекречені і сьогодні. Чому цей технологічний монумент називають також монументом невдачі – дивіться в інформаційному відео.\nНаймолодше в Україні місто — Славутич — заснували після аварії на ЧАЕС, щоб евакуювати туди жителів Прип’яті. Його збудували за два роки як "радянську утопію": з різноманітними котеджами й чималою кількістю зелених насаджень. Місто досі має атмосферу, яку складно знайти деінде.\nМатеріал проєкту Ukraїner.\n03 06 2020 13:40\nТЕГИ: Чорнобиль, Ukraїner, Полісся


Поліція роками не здатна прикрити незаконний гранітний кар’єр, збитків вже на півмільярда - СТИК\nОпубліковано: 25/10/2021 - 14:36 22/10/2021 - 19:26\nНа околиці Кропивницького ВАТ «Кіровоградський кар’єр» та ТОВ «Гранторг» без спецдозволу видобувають граніт. Державна екологічна інспекція оцінила, що тільки частина робіт тут нанесла збитків державі на 543,74 млн грн.\nПро це йдеться в матеріалі «Nadra.info».\nНинішній директор ТОВ «Гранторг» Сергій Богданов до травня 2018 року був її єдиним власником. Спецдозволів на користування надрами компанія не має (заяву до Держгеонадр подавала в червні цього року, але її повернули). Із січня власником «Ганторг» значиться Володимир Володимирович Дубівка. Людина із таким ПІБ вказана вказано очільником Кіровоградського відділення навчально-наукового інституту заочного навчання Національної академії внутрішніх справ.\nСудовий реєстр не містить згадок про розслідування поліцією справи №42020120000000218. По іншій справі – №12020120170000407, відомо, що протягом року з часу відкриття провадження поліція опитала трьох свідків вибуху на кар’єрі в травні 2020 року, оглянула територію біля в’їзду на кар’єр та зафіксувала вивезення граніту вантажівками. Поліція звернулася до суду за дозволом оглянути кар’єр, але отримала відмову. Все це відбулося в перший тиждень після відкриття провадження №12020120170000407. Протягом року судовий реєстр не містив інформації про дії поліції в цій справі. Тільки в день закінчення строку досудового розслідування – 12 травня 2021 року, слідча Анастасія Литвиненко за погодженням з прокурором Романом Оверченком звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда про продовження розслідування ще на рік. Суд це клопотання задовольнив. З травня судовий реєстр не містить інформацію про рух в цій справі.\nПопередняУ Києві затримали працівників ДБР, які “кришували” недоброчесний бізнес\nНаступнаВиконком погодив межі історичного ареалу Львова


На околицях Бахмутського району окупанти запустили БПЛА, обстріляли 2 населених пункти та ще один дистанційно мінували - Вільне радіо\nВільне Радіо » Новини » На околицях Бахмутського району окупанти запустили БПЛА, обстріляли 2 населених пункти та ще один дистанційно мінували\nПро це повідомляє речниця командування Операції Об’єднаних сил Анна Новіцька. В останній день весни вздовж лінії розмежування зафіксовані 10 порушень режиму тиші.\nРосійські гібридні сили впродовж доби обстріляли 3 населених пункти Донеччини із крупнокаліберної зброї. Зокрема, на Приазов’ї, поблизу Водяного, двічі — з мінометів 120-го калібру та гранатометів різних систем, а біля Гнутового та Шумів – з мінометів 82-го калібру.\nНеподалік Авдіївки по українських захисниках гатили зі станкових гранатометів, а біля Майорська двічі з протитанкового гранатомета та великокаліберного кулемета.\nПоблизу Зайцевого російські гібридні сили дистанційно мінували позиції ЗСУ мінами ПОМ-2 з ручних протитанкових гранатометів. А у напрямку Санжарівки, що на межі з Луганщиною, через лінію розмежування бойовики запускали безпілотник типу «Орлан-10». Його бійці ЗСУ подавили засобами радіоелектронної боротьби.\nДо того ж в районі Золотого-4 на Луганщині окупанти відкривали вогонь зі стрілецької зброї.\nБойових втрат у лавах ЗСУ за добу немає. До 7-ї ранку 1-го червня вздовж лінії розмежування було тихо. У штабі ООС повідомляють, що про випадки порушень повідомляли в ОБСЄ через СЦКК.\nНагадаємо, у неділю проросійські найманці також дистанційно мінували позиції ЗСУ, в районі Майорська.


Головні герої фільму - одесити, які брали участь у бойових діях в зоні АТО: Дмитро Олегович, Євген Титаренко, Роман Колдомасов, Євген Лата, Андрій Скороход, Віктор Погодін, Дмитро Васильєв. Всі вони дуже різні, й причини поїхати на фронт у кожного - свої. В кожного - своя «військова історія». Хтось отримав тяжкі моральні та фізичні травми. А комусь навіть вдалося знайти в труднощах, що довелось пережити, додаткову мотивацію для життя та творчості. Хтось готовий повернутися в зону АТО та продовжувати боротьбу. А комусь ніколи більше не побачити рідне місто.\nГенеральний продюсер фільму - А. Дріз, керівник МПЦ «Фор-Пост», в активі якого ціла серія документальних фільмів на військову тематику (в цьому році, окрім «Одеситів ...», на телеекрани вийдуть картини «Перехрестя Балу» і «Заміновані вірністю» ).\nРежисер - А. Авшаров (режисер циклу документальних фільмів для каналу «112. Україна», креативний продюсер телеканалу «ZiK»).\nОператори - Максим Савченко, Антон Борисюк.\nСценарій - Олександр Лірчук, Юлія Коршунова.\nПісля показу, о 15.00, відбудеться прес-конференція, в якій братимуть участь представники Державного агентства України з питань кіно, а також автори фільму.\nКонтакти для отримання додаткової інформації: (050) 330 93 57,\n(Джерело – пресс-служба Одеської міської ради)


Пабло Сабалета покине АПЛ в кінці сезону - Телеканал Футбол\nЗахисник Вест Хема покине АПЛ в кінці сезону\nПабло Сабалета поїде з Англії через 12 років кар'єри на Туманному Альбіоні\nПабло Сабалета Фото:: Офіційний сайт Вест Гему\nАргентинський захисник Вест Хема в інтерв'ю Sky Sports повідомив про своє швидке прощанні з АПЛ.\n«Це точно буде мій останній сезон в Англії. Я все ще насолоджуюся своїм футболом і, звичайно, менеджер був однією з причин, за якими я вирішив продовжити свій контракт на сезон 2019/2020. Завжди добре працювати з менеджером, якого ви дуже добре знаєте. Я все ще можу віддати 100% команді і використовувати свій досвід.\nЯ знаю, що мені 34 роки, я трохи постарів і підходжу до кінця своєї кар'єри. Однак я чесний з собою і я все ще професіонал і намагатимусь дати все для команди. Я постараюся насолодитися цим сезоном. Я був в Прем'єр-лізі так довго, що буду сумувати за нею в той момент, коли піду. Але на даний момент я зосереджений на тому, щоб на 100% відповідати цьому рівню.»\nОстанні два сезони аргентинець провів в Вест Хемі, зігравши в 66 матчах. До цього Пабло відіграв 9 сезонів за Манчестер Сіті. Разом з манкуніанцями Сабалета двічі вигравав АПЛ і Кубок Ліги, а також здобув по одному Кубку і Суперкубку Англії.\nНагадаємо, аргентинець продовжив контракт з Вест Хемом до літа 2020 року.\nТакож раніше повідомлялося, що Андрій Ярмоленко записав відеозвернення фанатам команди.\nКрім того, «молотобійці» близькі до придбання захисника Аякса.\nНещодавно з команди пішов Марко Арнаутович. Пропонуємо згадати найкращі моменти австрійського форварда в минулому сезоні:\nВест Гем підписує зоряного партнера для Ярмоленка за рекордну суму\nЯрмоленко помстився Андерсену за крижаний душ (ВІДЕО)


Як приготувати сік з гарбуза і апельсина: прості рецепти та оригінальні добавки | Господарство\nЯк приготувати сік з гарбуза і апельсина: прості рецепти та оригінальні добавки\nГоловна › Господарство › Як приготувати сік з гарбуза і апельсина: прості рецепти та оригінальні добавки\n1 Як з гарбуза зробити якісний сік – основні принципи\n2 Гарбузовий сік з апельсином в домашніх умовах\n3 Напій з м’якоттю і соком апельсина\n4 За допомогою соковижималки\n5 Гарбуз і цитрусові в соковарці\n6 Корисні поради та хитрості\nГарбуз продовжує сезон осінніх заготовок на зиму, коли з дерев і кущів вже знятий весь урожай. Солодкі закачування ще не закінчені, якщо на полиці в коморі не варто кілька баночок, зберігають у собі ароматний сік з гарбуза з апельсином. І це не просто десертний напій, а джерело безлічі корисних для організму речовин. Величезна кількість вітамінів, мікро – і макроелементів, пектин і цінна клітковина містяться у свіжих плодах і залишаються у правильно приготованому соку.\nГарбузово-апельсиновий напої не відрізняються довгим терміном зберігання, що їх слід вжити протягом 2-3 місяців після консервування. Зате готувати такі ласощі можна до самої зими. Цілі плоди добре переносять кімнатну температуру, коштують недорого, заморожена м’якоть теж годиться в переробку, а апельсини доступні круглий рік.\nМаючи під рукою соковижималку, соковарку і іншу техніку, нескладно приготувати напої з гарбуза в будь-якій кількості, в будь-який час. Представлені прості рецепти дозволять зробити заготовки на зиму з залученням кухонних агрегатів, так і без них. Сито, терка або марля, трошки терпіння і мінімум теплової обробки ? все, що знадобиться для такого процесу.\nДеякі особливості має і сам овоч з оранжевою м’якоттю. Кілька порад:\n1. Кращий сік виходить з стиглої гарбуза з яскравою серединкою. Варто вибирати невеликі плоди вагою до 5 кг\n2. Підготувати овоч до переробки означає очистити його від твердої шкірки, розділити на половинки і видалити насіння. Волокна, що знаходяться всередині, можна прибрати або залишити, якщо потрібен більш густий продукт.\n3. Макуху використовують для начинки млинців, пирогів і заправки молочних каш. Подрібнену в блендері масу можна повернути в напій, що додасть йому пюреподобную консистенцію.\n4. Для підсолоджування використовують звичайний цукор, але його можна замінювати медом в тій же кількості. Рідина вийде тягучою і стане ще корисніше.\nГарбузово-апельсиновий сік проносить і знижує кислотність. Це слід враховувати тим, кому таке дію протипоказане. Гастроентерологи радять вживати напій перед сніданком. Прийнятий перед сном, він відмінно допомагає впоратися з безсонням.\nТОП-7 кращих порід курей м'ясо-яєчного напрямку: характеристики і фото\nЯк приготувати компот з горобини на зиму: прості рецепти з червоною і чорною ягодою\nЗаготовки з винограду на зиму – прості, надійні рецепти та оригінальні ідеї\nЯблучно-гарбузовий сік – кращі рецепти на зиму\nТой, хто терпіти не може гарбуз, ні за що не здогадається, з чого приготований напій. У готовому вигляді він нагадує медовий бальзам з яскравим апельсиновим ароматом ? пальчики оближеш!\nЩоб зробити в домашніх умовах таку смакоту, будуть потрібні найпростіші продукти:\nгарбуз ? 4 кг;\nапельсини ? 3 шт.;\nцукор (або мед) ? 800 г;\nвода ? від 5 до 7 літрів;\nлимонна кислота ? 15 г (1 ст. л.).\nВоду додають довільно, поки напій не придбає потрібну концентрацію. Лимонна кислота замінена соком свіжих цитрусових. Для цього потрібно 2 лимона.\nГарбуз готують стандартно. Апельсини чистять і розрізають кожну часточку на частини. Якщо вирішено використовувати цедру або шкірку, додають тільки ту кількість, яку вдасться зняти з половини плодів. Інакше сік може гірчити.\nПокрокова інструкція приготування напою з ручним віджиманням:\n1. Очищену м’якоть гарбуза нарізають часточками, а потім на кубики.\n2. Разом з апельсином складають у каструлю і варять до розм’якшення гарбуза (близько 20 хв).\n3. Подрібнюють отриману масу вручну звичайної картофелемялкой або пропускають через м’ясорубку.\n4. Пюре віджимають через кілька шарів марлі або перетирають крізь сито для отримання напою з м’якоттю.\n5. Додають лимонну кислоту, цукор і ставлять на маленький вогонь. Воду вливають порціями, для контролю за густотою продукту.\n6. Довівши сік до кипіння, розливають його приготованим стерильним ємкостей і герметично закочують металевими кришками.\nГарбуз в такому вигляді ? дуже делікатний у зберіганні продукт. Присутність цитрусових і цукру додає стійкості заготівлях, але вкрай важливо дотримуватися стерильність посуду, прогрівати або кип’ятити банки і кришки перед фасуванням.\nУ гарбузі зібраний цілий букет вітамінів, солі кальцію, магнію, йоду і цинку і безліч інших корисних сполук. За змістом каротину (провітаміну А) стиглий овоч не поступається моркви, а цінний клітковина особливо м’яка і не травмує травний тракт. Всі переваги плода можна максимально зберегти, тільки переробивши його з м’якоттю.\nДля густого дієтичного соку потрібно:\nочищена гарбуз ? 3 кг;\nапельсини ? 1,5 кг;\nцукор ? за смаком;\nлимонна кислота ? 1 ст. л.;\nвода: 1 л для варіння + 3 л для розведення соку.\n1. Нарізаний гарбуз укладають у велику каструлю і вливають 1-2 літри води.\n2. Овоч проварюють під кришкою до м’якості.\n3. Апельсини ретельно миють, розрізають навпіл і отримують сік. Кісточки з рідини слід видалити.\n4. Шкірку можна додати в каструлю і варити разом з гарбузом. Напій стане ароматніше.\n5. Загальний час кипіння маси не повинно бути більше 30 хвилин. Сік вливають перед самим виключенням.\n6. Закінчивши нагрівання, із заготовки отримують кірки, всипають всю порцію цукру і пробивають блендером до стану пюре.\nТепер овочеву масу можна доводити до потрібного смаку й густоти, додаючи лимонну кислоту і вливаючи воду. Сік стає густіше по мірі зберігання, а значить, його можна сильно розбавляти. Розфасовують готовий напій після повторного нагрівання. На цей раз тільки масу доводять до кипіння і відразу знімають з вогню. Консервують гарячі заготовки звичайним способом, тепло укутують і повільно охолоджують.\nЯкщо потрібно продовжити термін зберігання соку або передбачається залишити його в звичайних домашніх умовах, то заготовки додатково пастеризують від 20 до 30 хвилин. Літрові ємності витримують у киплячій воді мінімум 15 хвилин, трилітрові ? 30. Банки закупорюють після стерилізації.\nМаючи в помічниках такий агрегат, готувати з будь-якого сировини не становить праці. Особливо цінна допомога механізмів при переробці гарбуза. Для вилучення рідини ручним способом її доводиться варити. Соковитискач дозволяє отримати «живий» продукт, а метод його обробки вибрати, беручи до уваги умови подальшого зберігання.\nЗагальний принцип простий ? пропустити шматочки овочів і цитруса через агрегат і законсервувати. Співвідношення продуктів для напою без м’якоті:\n2 кг гарбуза;\n1 ч. л. лимонної кислоти.\nПеред тим як очищати цитрусові, їх обов’язково миють і обдають окропом. Після цього плоди потрібно ретельно витерти чистим рушником, намагаючись видалити наліт, в якому можуть міститися хімікати. Ретельність необхідна, так як для напою знадобиться цедра.\nМолочай Беложильчатый — декоративна пальма з лікувальними властивостями\n1. З 0,5 л води і цедри готують відвар: кип’ятять 5 хвилин, остуджують і проціджують.\n2. Шматочки овочів і скибочки апельсина (без кісточок) пропускають через соковижималку.\n3. Рідина відправляють в каструлю, ставлять на плиту і підливають ароматний відвар з цедри.\n4. Вводять в продукт цукор і лимонну кислоту, що регулюють їх кількість, орієнтуючись на свій смак.\n5. Проварюють 10 хвилин і відразу розливають по стерильним, теплим банкам.\nНапій можна консервувати без добавок, тільки чистий сік гарбуза і апельсина. Така заготівля простоїть в прохолодному місці декілька місяців. А з подслащиванием і лимонною кислотою, термін зберігання помітно збільшується.\nНапій в соковарці готується за допомогою пари. У верхній лоток закладають гарбуз шматочками, а в нижній наливають до позначки воду. Апельсини теж можна відправити в агрегат або витягти з них сік окремо і додати в кінці. Але головна зручність ? можливість розливати продукт відразу в тару для консервування.\nПідставляючи під носик подачі стерильні банки, їх можна закупорювати відразу після наповнення. Якщо всі продукти, включаючи цукор, закладені в лоток разом, то процес варіння напою зведеться до нарізування складових, стерилізації скляного посуду і закручування кришок. Решту зробить соковарка.\nДодаткові інгредієнти або спеції вимагають прогріву разом з напоєм до закипання. Тепер смачну заготовку можна розфасувати.\nГарбуз чудово поєднується з яблуками, морквою, абрикосами, грушами та іншими фруктами. Але ягоди слід вводити в рецепти з обережністю. Деякі з них (наприклад, ожина) можуть змінити колір напою, зробивши його сірим. Використовуйте перевірені поєднання або близькі по відтінку плоди.\nОсвіжаючі нотки додасть в напій м’ята. Проварюють її разом з соком, уклавши в марлевий мішечок і виймають перед розливом по банкам.\nСік з гарбуза і апельсина з додаванням яблук добре ароматизувати корицею. Адже де яблука, там є місце і для цієї спеції. Пряний смак можна посилити гвоздикою.\nЯкщо суміш не розводити водою, то за тими ж рецептами виходить густе пюре. Взимку його можна вживати як самостійне блюдо або розбавляти водою в будь-яких пропорціях, отримуючи відновлений сік. Концентрат з гарбуза і апельсина економить місце для зберігання.\n← Смачні та прості рецепти компоту з чорниці на зиму Драцена Сандера або Щасливий бамбук — приносить щастя й удачу в будинок →\nКартопля з індичкою в мультиварці – Рецепти для мультиварки\nЯк приготувати морквяний пиріг: рецепти на кожен день\nКурячий суп з вермішеллю в мультиварці – Рецепти для мультиварки\nЯк часто і правильно поливати кабачки у відкритому грунті\nСуп із сочевиці в мультиварці – Рецепти для мультиварки\nПіч у лазні – встановлюємо правильно


Львівська політехніка і Національний гірничий університет уклали угоду про співпрацю » Профспілка працівників освіти і науки України\nГоловна » Новини з регіонів » Львівська політехніка і Національний гірничий університет уклали угоду про співпрацю\n5 липня 2014 року в м. Дніпропетровськ до Національного гірничого університету, з дружнім візитом завітала делегація Львова у складі голови Львова Андрія Садового і ректора Національного університету «Львівська політехніка», голови Ради ректорів Львівщини професора Юрія Бобала.\nУ залі вченої ради відбулася зустріч гостей зі студентами та професорсько-викладацьким складом гірничого університету.\nУ своєму зверненні до присутніх Андрій Садовий підкреслив те, що побувати в одному з найкращих університетів Європи – Національному гірничому університеті – було його давньою мрією. З огляду на останні політичні події в Україні він запросив частіше приїжджати дніпропетровців до Львова: «Якщо будемо разом, тоді не повторяться події на Сході нашої країни. Бути успішними – це бути разом, мати постійний контакт», – наголосив він.\nРектор Львівської політехніки професор Юрій Бобало ознайомив присутніх з основними напрямами діяльності університету і значенням нещодавно прийнятого Закону України «Про вищу освіту».\nЗустріч у залі вченої ради завершилася підписанням угоди між Національним університетом «Львівська політехніка» і Національним гірничим університетом про співпрацю, яку своїми підписами скріпили ректори Юрій Бобало та Геннадій Півняк.\nЗа матеріалами офіційних сайтів ВНЗ


Росія не поспішає продовжувати дію мита на українські труби - Гроші - TCH.ua\nРосія не поспішає продовжувати дію мита на українські труби\nРосія не поспішає продовжувати дію мита на українські труби © Veer\nГроші 2 лютого 2011, 12:08\nУ Мінпромторгу РФ запевнили, що постанова про збереження мит уже підписана, і вони продовжені до 2015 року.\nУ вівторок, 1 лютого закінчився термін для продовження Росією мит щодо імпорту українських сталевих труб. Постанова уряду РФ про це так і не була опублікована, що дало українським виробникам підставу заявити про скасування обмежень.\nВідповідно до російського законодавства 31 січня - останній день, коли РФ могла продовжити мита, пише газета "Коммерсант-Украина".\n"Виходячи з інформації, розміщеної на сайтах уряду і Мінпромторгу РФ, а також публікацій в офіційній пресі - "Російській газеті", таку постанову уряд РФ не приймав", - повідомили в Українській асоціації підприємств чорної металургії "УкрМет".\nЗа даними асоціації, скасування мит також підтвердили в апараті уряду РФ.\nЯкщо Мінпромторг РФ захоче ввести нові мита, то спочатку буде зобов'язаний провести нове розслідування, що може відтермінувати введення заходів щонайменше до другого півріччя 2011 року, вважають в асоціації.\nКрім того, на обсадні труби мита збільшені з 11,4% до 18,9%, на насосно-компресорні - з 18,1% до 19,9%, на нафтогазопровідні і гарячедеформовані загального призначення - з 8,9% до 19,4-37,8%.\n"Відповідний документ буде оприлюднено найближчим часом", - відзначили в міністерстві.\nВ апараті уряду РФ уточнили, що "часто підписані главою уряду документи офіційно публікуються із затримкою, часом тижневою".\nУ Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України підтвердили, що раніше російська сторона повідомила їх не тільки про продовження мит, а й про їх збільшення.\nУ Мінпромторгу РФ уточнили, що повторне розслідування імпорту було проведене в 2010 році з ініціативи Фонду розвитку трубної промисловості РФ.\nЗа даними Мінекономрозвитку, дія мит поширюється на продукцію Дніпропетровського трубного заводу, Нікопольського заводу "ЮТіСТ", а також Маріупольського меткомбінату ім. Ілліча.\nТарута продав трубний завод в Польщі


Причина легкої посмішки, безлічі серйозних досліджень, філософських розумів та цієї статті. Іншими словами його називають законом підлості: бутерброд завжди падає маслом донизу. Але зовсім не так вважає головний герой Купер фільму «Інтерстеллар» Крістофера Нолана.\n«Закон Мерфі (ще одна англомовна назва) зовсім не стверджує, що станеться щось погане. Він говорить: те, що має статися, неодмінно станеться», - запевняє Купер на початку фільму свою молодшу доньку Мерф.\nЗ перших хвилин перегляду картини зникає відчуття імітації глибокого вивчення основ фізики для сюжетних перепитій. Відмова від шаблонної демонстрації космосу на екрані у вигляді мерехтливих зірок на небі та непорушний зв’язок наукових знань з історіями героїв - заслуга поєднання двох рушійних сил: мистецтва та науки.\nПродюсер фільму Кіп Торн – американський фізик та астороном, один з головних світових експертів з питання теорії відносності і близький друг Стівена Гокінга, лауреат Нобелівської премії з фізики 2017 року за експериментальну реєстрацію гравітаційних хвиль.\nКоли Крістофера Нолана обрали режисером, Торн змусив його пообіцяти дві речі: нічого у фільмі не повинно порушувати відомі усім закони фізики, і все, що буде показано у фільмі повинно йти від вченого, а не від сценариста, і Нолан погодився з обома пунктами.\n«Це був мозковий штурм у кращому розуміння цього слова, коли художник і вчений разом вирішували складну задачу, генеруючи ідеї для історії, яка тільки розпочиналася» - згадує Торн. Він провів значну кількість досліджень та розрахунків, щоб впевнитися у тому, що все сказане у фільмі науково обґрунтовано.\nКартина стала справжнім відкриттям колодязю для міркувань та суперечок, змусивши волосся науковців стати дибки. А все через перший всесвітній показ чорної діри у тому вигляді, у якому вона декілька років назад стала візуалізована NASA.\nВраження щодо виключної науковості картини зовсім невиправдане, адже у ньому присутня історія, що звертається не тільки до людини, а до людства у найширшому його розумінні. У сюжеті йдеться про необхідну термінову космічну експедицію для пошуку нової планети для переселення людей, адже життя не Землі неможливе через тривалу посуху. Розгортання подій у зовсім не романтизованому космосі, представленому суцільною темрявою, що лише підкреслює крихітний масштаб проблем людини на тлі безкінечної порожнечі.\nБажання Нолана створити картину на рівні почуттів стало приводом підходу, що зовсім не властивий теперішнім режисерам. Мова йде про максимальну мінімізацію комп’ютерної графіки. Він спеціально посадив триста акрів кукурудзи і там ж, у полі, побудував дім головного героя. Масштабні пилові бурі викликані вантажівками, які створювали вітер величезними вентиляторами, роздуваючи пил по всій території. Для того, щоб актори під час зйомок, дивлячись у вікно космічного корабля, бачили реальну картинку, а не зелений екран, були заздалегідь створені зображення навколишнього середовища, які проекціонувалися на екрани навколо знімального майданчика. Навіть сцена книжних полиць п’ятого виміру була зроблена без зеленого екрану.\nКартина, сповнена наукових тверджень, зовсім не про фізику. Вона про почуття і чудовим підтвердженням цього є переданий її емоційний сенс композитором Гансом Циммером, який створив музику лише по одному листочку притчі до того як сценарій був написаний.\nЦе історія про любов, яка, за словами Нолана, така ж фізична стала як і швидкість, маса чи гравітація.\nБутерброд бутербродом, мистецтво мистецтвом, наука наукою, але саме завдяки такому, здавалося, несумісному поєднанню і створюється нова історія, що назавжди залишає свій слід не тільки у серцях людей, а й у розвитку людства.


Всі 12 страв Свят-Вечора мають глибокий сакральний сенс - Like позитивні новини\t2013 nissan altimaFree teen porn in hdNo prescription viagraSame day loans no credit checksCheap essay writingArab dating sitesBetting odds comparisonPlay rouletteCinnamon and weight lossNatural balance dog foodWebcam pornНовини Тернополя\nВсі 12 страв Свят-Вечора мають глибокий сакральний сенс\nОпубліковано: 06.01.2016 в 10:43 На Свят-Вечір в Україні готують 12 пісних страв, кожна з яких має окремий сенс\nЩо ставимо на стіл, те й закликаємо до себе в родину.\nОтже, власне страв і продукти, які входять до неї, мають глибоке символічне значення, а не просту традиційність.\nКУТЯ (найголовніша страва на столі, з неї починають трапезу) – символізує єднання з Богом і світом померлих. Тому її залишають на ніч для душ усопших, не прибирають зі столу.\nМАК, який додають до куті, – уособлює мучеництво Ісуса Христа.\nМЕД – символ чистоти, надії, оптимізму, солодкого Божого Слова.\nКОРАЧУН (кругла буханка хліба, інколи домашньої випічки, калач) – символізує смерть і воскресіння.\nГОРОХ, КВАСОЛЯ – символ християнського життя у “домашній”, “сімейній церкві”, символ єдності роду.\nКАПУСНЯК – символ єдності навколо однієї основи – Христа-Бога.\nБОРЩ – нагадує про дітей, убитих у Вифлеємську ніч за наказом Ірода.\nГОЛУБЦІ – символ голуба, який приносить мир.\nРИБА – знак християн, один із символів Ісуса Христа. У перших літерах грецького слова “риба” зашифровані слова “Ісус Христос”, “Спаситель”, “Син Божий”.\nВАРЕНИКИ – достаток, ситність.\nГРИБИ – дві природи Ісуса Христа: божественна (шапка) і земна (корінець).\nПАМПУШКИ – щастя, здоров’я, як і вареники – достаток.\nУЗВАР – життя людини, дароване Богом.\nЧАСНИК – очищення від гріхів. Також символізує здоров’я. Його кладуть на чотири кутки столу, а потім споживають, щоб зуби не боліли.