Невдале "сальто" п'яного водія. У Хмельницькому Renault злетів з дороги та перекинувся : 22:11:2018 - vsim.ua\nДТП сталася сьогодні вночі на вулиці Західна Окружна.\nВодій "Renault" не впорався з керуванням та з'їхав у кювет й автомобіль перекинувся.\nЯк з'ясувалося, рівень алкоголю у крові кермувальника в 11 раз перевищую максимально допустиму норму.\nДорожньо-транспортна пригода сталась в ніч на 22 листопада на вулиці Західна Окружна. Водій "Renault" не впорався з керуванням та з'їхав у кювет. В результаті автомобіль перекинувся на дах. Про це повідомили у прес-службі патрульної поліції Хмельницької області.\nЯк зазначають правоохоронці, водія перевірили на стан алкогольного сп’яніння за допомогою приладу "Драгер". Він показав результат — 2,19 проміле.\nІнспектори оформили на водія адміністративні матеріали за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та за частиною 1 статті 130 КУпАП.


Проєктуйте та замовляйте кухню своєї мрії не виходячи з дому\nСтворюйте власний дизайн кухні. Безліч рішень. Висока якість. Доступна ціна\nMERX - це досвід і майстерність, престиж і комфорт, емоції і задоволення!\nMERX online – проєкт, створений згідно вимог, які диктує навколишній світ. Найдорожчий ресурс – час, усі ми стаємо мобільними, швидкими в прийнятті рішень, легко змінюємо житло, часто оновлюємо інтер’єр.\nПропонуємо вам кухонні меблі, які можна без складності замовити, не виходячи з дому. Сучасний дизайн, якісні матеріали, фурнітура BLUM, а головне – доступна ціна.\nМи почали створювати кухні ще у 1993 році.\nРепутація компанії та задоволений клієнт – головні фактори нашого успіху протягом 27 років.\nМи постійно слідкуємо за головними трендами, усі кухні створені згідно з вимогами сучасного дизайну інтер’єрів.\nПереконайтесь, що кухня може бути доступною. Ми оптимізували всі процеси за для привабливої вартості на кухонні меблі.\nТепер, не виходячи з дому, можна замовити якісну кухню, при цьому заощадити час та кошти.\nскомбінуйте свою кухню так, як це потрібно саме вам\nЗаощаджуйте час та кошти, проєктуючи кухню онлайн. Декілька кліків, і ви візуалізуєте кухню, про яку мріяли.\nКрасива дизайнерська кухня – це тільки початок!\nМи пропонуємо понад 100 модулів, за допомогою яких можна створити красиву та функціональну кухню на будь-яких квадратних метрах, з урахуванням всіх особливостей планування приміщення. Переконайтеся самі!\nЗв'язуйтесь з нами\n+38 (068) 526 29 38,\nУкраїна, Київ, вул. Солом’янська, 1, Центр меблів MERX\n--- Все ---- Австралія Білорусь Великобританія Грузія Естонія Казахстан Канада Киргизстан Латвія Литва Молдова США Узбекистан Україна Array ( ) Кухні\nСучасна кухня. Ідеї, меблі, дизайн\nМодель кухні – Q1. Верхні секції – висота 762 мм, колір фасадів – антрацит. Нижні секції. Висота – 922 мм, враховуючи висоту цоколя та стільницю. Колір фасадів – дуб бользано. Глибина – 650 мм по стільниці. У даному проєкті використовуються секції з одним в\nПоєднання 2-х моделей кухонь: Верхні секції – модель Q1 (колір фасаду – антрацит). Висота – 1067 мм. Нижні секції – модель К19. Висота – 922 мм (з урахуванням висоти цоколю та стільниці). Глибина – 650 мм (по стільниці). Фурнітура – тандембокси BLUM (\nМодель кухні – S7, колір – білий термо. Верхні секції – висота 762 мм. Нижні секції – висота 922 мм, враховуючи висоту цоколю та стільницю. Глибина – 650 мм по стільниці. У даному проєкті використовується секція з одним висувним ящиком тандебокс для столових прибор


СБУ припинила діяльність міжрегіональної групи, яка виготовляла фальшиві паспорти країн ЄС | Новини міграції\nЗа даними досудового слідства, незаконну схему організували троє мешканців Запоріжжя. В обласному центрі вони облаштували підпільну типографію. До оборудки зловмисники залучили кількох працівників легальних компаній із працевлаштування громадян за кордоном. Підробки збували через два рекрутингові агентства із філіями в столичному регіоні, Запорізькій, Одеській та Донецькій областях. Вартість одного «липового» паспорта стартувала від 200 євро.\nПравоохоронці провели 9 одночасних санкціонованих обшуків в офісних приміщеннях компаній та за місцями мешкання фігурантів справи у Запоріжжі, Дніпрі та Білій Церкві. Під час слідчих дій вилучено понад 20 готових підроблених паспортів, 600 пластикових бланків для виготовлення документів, поліграфічне та комп’ютерне обладнання. Також виявлено готівку, банківські картки, мобільні телефони, штампи, печатки, чорнові нотатки, що підтверджують протиправну діяльність.\nЗа попередніми оцінками, вартість вилучених підробок та бланків на чорному ринку становить 18 мільйонів гривень за тіньовими розцінками.\nРозслідування здійснюється за ч. 3 ст. 358 (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів), ч. 3 ст. 190 (шахрайство) Кримінального кодексу України. Вирішується питання про повідомлення фігурантам справи про підозру.\nТривають слідчі дії для встановлення і притягнення до відповідальності всіх учасників оборудки.\nЗаходи із викриття проводилися спільно зі слідчими Нацполіції під процесуальним керівництвом Донецької обласної прокуратури.


Тиждень ізраїльського кіно: у програмі - режисерський дебют Наталі Портман\nвівторок, 19 листопада 2019, 12:04\n"Тиждень ізраїльського кіно" стартує з 8 вересня у п'яти містах України. Організовують захід Посольство Держави Ізраїль в Україні та Київський міжнародний кінофестиваль "Молодість".\nПро це заявив у понеділок на прес-конференції генеральний директор КМКФ "Молодість" Андрій Халпахчі.\n"Ізраїльського кіно немає в українському прокаті, і тому можна сказати, що для нас це екзотика", - сказав Халпахчі.\nВін також поінформував, що в кінотеатрі "Київ" відбудеться показ дебютної стрічки відомої актриси Наталі Портман, прем'єра якої відбулась на Каннському МКФ 2015 року. Цей фільм покажуть і в інших містах України.\nУ програмі - п'ять стрічок ізраїльських режисерів: "Історія про любов та темряву" (2015), режисер Наталі Портман; "Кав'ярня "Неглер" (2016), режисери Ярів Барел і Мор Капланскі; "Рабин: останній день" (2015), режисер Амос Гітай; "Гетт, або суд Вів'єн Амсалем" (2014), режисер Роніт Елькабец, Шломі Елькабец; "Ядерний фалафель" (2015), режисер Дрод Шауль.\n"Тиждень ізраїльського кіно" відбудеться у Києві (з 8 вересня, кінотеатр "Київ"), Одесі (з 8 вересня, Інотеатр), Харкові (з 22 вересня, кінотеатр 8 1/2), Вінниці (з 16 вересня, кінотеатр "Родина") та Львові (з 22 вересня, Кінопалац "Коперник").\nЧитайте також: До "Гри престолів" долучився ще один актор з "Гаррі Поттера"\nФільми програми демонструються мовою оригіналу з англійськими й українськими субтитрами.


Жанр: Бойовики, Пригоди, Фентезі Тривалість: 88 хв. Країна: Нідерланди, США Переклад: Український (Професійний двоголосий) Режисер: Річард Флайшер Актори: Бріджит Нільсен, Арнольд Шварцнеггер, Сендай Бергман, Пол Л. Сміт, Ерні Рейєс мол., Рональд Лейсі, Пет Роуч, Террі Річардс, Джанет Агрен, Донна Остербур 55\n5.5/10 (голосів: 48)\nAndroid Дивитись фільм «Руда Соня» (1985) онлайн безкоштовно\nСільверадоЗдавайся або розплатисяІдентифікація Борна\nВи знаходитесь на сторінці, де можете подивитися фільм онлайн «Руда Соня» (1985). Переглянути фільм «Руда Соня» онлайн Ви можете абсолютно безкоштовно на нашому сайті moviestape.com. Жанр фільму «Руда Соня» - Бойовики, Пригоди, Фентезі. Хочемо звернути увагу, що всі фільми онлайн у нас робочі, якщо раптом щось не працює - залиште коментар і ми обов'язково виправимо. Приємного перегляду! Прохання, залишаючи коментарі - дотримуйтеся елементарних норм пристойності! Будь-які погрози та образи відвідувачів сайту, нецензурна лайка - видаляються без попередження!\nНа цій сторінці ви можете переглянути фільм Руда Соня онлайн. Ви хочете подивитись фільм Руда Соня онлайн - натисніть на плеєрі кнопку старт. Щоб не відчувати незручності під час перегляду фільму Руда Соня онлайн бажано наявність інтернет-каналу зі швидкістю близько 1 Мбіт/с. Даний фільм Руда Соня представлений на сайті лише з метою ознайомлення і з подальшим придбанням ліцензійного диску. Таким чином дивитися фільм Руда Соня на нашому кінопорталі є вибором людей, які не хочуть витрачати свій час на пошуки фільмів в інтернеті. Якщо ж фільм Руда Соня не відповідає його опису або виникли технічні проблеми при перегляді фільму - залиште свій коментар. Ще однією перевагою перегляду фільму Руда Соня онлайн на moviestape.com є наша абсолютна безкоштовність: дивіться фільми досхочу і у будь-який час. Цікаве


Скільки коштує репутація черкаського МСЕК? - НародUA\nЯк посварилися журналістка Кобиляцька, газета "Рідне місто Черкаси", мер Черкас і Майборода із МСЕК?\n-Та ми ніби й не сварилися. Якось так цікаво все вийшло. Я більше ніж півроку працювала над журналістським розслідуванням про чиновників, які йдуть на пенсію по інвалідності. Зрештою, опублікувала його на сайті "НародUA" під назвою "Влада робить людей інвалідами". Минуло кілька місяців, і текст передрукувала на своїх сторінках газета "Рідне місто Черкаси", придумавши свій заголовок "І хто тут інвалід? "За 1-у, 2-у розрахуйсь!". У Черкаському центрі медико-соціальної експертизи (МСЕК) цю статтю почитали, образилися і вирішили, що треба на всіх подати до суду. Таким чином, на початку літа я знайшла у своїй поштовій скриньці "лист щастя" – позов на 24 сторінках. Справа в тому, що працівники МСЕКу виявилися дуже уважними читачами. Вони цитують мій текст у кожному абзаці позову. Це не може не тішити. Читаєш позов, і почуваєшся мало не класиком. Прочитавши це все, я виявила, що мене звинувачують у поширенні "недостовірної та неправдивої інформації, що принижує честь, гідність, ганьбить ділову репутацію Комунального закладу "Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи", а також, що я "керуючись своїми припущеннями та інформацією зі слів посадових осіб" звинувачую заклад та його керівництво "в корупції та безпідставній видачі довідок МСЕК про інвалідність певній категорії громадян та "колишнім держслужбовцям".\nЯкою є причина позову і чого хоче позивач від відповідачів?\n- Офіційна причина позову полягає в тому, що у МСЕК вважають, ніби я попсувала їм репутацію. Хоча, мій текст писався для того, щоб, насамперед, звернути увагу на «псевдоінвалідів». І про МСЕК думалося найменше. Я хотіла показати тенденцію – що ось вам цифри, полюбуйтеся, скільки у нас "хворих" чиновників, і невже це нікого не наштовхує на відповідні роздуми? Виявилося, що ні, не наштовхує. Нікого, крім МСЕК. Натомість, один із депутатів Черкаської міської ради, коментуючи мою статтю, сказав, що все може бути – мовляв, у чиновників і справді дуже складна робота, тож не дивно, що попрацювавши, приміром, у мерії, вони йдуть на пенсію по інвалідності. Це так зворушливо! І якщо в це так вигідно вірити всім, то, думаю, моє розслідування можна вважати таким собі аналогом пояснювання всім, що король голий. Тобто, це нікому не потрібно, бо, зрештою, всі й так це знають, але воліють робити вигляд, що геніталії короля таки чимось прикриті.\nПовертаючись до вашого питання про те, "чого хоче позивач" - крім спростування практично всієї інформації, яка є в тексті, позивач вимагає також відшкодування моральної шкоди. Тут я собою дуже пишаюся, бо, на думку МСЕК, маю заплатити більше, ніж мер і Майборода разом взяті. Мої старання позивач оцінив у 20 тисяч гривень. Тоді як міський голова і депутатка в разі, якщо програють суд, мають сплатити по 5 тисяч гривень. Ще 20 тисяч гривень компенсації вимагається стягнути з газети "Рідне місто Черкаси", яка так необачно передрукувала мій текст.\nВи вважаєте себе винною?\n- Ні, звісно. Утім, так. Я зробила одну річ, про яку страшенно шкодую. Я не подала до суду на МСЕК тоді, коли це треба було зробити. Справа в тому, що своє розслідування щодо чиновників-інвалідів я проводила більше півроку. Багато часу забрало написання інформаційних запитів, які я розсилала в різноманітні державні структури для того, аби отримати статистичні (і не тільки) дані. І всі (або майже всі) мені чемно відповідали. Всеукраїнські установи, а також мерії і облдержадміністрації в різних регіонах України практично без проблем надавали всю запитувану мною інформацію. А ось наш МСЕК вирішив, що треба бути особливим. Спочатку після того, як я вперше до них звернулася з проханням надати статистичну інформацію про кількість людей, яких вперше визнали інвалідами в 2011 році, мені зателефонували і довго розпитували, навіщо мені це потрібно. Зрештою, пообіцяли дати відповідь. Але минув час, а відповіді так і не було. Надіслала запит вдруге. І тут почалося найцікавіше. Мені почали відмовляти, посилаючись на якісь недолугі причини. Тоді я нагадала про Закон України "Про доступ до публічної інформації", проте знову отримала відмову. Тобто, я мала всі підстави подавати до суду на МСЕК за ненадання відповіді на інформаційний запит, але не зробила цього. Знаєте, як воно буває – лінуєшся, немає часу, і зрештою думаєш: та ну його, краще щось цікаве напишу чи книжку почитаю. До речі, інформація, яку я запитувала, мало стосується теми розслідування. І я навряд чи використала б її в матеріалі, якби не процес її отримання. Просто вирішила описати, як МСЕК надає відповіді на інформаційні запити. Бо, на мою думку, це дуже показово.\n- Були спроби з боку позивача вирішити конфлікт до суду?\nНі, жодних спроб не було. Хоча я пропонувала позивачеві реалізувати своє право на відповідь, проте цим ніхто не скористався.\nЯкою є позиція Ваших «товаришів по нещастю» - Одарича й Майбороди. Ви дієте в рамках процесу спільно чи порізно?\nПо-перше, я б не називала нас "товаришами по нещастю". Бо журналіст не має товаришувати із представниками влади. А щодо "нещастя", то судові засідання – це цікавлющий досвід, який у будь-якому випадку стане мені в нагоді. Я практично не спілкуюся безпосередньо з мером і депутаткою обласної ради, натомість спілкуюся із їхніми адвокатами. Що стосується міського голови, то на всі засідання з’являвся кожного разу новий його представник. Наразі мер доручив цю справу депутатці міськради і досвідченому юристові Наталі Даньковській. Любов Майбороду представляє адвокат Руслан Охріменко. Власне, я йому дуже вдячна, бо він, напевно, був першою людиною, яка пояснила мені всі тонкощі процесу, як от організаційні - починаючи з того, коли вставати і що говорити))) Про те, чи діємо ми спільно, поки складно говорити, бо, попри те, що судові засідання тривають уже три місяці, поки що суд не почав розглядати справу по суті. Тож я думаю, що в нас ще все попереду.\nЯкі цікаві моменти запам`яталися після шести судових засідань?\nО, цікавих моментів так багато, що про всі ось так відразу й не розкажеш. Я ж дуже люблю спостерігати за поведінкою людей – професійна риса, без якої нікуди. А тут ще й такі собі екстремальні умови. Завжди цікаво дивитися, як і хто поводиться, хто з ким про що домовився чи планує домовитися, вгадувати, як розвиватимуться події. Це як гра в шахи, тільки цікавіше. Усі сторони моделюють свій розвиток подій і роблять вигляд, що інші не знають, чого вони насправді хочуть.\nЗ-поміж найяскравіших моментів можу пригадати реакцію представника МСЕКу на появу в залі засідань журналіста. Це викликало таке обурення, ніби прийшов не журналіст, а злодій-рецидивіст. Поважний юрист висловив протест, сказавши, що заперечує проти присутності журналіста, бо, мовляв, ще й він щось понаписує, і тоді доведеться знову подавати до суду. Така поведінка, м’яко кажучи, дивує. Добре, що суддя не взяв до уваги подібні заяви.\nЧи пропонувалася сторонами мирова угода? Чому її досі не підписано?\nТак, розмови про мирову угоду були. Я саме пропустила це судове засідання, бо перебувала за кордоном. Проте там був мій представник, який і розповів про пропозицію підписати мирову угоду. Далі події розвивалися досить дивно. Я поспілкувалася із представником позивача, а також із заступником очільника комунального закладу. Ми домовилися (принаймні, у мене склалося таке враження), що МСЕК в особі пана Лепського реалізовує своє право на відповідь у вигляді інтерв’ю. Я надіслала електронкою питання. З-поміж іншого, поцікавилася й тим, чи були зафіксовані випадки корупції в установі. Фактично, пан Лепський мав змогу сказати (написати) все, що вважав за потрібне, а Інтернет-видання "НародUA" і газета "Рідне місто Черкаси" зобов’язувалися опублікувати інтерв’ю з ним. Відповіді мені надіслали. З того всього я зробила більш-менш читабельний текст і надіслала на узгодження, вставивши туди інформацію-спростування (у початковому тексті у мене неправильно були написані кілька цифр, які не мають стосунку до ключової теми матеріалу, але оскільки я помилилася, то погодилася спростувати подану інформацію і вказати цифри, які відповідають дійсності). Але виявилося, що такий формат не влаштовує МСЕК. У телефонній розмові мені сказали, що було б добре, якби я вибачилася перед паном Лепським, і що я все ж таки мала б спростувати всю ту інформацію, яка є в тексті. Оскільки я не вважаю за потрібне спростовувати ані власні оціночні судження та цитування відповідей на інформаційні запити, ані тим паче, пряму мову Любов Майбороди чи Сергія Одарича, то домовитися про мирову угоду нам не вдалося.\nЧого насправді, на Вашу думку, прагне позивач?\nДумаю, це питання треба адресувати позивачеві, і не факт, що ви отримаєте адекватну відповідь, бо в мене таке враження, що прагнення позивача щоразу змінюються. Очевидно, із самого судового позову випливає, що позивач хотів залякати мене вражаючими формулюваннями (позов на 24 сторінках, де цитується кожен абзац мого тексту з вимогою спростувати його – це вам неабищо), а також отримати компенсацію в сумі 50 тисяч гривень. Крім того, мусить фігурувати причина "відновити зіпсовану репутацію", але наскільки правильний для цього обраний шлях – складно сказати. Думаю, що було б значно більше користі, якби пан Лепський скликав прес-конференцію і розповів би про своє бачення проблеми, пояснивши журналістам ситуацію. І з репутацією було б все гаразд, і часу на це багато не потрібно, і гроші всі б зекономили. Натомість, я так бачу, що МСЕК посилює свої позиції, бо на останнє засідання представляти інтереси цієї структури прийшли уже двоє юристів. Що ж, як то кажуть, Бог в поміч.\nЧи є в цій справі підводні камені?\nЯ не вмію плавати і ніколи не пірнала, а тому будь-які балачки про "підводні камені" навряд чи будуть конструктивними. Це до того, що йдеться про першу для мене судову справу, а тому на це запитання краще відповів би мій представник. До речі, мені дуже пощастило, бо завдяки Інститутові розвитку регіональної преси мої інтереси в суді представляє дуже кваліфікований медіа-юрист Олександр Бурмагін. Крім того, що це профі, він ще й дуже спокійний. Коли в мене починається паніка (переважно через затягування судового процесу і перенесення судових засідань через якісь несуттєві речі), Олександр каже, що це звичайний марафон і переможе той, у кого залізні нерви й великий запас терпіння.\nЯке суддівське рішення Ви вважатимете задовільним?\nНе хочу нічого прогнозувати, бо це можуть потрактувати, як тиск на суд… А якщо серйозно, то було б чудово, якби до кінця наступного року з’явилося бодай якесь рішення, щоб я собі уявляла, чи подавати апеляцію чи ні. Бо збираюся боротися попри все.\nВід Провінції: з нетерпінням чекатимемо, чим завершиться судовий розгляд. Тішимо себе надією, що на тему прогресуючої «інвалідизації» учорашніх чиновників звернуть увагу правоохоронці й прокурори.\nНародUA дякує Провінції за увагу до судових перипетій!


Бронхіт: симптоми і лікування у дорослих, терапевтичний процес - Бронхіт\n05.07.2018 admin Бронхіт 0\nГострі респіраторно-вірусні інфекції, сезонні спалахи яких часом здаються чимось досить буденним, здатні мати серйозні наслідки, і одне з таких наслідків – бронхіт симптоми і лікування якого у дорослих багато в чому відрізняються від того, як протікає захворювання і його терапія у дітей. Головне, чим небезпечний бронхіт, як у дитини, так і у дорослої людини, якщо не приділити йому належної уваги, – легкість переходу в хронічну форму, вилікувати яку значно складніше, ніж гостру. Тому при появі симптоматики, що дає привід запідозрити розвиток недуги, слід негайно звернутися до лікаря.\nПатогенез і характеристика різновидів\nЩо таке бронхіт, і як його лікувати? Таке питання постає перед кожним, кому вперше ставиться такий діагноз. Згідно з визначенням фахівців, хвороба являє собою гостре або хронічне запалення слизової оболонки бронхіальних шляхів, що веде до змін в її структурі і порушень дихального процесу. За даними Всесвітньої організації охорони здоров’я, бронхіт займає одне з перших місць в «рейтингу» найбільш поширених хвороб дихальних органів – його щорічно діагностують приблизно в 15% випадків звернення за медичною допомогою при проблемах респіраторного характеру.\nЛюдей, які перебувають поруч із хворим, яким поставлений діагноз бронхіт, цікавить питання, заразний чи бронхіт для оточуючих і наскільки небезпечний заразився в плані поширення хвороби. Однозначно сказати в разі діагностики такої патології, як бронхіт, заразний чи ні дана недуга, не можна – все залежить від етіології.\nВона може бути як інфекційної, так і неінфекційної, і від цього в першу чергу залежить, як лікувати бронхіт і чи можна заразитися бронхітом.\nЯкі основні причини бронхіту?\nДо виникнення бронхіальної патології у дорослих людей, згідно зі статистичними даними, наводить кілька факторів:\nЧи не доведене до кінця лікування ГРВІ.\nУскладнення респіраторно-вірусної інфекції, пневмонії або грипу.\nЗабруднення вдихуваного повітря різними хімічними домішками, на мові фахівців званими полютантами.\nІнфекційні види бронхіту передаються безумовно, але передається чи неінфекційний, і якщо так, то як передається бронхіт, залежить від його різновиду. Дізнатися про бронхіт, заразний чи це вид, можна тільки після уточнення діагнозу.\nЗ респіраторної інфекції розвивається вірусна форма захворювання, яка може передаватися від людини до людини властивим для цього типу повітряно-крапельним шляхом.\nЗаразний чи бактеріальний вид? Безсумнівно, однак характер передачі інфекції буває як подібним, так і відмінним від вірусного. Зараження передається повітряно-крапельним шляхом, але, крім того, здоровий заражається від хворого бронхітом при користуванні загальним зубною щіткою, посудом, постільною білизною або рушником. Також небезпечний тісний контакт з хворим – наприклад, поцілунки.\nВід зараження до того моменту, коли з’являються перші ознаки бронхіту і людина захворює, може пройти від декількох годин до декількох днів, в залежності від того, який збудник викликав бронхіт, причини якого, як уже говорилося, дуже різноманітні.\nАлергічний і хімічний види бронхіту, часто зустрічаються у дорослої людини, носять неінфекційний характер, і тому ті, хто захворів ними, не є небезпечними для оточуючих.\nПри бронхіті у дорослих, викликаному реакцією на хімічні полютантів, перше місце в списку провокуючих чинників займає тютюновий дим. Саме тому курці дорослі хворіють частіше, ніж некурящі.\nЯкщо раніше подібні наслідки вживання тютюну зустрічалися в основному серед чоловіків, то в наші дні з поширенням цієї шкідливої звички серед багатьох представниць прекрасної половини людства куріння як основна причина розвитку бронхіальних патологій перестала бути чисто чоловічий привілеєм.\nКрім того, що дим сигарет забруднює бронхолегочную систему, він значно знижує її здатність до відторгнення інших шкідливих речовин, позбавляючи тканини природного захисної здатності і перешкоджаючи виведенню полютантів з організму. Тому лікарі настійно радять курцям: позбудьтеся від сигарет.\nНа друге місце в якості причини загострення бронхіальних патологій слід поставити полютантів промислового походження: вихлопні гази автомобілів, шкідливі речовини, що виділяються в процесі роботи заводів і фабрик, кам’яновугільну пил і продукти згоряння вугілля, газу та інших природних енергоносіїв.\nВсі ці домішки вкрай негативно впливають на стан слизової оболонки дихальних органів.Якщо вибудувати фактори ризику виникнення бронхіальної патології в порядку їх значимості, список буде виглядати наступним чином:\nЧасті респіраторно-вірусні інфекції, що свідчать про знижений імунний статус.\nПроблеми з вдиханням повітря через ніс, при якому відбувається зігрівання і фільтрація повітряних мас, що надходять в бронхи і легені.\nТютюнопаління – як активна, так і пасивна форма.\nПри сукупному впливі всіх цих причин зростає ймовірність переходу хвороби в хронічну стадію.\nЯк визначити бронхіт?\nОсновні симптоми бронхіту у дорослих, що дозволяють відрізнити хворобу від звичайної застуди, можуть включати певну послідовність:\nперіодичну або постійну задишку;\nвиділення мокротинні мас;\nхрипи, які інколи можна почути неозброєним вухом.\nКашель – симптом є одним з основних. Він може бути як сухим, так і вологим. Продуктивна волога форма свідчить про гіперфункції секреторних залоз, розташованих у великих відгалуженнях, і є захисною реакцією організму, позбавлятися від надлишку слизу, що закупорює просвіти. Тут розташовані рецептори, пов’язані з кашльові центром, що знаходиться в довгастому мозку і приводить в рух гладку мускулатуру, скорочення якої виштовхують слиз.\nЯкщо ж запалення захопило бронхіоли, в яких відсутні такі рецептори, ситуація значно ускладнюється. Діаметр тут дуже малий і вузький, і запалення практично призводить до заростання просвіту. Таким чином, нормального відкашлювання в цьому випадку не може статися, кашель стає сухим, набуваючи надсадний і приступообразность і супроводжуючись свистячими хрипами.\nНапади завершуються відходженням мінімальної кількості слизу.\nЗадишка також входить в число основних ознак хвороби, при різних її видах виявляються по-різному. При необструктивной формі задишка виникає, коли патологію супроводжує швидко розвивається загострення запального процесу. При обструктивної різновиди скарги на задишку у пацієнта з’являються з початком захворювання.\nМокротинні маси в початковій стадії можуть виділятися в дуже невеликих кількостях і виглядають як безбарвна або трохи жовтуватого відтінку слиз. Якщо хвороба пов’язана з професійною діяльністю людини, колір слизу буває іншим – наприклад, у шахтарів він темний, майже чорний. Але в міру прогресування недуги кількість слизу збільшується.\nПо звуках хрипів, які супроводжують хворобу, лікар може судити про конкретне місце і ступеня тяжкості ураження дихальної системи. Свистячі хрипи, чутні на відстані без застосування фонендоскопа, свідчать про обструктивних процесах в дихальних шляхах.\nТемпература тіла залежить від того, в якій стадії розвитку знаходиться захворювання. У гострому періоді вона може бути субфебрильною, але потім знижується до нормальних показників.\nІноді всі перераховані симптоми починають проявлятися поступово, протягом декількох діб, але часом з’являються і за одну добу. Зазвичай так відбувається гостра фаза, і бронхіт, ознаки якого розвиваються такими темпами, лікують також досить швидко.\nАле якщо хвороба проявляється частіше, ніж один раз на рік, а тривалість перебігу недуги становить від декількох тижнів до місяця і довше, можна з упевненістю говорити про перехід захворювання в хронічну форму.\nНа тлі систематичного запального процесу відбувається поступова перебудова секреторного апарату бронхіальних шляхів. Що виявляється в результаті явище обструкції призводить до того, що слизова оболонка втрачає еластичність, стінки бронхів склерозируются, товщають, зменшуються їх просвіти, утруднюється дихання і порушується нормальне постачання киснем як легеневих тканин, так і всього організму в цілому. Через гіпертрофованості (збільшення) секреторних залоз значно зростає кількість і щільність структури виділяється бронхами слизу в порівнянні з нормою. При цьому сповільнюється процес її відходження і евакуації, що викликано, в тому числі, порушенням узгодженості роботи епітеліальних війок.\nЗалежно від того, які ознаки бронхіту у дорослого проявляються в міру розвитку недуги, вибудовується класифікаційна характеристика захворювання.За влучним висловом виділяються мокротинні мас бронхіт поділяється на такі види:\nгнійний – що може мати найбільш небезпечні наслідки з точки зору ймовірних ускладнень;\nгеморагічний, коли при кашлі виділяється мокрота з домішкою крові;\nфібринозний – простий.\nПерш ніж починати лікування бронхіту у дорослих, хвороба необхідно точно діагностувати. Як розпізнати бронхіт і диференціювати від інших хвороб, перш ніж симптоматика проявиться в найбільш важкому вигляді, насилу піддається терапії? Встановити вид і характер захворювання дозволяє застосування цілого ряду методик.\nДіагностика бронхіту здійснюється наступними способами:\nАускультація (вислуховування). За характером звуків, які супроводжують дихання пацієнта, лікар може визначити приблизне розташування вогнищ патології, а також судити про її характер і стадії (обструктивний, необструктивний, ремісія, загострення). Подальша діагностика обструктивного бронхіту включає методики з використанням спеціального обладнання та лабораторних досліджень.\nРентгенографічне дослідження. Рентген дозволяє диференціювати запалення бронхів від пневмонії, туберкульозу і раку легенів, що мають схожу симптоматику.\nДослідження мокротинні мас на щільність і бактеріологічну активність допомагає встановити різновид збудника і реакцію на різні лікарські препарати. Якщо не вдається отримати достатню для дослідження кількість мокротиння, проводиться процедура промивання бронхіальних шляхів, а потім досліджуються промивні води.\nЯкщо підозрюється обструктивний бронхіт, діагностика також має на увазі бронхоскопіческое і бронхографічні обстеження, які дозволяють уточнити ступінь обструкції, активність і характер запального процесу.\nДослідження ФЗД (функції зовнішнього дихання) дає можливість визначити рівень дисфункції респіраторно-дихальної системи.\nТакож діагностика бронхіту у дорослих в обов’язковому порядку включає загальний і біохімічний аналіз крові і визначення її газового складу. Тільки комплексне застосування всіх перерахованих способів дозволяє поставити точний діагноз.\nНа основі результатів проведеного обстеження пульмонолог (лікар, який лікує бронхіт у дорослих) вирішує, що робити і яке лікування необхідно застосувати.\nСкільки часу потрібно, щоб позбутися від бронхіту? Це питання часто доводиться чути медикам від пацієнтів. Лікар лікує бронхіт, виходячи з характеру перебігу захворювання, враховуючи індивідуальні особливості пацієнта. Самолікування і поради друзів і знайомих, а також розповіді про те, як чиясь бабуся за три дні позбулася недуги за допомогою цілющих трав, тут навряд чи допоможуть.\nСкільки лікується бронхіт у дорослих, і як вилікувати бронхіт, залежить від багатьох чинників. Велике значення для того, як лікувати бронхіт у дорослих, має фактор часу – лікується він тим краще, ніж раніше був виявлений. Гостра форма при бронхіті, лікування якого розпочато своєчасно і проводиться в точній відповідності з рекомендаціями фахівців, як правило, триває не більше двох-трьох тижнів. Якщо ж запустити бронхіт, скільки триває він в цьому випадку, сказати важко.\nНа тому, як довго лікується бронхіт, позначаються і застосовуються фармацевтичні препарати. При гострій формі, яка прийняла затяжного перебігу, коли з’являється ризик того, що хвороба перейде в хроніку, антибіотики можуть зіграти позитивну роль, оскільки це означає, що становище ускладнилося і в справу втрутилися бактерії.\nЧим лікувати бронхіт у дорослих, і чи потрібно включати в терапевтичний курс антибіотики, залежить від наступних факторів:\nЗгідно зі спостереженнями фахівців, скільки лікується бронхіт, залежить від віку пацієнта: літні люди переносять його важче, ніж молоді. Як правило, у людей старше 60 років рівень власної імунної захисту починає стабільно знижуватися, що викликане цілком природними причинами. У подібній ситуації високий ризик ускладнень, що можуть призвести до пневмонії, і антибіотики призначають як превентивний захід, що дозволяє цього не допустити.\nСкільки триває бронхіт – якщо захворювання триває більше двох-трьох тижнів, це означає, що організму важко самому побороти недугу, і застосування антибіотиків стає необхідним і неминучим.\nКуріння також позначається на тому, скільки днів лікується бронхіт. У курців хвороба, як правило, затягується, оскільки тютюновий дим значно ускладнює у дорослих лікування будь-яких бронхолегеневих патологій.\nЗ якої причини виник бронхіт – ще один фактор, що впливає на те, чим лікувати патологію. Вірусний і бактеріологічний види вимагають різної терапії.\nЯк швидко вилікувати бронхіт? Варто розуміти, що запалення бронхів НЕ діарея, і його не можна зупинити одноразовим прийомом пігулки. Але якщо починати лікування вчасно і строго слідувати рекомендаціям лікаря, впоратися з ним за два-три тижні днів цілком реально.\nІ нарешті, останнє запитання: як позбутися від бронхіту назавжди? Для остаточного позбавлення від недуги рекомендується змінити спосіб життя.\nПерш за все, позбавляємося від шкідливих звичок, таких, як куріння, постараємося більше часу проводити на свіжому повітрі, почнемо загартовуватися.\nНепогано пройти курс курортної терапії на узбережжі Криму, клімат якого як не можна краще підходить для лікування органів дихання. Перебування в санаторії – це і профілактика бронхіту у дорослих. Щоб отримати курортну карту, необхідно, крім інших документів, оформити довідку, що дозволяє терапію такого роду. Лікар видасть її в тому випадку, якщо гострий період хвороби залишився позаду.\nВсе це, разом узяте, допоможе уникнути повернення одного разу вилікуваного запалення бронхів.


Ієрархія моральних цінностей з мого погляду - журнал для школярів Fable.in.ua\nГоловна ⇒ 📕Твори на вільні теми ⇒ Ієрархія моральних цінностей з мого погляду\n“Не кажи неправди”. Дуже проста і зрозуміла заповідь. Якщо всі будуть\nбрехати, то скоро у світі не залишиться ніякого порядку: кожен буде гнути свою брехливу лінію. Хто спробує завжди і всюди казати лише правду, той відчує на собі силу і значення цієї заповіді.\nПереяславська Рада з погляду офіційних живописців Суперечка за булаву – смерть Богдана Хмельницького в липні 1657 року поставила молоду українську державу в складне становище. перед смертю гетьман призначив своїм спадкоємцем молодшого сина юрія. опікуном же при неповнолітньому сині Хмельницького козацька старшина призначила генерального писаря Запорізького війська івана виговського, після смерті батька шістнадцятирічний юрій усього місяць володів...


Auction - Майновий комплекс господарських споруд Черняхівської експлуатаційної дільниці Житомирського міжрайонного управління водного господарства у складі: свинарник, конюшня, погріб, колодязь,огорожа за адресою:Житомирська область, Черняхівський район, смт Черняхів, вул.Індустріальна, 21а. - Zakupki.prom.ua\n₴67,205.50 without VAT\nМайновий комплекс господарських споруд Черняхівської експлуатаційної дільниці Житомирського міжрайонного управління водного господарства у складі: свинарник, конюшня, погріб, колодязь,огорожа за адресою:Житомирська область, Черняхівський район, смт Черняхів, вул.Індустріальна, 21а.\nГосподарські споруди розташовані на околиці смт Черняхів на земельній ділянці 0,1267 га. Об'єкти огороджені, частково межують із житловим сектором, не використовуються за призначенням. Частково перебувають у неналежному стані. Балансоутримувач - Житомирське міжрайонне управління водного господарства.\nAug 27, 20:01 – Sep 25, 19:51\n₴672.06 without VAT\nГосподарські споруди загальною площею 305,3 м.кв. розташовані на околиці смт Черняхів на земельній ділянці 0,1267 га. Об'єкти розташовані на околиці населеного пункту, огороджені, частково межують із житловим сектором, не використовуються за призначенням. Частково перебувають у неналежному стані. Об'єкти розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,5693 га, яка знаходиться у постійному користуванні балансоутримувача - Житомирського міжрайонного управління водного господарства. Балансова вартість станом на 31.12.2019 1125,51 грн.\nУкраїна, 12301, Житомирська область, смт. Черняхів, Індустріальна, 21а\nОзнайомитися з об'єктом можна за місцем його розташування у робочі дні з 8.00 до 17.00, у п'ятницю - з 8.00 до 15.45, за інформацією звертатися до організатора аукціону.\nJul 27, 16:08\nПублікація Черняхів повторно_.pdf\nСобченко Сергій Павлович\n₴71,500.00 without VAT\nSep 22, 14:28\nПротокол комплекс Черняхів.pdf\nOct 2, 15:02\nOct 23, 12:15\nList of bidding in the region None\nList of bidding in category Будівля для утримання тварин, для приготування кормів тощо та їх частини


Захист Савченко вимагає звільнити льотчицю під заставу в 1 млн рублів. Суд виносить рішення | УНІАН\nЗахист Савченко вимагає звільнити льотчицю під заставу в 1 млн рублів. Суд виносить рішення\n14:25, 27 серпня 2014\nАдвокати викраденої терористами військової льотчиці Надії Савченко наполягають на зміні міри покарання для підсудної.\nСавченко заявляє про свою невиновність / facebook.com/OZON.monitoring\nПро це повідомляє у Twitter адвокат Савченко Микола Полозов.\n"Захист заявляє про обрання запобіжного заходу у вигляді застави сумою 1 мільйон рублів", - написав Полозов.\nУ той же час, за його свідченням, прокурор виразив заперечення щодо застави через політичний характер справи.\nПрокурор возражает против залога, говорит о политической ситуации.\nМіж іншим, сама Савченко у суді заявила, що не розуміє, як "політична ситуація може впливати на чесність суду".\nЧитайте такожПорошенко домовився з Путіним про звільнення заручників"Я їх не вбивала і до загибелі журналістів не причетна. Я не розумію, яке відношення російські слідство та суд мають до справ України. Я військовослужбовець України і виконувала свою роботу. Як іноземці можуть вирішувати як мені захищати Батьківщину?" - заявила Савченко під час останнього слова.\nСавченко: я не понимаю как политическая ситуация может влиять на честность суда\nСуд оголосив перерву до 17:00 за московським часом для винесення рішення, пише Полозов.\nРаніше посольство України в Росії заявило, що готове виплатити 500 тисяч рублів застави за Савченко, розповів в ефірі "Російської служби новин" її адвокат Марк Фейгін.\nЧитайте такожСавченко потрапила в полон до загибелі російських журналістів - адвокат"Якщо суд вживе заходів, альтернативних арешту, то гроші буде надано українською стороною, швидше за все, посольством. У посольства є гроші в цьому обсягу, це сума відносно невелика. Вони зобов'язані гарантувати за свого громадянина ці виплати за банківським рахунком", - сказав Фейгін, передає РІА «Новости».\nЯк повідомляв УНІАН, Савченко була захоплена проросійськими терористами в полон у зоні АТО на сході України в середині червня. Пізніше з'ясувалося, що вона перебуває під вартою в Росії. Там її звинуватили в причетності до загибелі під Луганськом російських тележурналістів, які, нелегально прибувши на територію України, у складі групи бойовиків висвітлювали їх напади на українських військових.\nРосійські слідчі стверджують, що Савченко затримали після того, як вона сама в'їхала до Росії «без документів під виглядом біженки». Українська влада заявляє, що Савченко викрали терористи на Донбасі, і потім передали російській владі. В Україні порушили кримінальну справу про викрадання Савченко.\nЛьотчицю утримують в СІЗО Воронежа. 25 липня Воронезький обласний суд відхилив апеляцію захисту і залишив під вартою Савченко до 30 серпня, відмовившись випустити її під заставу.


Співробітника Apple знайшли мертвим у штаб-квартирі компанії - 112 Україна\nСпівробітника Apple знайшли мертвим у штаб-квартирі компанії\nУ поліції зазначили, що слідчі проведуть розтин чоловіки, щоб встановити причину його смерті\nСпівробітника Apple знайшли мертвим у конференц-залі штаб-квартири компанії в Північній Каліфорнії. Про це повідомляє Reuters з посиланням на поліцію.\nЯк розповіла на прес-конференції сержант поліції каліфорнійського міста Санта-Клара Андреа Юрена, головний офіс Apple викликав поліцейських приблизно в 8:35 за тихоокеанським часом (19:35 за Києвом).\nПоліцейські виявили в офісі компанії мертвого чоловіка.\nНовини за темою: Доходи Apple впали вперше за 13 років, - джерело\n"Ми вважаємо, що це одиничний випадок", - заявила сержант поліції, зазначивши, що знаходяться в будівлі в безпеці.\nПредставник поліції зазначила, що слідчі проведуть розтин чоловіка, щоб встановити причину його смерті. Вона також додала, що влада не розшукують підозрюваних у причетності до смерті чоловіка.\nНовини за темою: Суд у США зобов'язав Apple зламати ще один смартфон\nРазом з тим, видання The Mercuryu News з посиланням на архіви термінових дзвінків повідомляє, що у чоловіка йшла кров з голови, і при ньому можливо було зброю. Пізніше, пише видання, диспетчери повідомили, що "тіло з рушницею знаходиться в одному з конференц-залів". Представник поліції ці повідомлення на прес-конференції коментувати відмовилася.\n#Apple #поліція #компанія


Роздуми на тлі українського спротиву | Історія Пласту\nДля батьків новонародженої дитини цінний кожен новий день її життя. Ось дитинці 2 дні, ось 5, а ось цілих 7. Згодом рахують дні і тижні, а потім відзначають кожний новий місяць…\nМи чекали нашої Революції. Ніхто не знав, коли вона народиться і що має статись для того. Але те, що станеться якесь «щось» і переповнить глечик, сумнівів не було.\nЧомусь останньою краплею стала ненамальована карлючка диктатора.\nЩе тому 10 років, пригадую, говорили: українці — дивний народ. Вони обирають для революцій надзвичайно несприятливий час. Чому б не помітингувати влітку чи пізньою весною — ніяких снігів-морозів, не треба теплого одягу, грілок для ніг і гарячих чаїв щохвилини. Але, звісно, це виправдано для хліборобів: хто протестуватиме тоді, коли треба садити городи, орати поле, косити луки, збирати врожай… А от пізньої осени вже є «вільний час». Хліборобська натура перемогла й на Майдані: навесні клумби на Хрещатику господарські мітинґувальники дбайливо засадили редискою і помідорами.\nПід час Помаранчевих подій все було просякнуто якимось історичним символізмом: перший тур виборів — за день до 1 листопада, другий, сфальшований, — на свято Архистратига Михаїла, коли почалися протести проти неправди. І цього разу люди вийшли на Майдан 21 листопада. Цього ніхто не планував — так сталося. Але в тому, що це сталося саме на Михаїла, Архистратига війська Господнього, і в ролі Михайлівського золотоверхого монастиря у подальших подіях було щось особливе.\nВід того дня ми рахували вік українського спротиву. Перша ніч хронікувалася щопівгодини. Вистояний день був подвигом, бо щогодини очікували нападу чи якоїсь катастрофічної зміни ситуації. Були дні, чи, власне, ночі, коли рахувалися години до світанку, і кожна така ніч була страшною. «Майдан стоїть уже 10-й день», — писали у соцмережах активні учасники; «Паризька комуна простояла 73 дні. Майдан — поки що 60», — підраховували шанси політологи.\nДо лютого ми отримали багато особливих дат у календарі протесту. Більшість цих дат збіглася чомусь у середині місяця: 18 лютого, кривавий «мирний наступ» (і треба ж було таке словосполучення вигадати!); 19 січня, Водохреща на Грушевського; 20 лютого, масовий розстріл демонстрантів, день, коли з’явилося поняття «Небесна Сотня»; 21 листопада, початок Евромайдану; 22 січня, перші загиблі — день Соборности, тепер вже не земель, а української нації. Відтоді учасники тих подій щомісяця згадують, кожен по-своєму, «як це було». Пригадую, відео про перший день і той історичний запис у Фейсбуці Мустафи Найєма побачила щойно через 4 місяці.\nФБ допис Мустафи Найєма\nРаніше якось було не до того.\nАле дуже скоро ми «виростемо», і після лютого 2015, можливо, чекатимемо вже аж другої річниці.\nТаке воно, людське сприйняття часу.\nЛютий 2010 року, Київ, 12-й Крайовий Пластовий З’їзд. Ми всі сумні й невеселі, відчувається невпевненість у завтрашньому дні. Щойно оголосили офіційні результати президентських виборів, які не давали жодних підстав для радости. Розрядити обстановку вирішив завжди позитивний друг Богдан Гаврилишин. Він двічі — перший раз членам статутової комісії, а потім і всьому з’їздові — розповів про свій досвід спілкування з Януковичем: про те, як організував для прем’єра сніданок з потенційними інвесторами у Давосі, про те, як аналізував перший проект тієї самої Угоди про асоціяцію, яку Янукович не зміг підписати. Друг Богдан намагався олюднити постать нового президента: переповідав почутий від нього анекдот («має почуття гумору»), згадував про спільний політ зі Швайцарії до Києва і їхню розмову під час того польоту («допитливий, відкритий до нових знань»). Та як не старався друг Богдан, диктатор залишився самим собою, а наша думка про нього як про людину не особливо змінилася…\nДивно, але багато хто сподівався, що Я. таки поїде до Вільна і підпише документ. Цього очікували до останнього моменту — попри вже оголошену офіційну відмову, попри пояснення Азарова та «говорящих голов» з Партії Регіонів. Дивилися трансляцію саміту ЕС і чекали: може, він таки встане, підійде до того столу… Майдан скандував «під-пи-ши!», привіз до Вільна гігантську ручку.\nАле це від самого початку було намарне.\nУкраїна давно не називала його на ім’я або прізвище. Не тому, що боялася. Бо гидилася. Для мене він став «Я.» після недолугої реклами 2004 року. Для когось — Чивокуня чи хтось іще.\nЯ. був іншим — абсолютна більшість із нас не знає таких людей. Не знав його й Богдан Гаврилишин. Щоб знати і розуміти бандита, треба або бути добрим тюремним психологом, або вийти з того середовища, в якому ріс і формувався Я. Не належу до психологів і мало знаю людське дно, але, як зараз усвідомила, стикалась із особами, що мають зовсім інший, аніж мій, життєвий досвід. Як неспеціялісту, мені складно сформулювати мотиви їхньої поведінки, їхнє ставлення до світу та до людей, — це радше інтуїтивне відчуття, а нелогічні висновки. Інтуїція каже, що Я. мав схильності до деспотизму. Йому треба було володіти — іншими людьми, майном, тваринами. Він заволодів Україною і не збирався цим володінням ні з ким ділитися. Правдоподібно, розраховував обдурити Путіна, але не зміг. Доволі ймовірно, що він бив своїх підлеглих. Свідчень про побиття ніхто ніколи не давав, тим більше, що для дорослого чоловіка подібне приниження ганебне. Про це лиш ходили чутки. УЛьвові ще пам’ятають, як потрапив до лікарні після «прийому» у прем’єра тодішній міністр транспорту Георгій Кирпа. На хвилі «одкровень» і відхрещування від колишнього володаря члени «президентської команди» в лютому розповідали, як панічно боялися повідомити його про щось неприємне, тупцяли під дверима і шукали, хто ж то піде з поганою новиною. І, певно, усі бачили нервово-радісну Ганну Герман в кулуарах Верховної Ради, коли вона, усміхаючись, вирекла: «Янукович трохи краще, ніж диявол».\nРозуміли ми це все чи відчували, але від перших днів протестів усі знали, що не маємо права не перемогти. Що або він, або Україна. І всі розмови закінчувалися навіть не гаслом «Слава Україні!», а коротким твердженням: «Ми переможемо».\nПро злого генія\nДиктатор ніколи не блищав інтелектом. За його спиною завжди стояв якийсь злий геній, який забезпечував його кар’єру і для якого ця кар’єра була навіщось потрібна. За часів СССР це, зрозуміло, було всесильне КҐБ. Але хто керував Я. згодом, за його президентства? Цей хтось, очевидно, потребував, щоб Україна якнайшвидше втратила свою незалежність — адже комбінація з Я. розігрувалася ще 2004 року.\n2013 року якось непомітно, практично нізвідки взявшись, вулиці українських міст заполонив «український вибір». Рекламні щити стверджували, що «Український вибір» — «за здоровий спосіб життя», пояснювали, що самолікування — «дороге задоволення» і пропагували спортивні майданчики. Трошки згодом громадянам почали повідомляти, що вони, громадяни, «управляють країною», і це чудо відбувається щодня, а не лише на виборах. Ближче до листопада 2013 року, коли ще уряд нібито активно рекламував асоціяцію з ЕС, з реклами «Українського вибору» ми довідались, що щастя наше у Митному союзі.\nАвтором (засновником) і провідником цієї структури, яка іменує себе Всеукраїнським громадським рухом, був і залишається досі Віктор Медведчук. Чоловік, який завжди намагався керувати українською політикою, хоч останні 10 років здебільшого залишався «в тіні». Заглиблюватися в біографію цієї особи немає ані найменшого бажання, тож якщо хтось раптом із ним не знайомий, то google вам допоможе.\nХоч у Києві я перебувала здебільшого в центрі, часом доводилось спускатися в метро. На кожному ескалаторі справа і зліва обов’язково висіло по дві аґітки «Українського вибору». Ближче до Майдану вони були заклеєні революційними рекламками чи просто замазані фарбою. На околицях міста — чистенькі: або неторкані, або ретельно помиті. «Український вибір» не шкодував грошей, щоб «попереджати» про небезпеку Асоціяцї з ЕС, бо це «одностатеві шлюби», «зростання цін», «втрата робочих місць». Потім, як за книжкою, міністри, «говорящі голови» від ПР і учасники «антимайда- нів» почали повторювати те саме. Зайдіть на сайт «Українського вибору», і ви знайдете там тексти публічних виступів Азарова і Чечетова.\nЗа тиждень чи два після початку Майдану «Український вибір» оприлюднив «план дій». Тепер у метро можна було довідатись, що він складається з трьох пунктів: «зупинити асоціяцію з ЕС; вступити до Митного Союзу; встановити народовладдя». З двома першими пунктами було все зрозуміло, а що вони мають на увазі під «народовладдям»?!\nУже згодом, коли банди невідомих захопили будівлі обласних адміністрацій в Донецьку і Харкові та будинок СБУ в Луганську, коли почали проголошувати «народні республіки», пригадалася та реклама «Українського вибору». Ще пізніше натрапила в мережі на плакат, що зображав карту України, поділену різними кольорами на 9 частин. Поверх карти — два написи: «Український вибір» з логотипом і адресою інтернет-сторінки та фраза «Нам потрібна власна мрія». І білява дівчинка в суконці і баночкою фарби в руці, яка ніби й написала цю фразу про мрію. Здається, з цієї карти почалася діяльність «Українського вибору» у 2012 році. Навесні 2014 Віктор Медведчук, знехтувавши другим пунктом програми, уже втілював цю свою мрію з перемальовування карти України, а озброєні марґінали в Донецьку і Луганську повторювали не зовсім зрозумілі їм слова «федерація» і «референдум». І, звісно, не могли до пуття пояснити, чого вони хочуть, бо, виглядає, покровителі не вважали за доцільне їх навчити.\nВід 2004 року тема поділу України стала звичною. Після виборів і соціологічних опитувань постійно виринала та сама двоколірна карта. А українці й самі почали доводити одне одному, що «ми такі різні».\nНе різні ми. Я переконувалась у цьому щоразу, коли таборувала в різних областях України. Ми бачили це на Майдані. Власне, на обох Майданах. Доводилося чути «та кому воно, дитинко, треба» на Старосамбірщині і «я знаю, що можу щось змінити» на Дніпропетровщині. Доводилося спілкуватися з провідником «Меморіялу» у Львові, який нічого не знав про Соловки і Сандармох, і зі звичайним донецьким робітником, який намагався відновити історію свого роду попри те, що 50 років прожив зі зручною, але брехливою леґендою… Україну треба пізнавати. А чи пластуни докладають до цього достатньо зусиль? Скільки таборів пересічний курінь зі Львова провів принаймні за Збручем? А як часто приймав у себе гостей з Донеччини на Різдво? Приблизно 10 років ідея «діти зі Сходу на Святвечір» наштовхувалася в Галичині на тихий спротив (відновити її вдалося лише після Помаранчевого Майдану).\nЩо українці робили для того, щоб зміцнювати позиції української мови? «Толерантно» переходили на російську навіть в Києві, хоч цього ніхто й не просив. Ми самі собі винні. Бо ні уряди, ні президенти, ні чиновники не змогли протистояти Людям України, коли вони раптом чогось захотіли. Не переставаймо хотіти, панове!\nДесь у перший місяць Майдану люди питали, чим відрізняються протести 2004 року від 2013. Основна відмінність, звісно, полягала в тому, що 2004 року ми жили під Кучмою. Непевним, але більш-менш передбачуваним. Тоді, попри паніку деяких політиків, ми знали, що в нас не стрілятимуть. Зараз передбачити хід подій було складно. Але зрозуміло було, що буде кров — напевно, багато крови.\nЄвромайдан або ж Революція гідності, Україна, Київ, 2013-2014, фото – ст.пл.скоб. Артем Жуков\nПісля короткого хаосу життя на Майдані почало структуруватися й організуватися. Кожен знаходив собі застосування там, де було треба і де він міг. Пластуни ще могли зателефонувати чи забігти в офіс КПС і спитати, де потрібні робочі руки. Хоча… Здається мені, що ми часто себе переоцінюємо. Так, у нас є прекрасна виховна програма, яка має стимулювати шліфування особистостей на новий люд. Багато з нас швидше за інших орієнтується у складних ситуаціях, практично кожен пластун вміє навчити інших. Але ми не вміємо виходити поза рамки організації.\nПопри безліч соціяльних проектів, які виконує за програмою юнацтво, ми звикли варитись у власному соці. На Майдані і поза ним можна було побачити безліч цікавих, активних, здібних людей, які не були ніколи в Пласті, але мають «пластові» риси характеру. А багато хто просто на Майдані відкривав у себе нові здібності, виявляючи, як це чудово — бути комусь потрібним. Напевно, таким людям було складніше це осягнути, аніж пластунам, що мають змалку виховуватися на допомозі іншим. Звісно, приємно було бачити вихованців організації на провідних позиціях то тут, то там — тут згадаю лиш одну людину — засновницю «Відкритого університету Майдану» Юлю Кочерган, яка свого часу новачкою пластувала у мене на табоpi. Але набагато цікавіше було зустрічати нових волонтерів, бачити нові обличчя і розуміти, що Україна справді має неймовірний людський потенціял. Громадські діячі, що працюють у різних ділянках ще з часів радянської перебудови, якими б активними і заслуженими не були, вже вичерпали свої сили, втомилися або зациклилися на чомусь одному. Натомість молоді люди, зі сміливим поглядом на світ, і ті, які щойно знайшли себе у публічній діяльності, можуть ще багато дати Україні.\nСказане не означає, що Україна й без Пласту дасть собі раду. Якщо попри всі перешкоди організація досі існує, вона потрібна. Але нам слід шукати нових, відкритіших до інших форм діяльности. А що дуже важливо — творити програми для дорослих молодих людей, які, хоч і не пластуни, хотіли б брати участь у нашому житті.\nАктивніше шукати середовища тих, хто зможе стати виховником.\nЗагалом, мені здається, Пласт дещо втратив на своїй обережній позиції. Ми стримано не афішували присутність членів та вихованців організації на Майдані, ми навіть домовились не називати публічно пластуном пораненого сотника Андрія Жупника. Хоч виглядало це майже як відречення від своїх. В інформаційному просторі Пласту практично не існувало, а як десь і з’являвся, то знову ж у «своєму соці». А коли настала війна, діти і підлітки в селах Київщини самі почали творити собі «козацькі загони», вчитися виживанню і розвідці. Без провідників чи вмілих старших друзів — майже за Сетоном-Томпсоном. І Пласту не виявилось поряд, щоб підхопити їхню ініціятиву, допомогти, унапрямити. Зараз саме такий час, коли люди, раніше далекі від громадського життя, відчули бажання діяти і спрагу до всього українського. Якщо ми зможемо підхопити цю хвилю, принесемо користь Україні. Але нам треба позбутися почуття унікальности.\nКраса виявилась однією з особливих рис українського спротиву. Активний творчий люд на Майдані немов отримав крила. Від перших днів протесту (їх прийнято називати «студентськими») на сцені залунали нові, щойно народжені пісні. Разом з тим твори, добре знані у вузьких колах шанувальників, почула багатомільйонна (якщо врахувати усі трансляції) авдиторія. Наприклад, не знаю, чи мав колись стільки слухачів гурт «Хорея козацька» зі своєю давньою українською музикою. Акція «вивчи український гімн» відбулася прекрасно (напевно, усі вже бачили відео, де дворічний хлопчик співає «Ще не вмерла»?) — я казала, що треба починати масово вчити інші твори, наприклад, «Боже великий, єдиний». Тільки для цього треба, щоб зі сцени їх виконували не хори, а Руслана з Вакарчуком.\nЩоправда, доволі скоро серед майданівців утворилася «партія проти пісень і танців», страшенно невдоволена Русланою та її «ліхтариками». Однак пісні лишалися основним об’єднавчим чинником для сотень людей, завданням яких було просто стояти на площі і які іншого заняття собі не знайшли.\nРозмальовані каски мітингувальників\nНадзвичайний сплеск ми спостерігали і в кіномистецтві. Найбільший авторитет серед глядацької публіки завоювали режисери і оператори з «Вавилону 13», які творили й далі творять своєрідну кінохроніку спротиву. Як вони самі висловилися, їхня творчість — це данина українській революції. Напевно, кожен має епізоди, які найбільше вразили. Для мене таким і досі залишається коротке відео з Грушевського, в кінці якого чоловік бере шину і зникає у вогні. Цей епізод називається «Обличчя», його вже давно розібрали на шматки для різних відеосюжетів… Поряд з «Вавилоном» дуже цікаво, хоч, може, не так інтенсивно працює студія «БІМБА production», колективи Громадських Тб, які зараз існують вже чи не в кожній області, і багато інших. А які прекрасні антивоєнні пластилінові мультики роблять діти з анімаційної студії «Крок»!\nАле всього цього можна було очікувати. А ось неймовірні народні візерунки, які порозквітали на касках і щитах захисників Майдану, на вуличних фортеп’янах, а згодом — на стінах під’їздів і сірих бетонних парканах, виявилися чимось несподіваним, хоч таким самобутнім і природним. Так вибухнула барвами звільнена від пут українська душа. І мені, направду, навіть шкода, що живу у Львові, а не десь в Дніпропетровську, бо галичани, здавна духовно вільніші, зараз не переживають такого мистецького пориву.\nПро характери і цінності\nОстаннім часом ми сильно змінилися. Речі, які раніше видавалися вкрай важливими, перестали такими бути. Люди, з якими раніше сяк-так підтримували контакти, стали або безмірно далекими, або безмірно близькими. Ми почали більше любити сьогоднішній день. Бо це єдине, що у нас є.\nМи стали набагато відвертішими і категоричнішими. Те, що раніше треба було «завивати в папірці», говориш співрозмовнику в очі, як є. Якщо треба вилаятися — ми лаємося, якщо треба плакати — ми не соромимося сліз. Ми стали злішими і нетерпимішими до неправди. Годі, українець не може завжди бути м’якотілим добряком, що підсміюється собі кутиками вусів, поки сусід виносить запаси з його клуні. Безконечно толерантний зрештою гине, бо не може за себе постояти і себе оборонити.\nОсновною цінністю для безлічі людей, які раніше, може, були цинічними і байдужими, стала Україна. Не далеке минуле, не запис в паспорті, а ця земля, на якій живеш, ці люди, що поруч із тобою, і щось — як писав Василь Стус — лівіше серця. Ти не можеш більше жити розміреним життям. Можливо, те, що ти робив раніше, справді важливе і потрібне. Але не тепер. Тепер те, що лівіше серця, наказує, що слід робити. І ти мусиш слухатися. Якщо ти не вмієш чи не можеш воювати, є ще безліч інших справ. Одягнути дітей Героїв Майдану. Пошити «балаклави». Зібрати гроші на бронежилет чи прилад нічного бачення. Вести курси української мови чи історії.\nВиготовити кілька тисяч синьо-жовтих прапорів. Відбудовувати зруйновані міста. Сидіти в шпиталі біля хворого. Спілкуватися з людиною, що ні за яких обставин не виїде з Донецька. Збирати книжки для тих, хто їх потребує.\nОднак фактом є наявність іншої, «безтурботної» чи «колишньої» України. В розпал Майдану, коли вулиця Грушевського ховалася в чорному диму, один карпатський готель почав надсилати підписникам і незнайомцям запрошення «провести вихідні на лоні чудової природи, з такими й такими вигодами для тіла». Всі, хто почитав цього листа, вилаялися у відповідь. Не час зараз.\nКоли твій мозок зайнятий нагальними справами, тіло виконує нову, часом незвичну роботу, тоді все гаразд. Але іноді доводиться приїхати додому, вийти в місто, відволіктися — і не можеш знайти відповіді на питання: що зі мною? Чи що з цими всіма людьми?\nКадр з фільму “Золотий вересень”, режисер Тарас Химич\n2010 року, коли вийшов документальний фільм «Золотий вересень», мене, та й не тільки мене, зачепив його пролог і епілог. Режисер використав для обрамлення фільму цитату з євангелія від св. Луки: «Як було за днів Ноя, так буде й за днів Сина Чоловічого: їли, пили, женилися, виходили заміж, аж до дня…», — тим самим підкреслюючи, що життя в передвоєнній Галичині було розміреним і буденним. Ми мали інакше уявлення про ті часи. Адже світова війна витала в повітрі, всі знали, що вона почнеться як не нині, то завтра, намагались вгадати, що стане приводом для її розв’язання, зрештою, готувалися, робили якісь запаси… І ми не погоджувались із баченням режисера.\nІ щойно зараз, дивлячись на Львів, розумієш, що режисер таки мав рацію. Адже ось, поруч з тобою, є та, друга Україна, у якій не точиться війна, не шукають даху над головою біженці, де нічого не змінилося. На чужих тобі людей просто не звертаєш уваги і робиш свою справу. Але коли це свої, пластуни… Іноді це лякає — як в момент, коли опівночі доповзаєш до тепер майже «своєї» квартири на Володимирській в Києві, згрібаєш останні сили, щоб ще переглянути пошту, і читаєш: «Ну, помайданили трохи, треба повертатися…» Тоді намагаєшся притлумити біль і змусити себе ніяк не реаґувати, нічого не доводити — просто змовчати. Або нічого не намагаєшся взагалі. Так було надвечір 18 лютого. Там, у Києві, куди тими днями вже не змогла поїхати, виносять з-під барикад загиблих, рятують поранених, друзі шукають одне одного, і ти поширенням найціннішої інформації по всьому світі намагаєшся їм допомогти, — аж раптом хтось тобі телефонує з приводу сходин станичних в домівці на Винниченка, хтось цікавиться коректурою чийогось тексту, а хтось має намір збирати писанкарів… А ти просто не можеш зрозуміти, про що ці всі люди говорять. Бо слова і фрази — якісь чужі, незнайомі і дивні.\nХоч соцмережі знають зараз практично все про всіх, не завжди можна вирахувати, хто в якій Україні живе. А перехід в «інший» світ постійно болючий і неприємний. Ось навіть наш журнал «Пластовий шлях». Хотілось би писати про те, що ми зараз переживаємо і робимо. Навіть не «хотілось би» — про інше писати й думати неможливо. І через те, що неможливо писати й думати про інше, складно готувати до друку статті «з того світу» — як хтось десь мандрує собі засніженими Карпатами чи навіть як воно пластувалося в далекому минулому. Це багато хто зараз відчуває, тому не пише.\n«Зустріла» в мережі подругу, яка не раз дописувала про різне до нашого журналу. Питаю про те, інше. Як посувається наукова робота, чи не має для нас чого написаного. І майже відчуваю, якою буде відповідь. «Та вже півроку не пишу тої роботи… Мені інше не пишеться після того, як ствола до скроні приставили». А коли випадково зустрічаємося «вживу», то просто сидимо і розказуємо одна одній про досвід. Про те, що робимо, що переживаємо, що вдається і що не вдається. І про те, що не договорюємо, навіть у побіжних замітках у мережі, бо ж рідні читають. А їм іноді краще не знати.\nТак ми й живемо. Думки, а часом і тіла усі там, де точиться бій за нашу землю і за нашу ідентичність. Цього бою, як і протистояння на Майдані, ми не сміємо програти. Бо це бій за наше існування. Вже потім — колись — повернемося до звичного життя. Хоча, не виключено, нам потрібна буде для цього допомога. Але це буде потім. А зараз — пробачте нам. І не судіть, бо й ми не судимо.\nПісля побиття протестувальників під стелою на Майдані Незалежности та сутичок на вул. Банковій у парламентської опозиції існував єдиний юридичний хід — відправити уряд Азарова у відставку шляхом голосування. Щоправда, якби рішення не було ухвалене, то на поточній сесії його розглядати вже не можна було б. Опозиції було чудово відомо, що голосів не вистачить, однак в останній момент комуністи заявили, що вони теж за те, щоб уряду висловити недовіру. Справу поставили на голосування і провалили.\nУвечері того ж дня (це відбувалося 3 грудня 2013 року), згорнувши «чайну точку» на Інститутській, ми сиділи в домівці КПС, грілися, заряджали телефони і, очевидно, обговорювали перспективи Майдану. Тоді відбулася моя розмова з одним зі знаних пластунів-аналітиків — цю розмову й досі пам’ятаю майже дослівно.\n— Є дві перспективи, обидві для нас несприятливі. Перша: все це швидко розженуть. Друга: намагатимуться затягувати процес, поки люди самі не розійдуться. При тому всіляко іґноруватимуть протести.\n— Якщо вони будуть розганяти, людей приходитиме дедалі більше.\n— Так. Врешті Я. злякається і втече.\n— Думаєш, втече? А що тоді?\n— А що? Тоді будуть нові вибори…\n— І війна з Путіним… — я висловила цю думку і злякалася… — Її ми також мусимо виграти. Мусить бути новий Конотоп.\nВ уяві постала картина втечі російської армії з-під Конотопу… Де я її бачила? Хоча — Боже, відверни це від нас, я не хочу війни! Це ж скільки людей поляже…\n— Ні, Путін не дурний, він з нами воювати не стане.\nМарко Паславський – капітан Армії США, рядовий батальйону Донбас\nВіктор Гурняк, загинув в Луганській обл.\nЄвген Подолянчук, загинув в Донецькому аеропорту\nМикола Гордійчук, загинув біля Авдіївки\nДалі пішли різні стратегічні розрахунки, розповідь про нашу систему протиповітряної оборони, про епізод з Тузлою, коли Путін погодився з вимогами України і відступив. Всі ці арґументи виглядали доволі переконливо, так хотілося, щоб так і було… Я так і жила подальші місяці з думкою, що «Путін воювати не стане».\nАж поки не прийшла війна. Вона почалася 27 лютого з міста, в якому я народилася і прожила 17 років. Де й досі живе мій старший брат, його донька і син, його онук — єдиний нащадок чоловічої статі, продовжувач роду — носій прізвища…\nОдразу по тому, 1 березня, Путіну знадобився дозвіл на ведення бойових дій. І він цей дозвіл отримав. Байдуже, що прийнятий у Росії документ лише давав право «в разі потреби» «захищати» якесь російськомовне населення, себто взяти під свою юрисдикцію людей, що мислять себе не українськими, а радянськими громадянами. І байдуже, як це тоді чи тепер називалося: від того дня ми жили в стані війни. Я їхала до тата, щоб привітати його з 85-літтям, і спокійно обдумувала кроки, які слід зробити. Жодної тривоги чи непевности. Дивно це…\nПласт у Криму одразу припинив свою діяльність. Бо зараз це неможливо. Росія не терпить громадської активности, тим більше — з українським колоритом, тим більше — не під її керівництвом. І коли хтось скаже: «А як під час Другої світової існував Пласт — ВСУМ?», то я лише спитаю: а куди він подівся під час радянської окупації?\nМене часто запитують, чи справді всі кримчани так сильно хотіли в Росію. Якщо хотіли, то хай собі мають. Ні, неправда. Тих «буйно помішаних» зовсім небагато, вони просто дуже голосно верещать і дуже аґресивні. Їх легше побачити у різних трансляціях, на мітинґах, на «референдумі». Набагато складніше побачити тих, хто проти, і тих, кому поки що байдуже. Так само, як складно почути українську мову в місті, де розмовляти нема з ким, бо «не прийнято», а ті самі «буйно помішані» кидаються на україномовних людей з лайками або й з камінням. Ми серед них жили. У нас там лишилися друзі і знайомі — здебільшого члени українських товариств і кримські татари.\nБільшість кримського населення — це радянські люди. Вони втратили свої корені, бо їхніх батьків чи дідів свого часу привезли туди, на зруйнований війною і знелюднений півострів, і наказали там жити і працювати, нічого не питаючи. Пізніше, коли життя більш-менш наладналося, поїхали й інші, з усіх кінців Союзу, шукачі «де краще». Усіх їх навчили бути однаковими, «не висуватися», задовольнятися тим, що є, любити «родіну», партію і чергового вождя.\nУ них немає рідних мов, бо звідки б не походили їхні батьки, їх навчили, що тут всі говорять російською, а з тих, хто не вміє, у школі сміються. У них не було віри, бо звідки їй взятися у радянської людини?\nЯкщо прабабця десь вечорами шепотіла молитви чи читала Біблію, то з неї теж слід було сміятися, бо так вчили в школі. Хоча потім якось часи змінились, і всі стали формально-православними. Бо так треба. Але це не дало ані віри, ані розуміння релігійних моральних засад. Вони не мали традицій, бо всі традиції їм заступило «8 березня», Дід мороз і ще, може, «9 травня». До всього цього звикли, і це стало зручним.\nЯкісь зміни завжди потребували зусиль, а докладати зусиль вони не вміли. Вони звикли не любити всіх, хто «інший». Тому вони не любили кримських татар. Кримські татари у своїй більшості ніколи не були радянськими: у них була віра, бажання зберегти мову, були традиції і корені. А ще у них було розуміння несправедливости: вони знали, що те, що вчинили з їхнім народом, було неправильним, тому вони всіма силами прагнули це змінити. Ця несправедливість не дала їм змиритися, звикнути, полюбити «родіну», партію і чергового вождя і стати як всі.\nЗвичайні, неаґресивні радянські люди звикли і до України. Тим більше, що це не вимагало від них особливих зусиль: Україна була надто толерантна до всього. Так вони й жили своїм життям, якось давали собі раду, дотримувалися встановлених правил, особливо не пручалися, коли сильні світу цього ці правила обертали проти них. Вони сильні — їм можна. Не протестували, бо що то дасть…\nА одного дня з’ясовується, що все буде інакше. Якийсь бандит оголошує себе «найсильнішим», а на вулицях міста з’являються невідомі з автоматами, а що гірше — відомі з автоматами, бо головоріз-невдаха з сусіднього дому вже ходить паном, для нього нема ніяких законів, у нього зброя, а ви ж колись сварилися з ним через його п’яні бійки серед ночі. Думаєш, забув? Головорізи злопам’ятні і мстиві. Тепер зброя у нього, а в тебе нема… На першому поверсі хтось на двері сусідів почепив плакат «тут живе фашист, який хоче смерти ваших дітей». Який «фашист»? Ти ж знаєш ту родину — такі тихі старенькі, добрі, інтеліґентні. Дитина їхня в Києві вчилася, закінчила університет, уже, казали, працює десь. І який дурень таке пише? Підстерегти вночі і добре понадавати, щоб знав… Та жінка каже: не лізь, бо ще на нашу голову біду накличеш! І наступного ранку, зустрічаючи сусідку, яка прибирає чергові мальовидла з дверей, ти відводиш погляд і бурмочеш привітання собі під ніс.\n6 історій про анексію Криму. Фото: Віктор Гурняк, Insider\nПисали в інтернеті, що буде мітинґ біля Шевченка. Піти, чи як? А як туди йти — ти ніколи не був ні на яких мітинґах. Сідаєш в тролейбус і їдеш в напрямку парку, наче у справах. На перших сидіннях три пенсіонерки жваво обговорюють, як це воно добре буде в Росії: і пенсії більше, і взагалі жити краще. Інструкції до ліків по-російськи, бо як вже набридли ці фашисти з їхньою мовою. Якийсь чоловік пробує їм щось заперечити, але вони здіймають божевільний крик, а одна з них виштовхує його з тролейбуса, розмахуючи палицею. Він ще кричить щось навздогін, але не чути — тролейбус від’їхав. Біля входу до парку, де пам’ятник Шевченкові, багато людей, є українські прапори, стрічки… Пенсіонерки спереду дико сичать, до них приєдналося ще кілька однодумців, але ти не слухаєш, а дивишся у вікно і рахуєш міліціонерів, які засіли в кущах. Серед них якісь двоє в цивільному з фотоапаратами… І їдеш далі в тому клятому тролейбусі, з якого несила вийти. На «референдум», звісно, ніхто з родини не йде, але «вони» й так все давно вирішили. Зранку розійшлася чутка, що знайшли тіло того татарського хлопця, Решата Аметова, який зник ще на початку березня — казали, що його викрали головорізи з «самооборони». Бачив знімки. Понівечений весь, певно, довго його мордували. За що? Хотів протестувати, сам-один. Вдома трійко малих дітей лишилось. І треба йому то було? От якби всі вийшли, а то що — один? Їх же багато. А ми? А що — ми? Сестра з Києва пише, мовляв, чому ви не протестуєте? Ну, їм простіше там, в Києві. А тут… Хай би тут спробувала… Та й нащо? Україна нас кинула, віддала Путіну. Вони там про все давно домовились…\nПриблизно таким був березень 2014 для пересічного українця в Криму. А після того прийшли нові закони, з’явились рублі, на роботі сказали, що без російського паспорта всіх звільнять, в магазині купити нічого — все розмітають приїжджі, оті з Росії. Фірма закрилася, гроші на картці пропали — Приватбанк все заблокував. Добре, встиг в інше місце влаштуватися. Жінчину клініку «націоналізували» — прийшли люди з автоматами і сказали, що це відтепер державна лікарня.\nВласник виїхав кудись. Сусідка з першого поверху померла — довели до інфаркту тими «фашистами». Весь під’їзд прийшов на похорон, бо ж людина була хороша. Чоловік її тепер живе у дочки, в Києві. А в квартирі їхній якісь буряти, кажуть, що купили. Працюють у міській адміністрації. Бачився з однокласником, він служив в українській «Альфі». Розказав по секрету, що як тільки то все почалося — ті «зелені чоловічки» з’явились — їм з Києва прийшов наказ розблокувати всі будівлі. Але їхній командир відмовився, і всі його підтримали. Начальство попереднє повтікало з Януковичем до Росії, а ті якісь «майдануті» — чого їх слухати? Каже, треба було командира нейтралізувати і виконувати наказ. Або писати рапорт на звільнення. Вони здуру прийняли російську присягу. А тепер от відправляють його на Кавказ. Ті, що були «ідейні», ті всі давно в Донецьку, а йому не довіряють. Прийшов прощатись. Навіть не знаєш, вірити чи ні (тут змальовано типових кримчан і типові ситуації, яким не обов’язково шукати прототипи у реальному житті. – прим. автора)…\nЧи так буде завжди? Не буде. Життя багато чого вчить. Але за свободу, за звільнення з багаторічного духовного рабства можна заплатити тільки кров’ю. Можливо, це такий закон. Не знаю, де він існує і хто його сформулював, але так є. А ще — поваленням ідолів, яким людей примушувано поклонятися.\nДо Львова я приїхала одразу після закінчення школи, щоб вступити до університету. Мала запрошення, як казали колись в Галичині, «на стацію» від пана Мирослава Меркуна, активного члена Львівського крайового братства вояків ОУН-УПА. Тоді й познайомилась із дивовижною жінкою, представницею давнього роду Корончевських Антоніною Меркун, мамою Мирослава. На жаль, наше знайомство було дуже коротким. На той час пані Антоніна мала вже 92 роки, але господарювала вдома сама. Одного дня, поки я їздила по пластових таборах, а Мирослав перебував у Моршині, де Спілка політичних в’язнів і репресованих, до якої він належав, будувала санаторій (зараз реабілітаційний центр ветеранів ОУН-УПА «Говерла»), пані Антоніна впала в хаті і зламала стегно. Восени її не стало.\nПані Антоніна відбула з родиною заслання в Сибіру, там поховала чоловіка. Була сильною жінкою. Напевно, радянські репресії найкраще гартували характери. Хоча ні: без залізної волі й бажання жити наперекір усьому люди в тих умовах здавалися. Вона не здалася. І Україна була для неї найвищою цінністю.\nНе пригадую, при якій нагоді у нас виникла ця розмова, але, напевно, це найяскравіший спогад із нашого спілкування. «Чим ви всі займаєтеся? Потрібно їхати піднімати Донбас!» — категорично наказувала пані Антоніна. Мені, очевидно, боліла доля власної малої батьківщини, тому почала говорити щось про Крим. «Та що твій Крим? Це неважливо! Потрібно піднімати Донбас. Якщо не українізуєте Донбас — втратите Україну!»\nФото з Майдану\nЇї слова стали несподівано актуальними 2004 року, коли отрута суспільних болячок почала розливатися по Україні. Болячки у нас були всюди, але тут виявилися найнебезпечніші. Вже тоді ми дуже болісно відчували наслідки своєї бездіяльности. Хоча мало хто саме так сприймав ситуацію. І тоді вже мені, слідом запані Антоніною, доводилось пояснювати львів’янам про втрачені можливості і про наслідки, які це може мати для країни. Ентузіязм швидко згасав, і після якогось року скандування «Схід і Захід разом!» громадськість знову почала стару пісеньку: «А все-таки ми різні».\nАдже набагато простіше визнати фатальний розлам України по Дніпрі, знизувати плечима і казати: «Та ми їх ніколи не переробимо». А десь на побутовому рівні просторікувати про те, що «в разі чого» Галичина відділиться від того «клятого сходу», бо ж «вони тільки заважають».\nУкраїнці ніколи не любили кордонів, які штучно створювали між частинами України окупанти. Але ті кордони, які створювали самі, здебільшого у власних головах, вважали чи не священними. Так тривало від часів Козаччини, «чорних рад», на яких переможцями виходили ті, хто густіше сипав золотом і красивіше балакав. У 1920-х пластуни чи не першими зрозуміли шкідливість т.зв. «сокальського кордону», яким Польська Річ Посполита обмежувала передусім культурний обмін між Галичиною і Волинню. Численні пластові водні мандрівки Волинню і Поліссям мали на меті не стільки опанування плавзасобами, скільки спілкування з людьми. На кожному місці постою мандрівники перш за все шукали контактів з місцевими селянами, запрошували на ватри, розповідали про те, що знали. Після відродження Пласту ми замкнулись у власній шкаралупі, дуже нерадо когось до себе допускали, а тим більше нерадо висувались самі. «Місцеві» для сучасного пластового табору — завжди загроза, в якій частині України це б не було. І «місцеві» це завжди відчувають і починають робити капості, щоб відстояти свої права на зайняту територію. Навіть експериментальний таборовий етап «село», запроваджений колись на «Легіоні», референтура табору дуже швидко ліквідувала. А щось таке як підгодовування місцевих пастушків на кухні новацького табору, як це було колись в Старяві за інтендантства Івана Кліща, зараз взагалі є немислимим…\nЯкби ми знали Україну та її людей, якби цінували Слобожанщину не менше від Гуцульщини, зараз було б набагато легше у інформаційній війні. На превеликий жаль, ми дізнаємося про ті чи інші місцевості лиш тоді, коли там стається щось неґативне. Ми налаштовані бачити і сприймати погане.\nТе, що добре, ніби мусить бути само собою. І дивуємося, що, виявляється, Слов’янськ — це чудовий курорт, а Сіверський Донець — річка, по якій також цікаво сплавлятися, громада Ізюма спроможна організувати тривалу толоку в закинутому парку на диво всій Україні, а в Бердянську теж є море…\nНе знаю, чи багато людей пам’ятає антивоєнні мітинги в Донецьку і Луганську. Частина їх учасників уже давно роз’їхалася по вільних містах і селах, бо власне життя і безпека рідних дорожчі за рідний дім. Одні не вірять, що колись повернуться, бо не знають, чи зможуть бачити очі зрадливих сусідів.\nІнші живуть лиш пам’яттю і мріють потрапити додому. А є ще ті, хто залишився. Кого, як і за радянських часів, страшно називати, щоб раптом не нашкодити, хоч страх цей наївний, адже окупанти давно усіх знають. Там живуть в постійному страху опинитися в застінках чи підвалах, але таємно доглядають чи переховують наших поранених, знаходять однодумців, слідкують за ситуацією на фронті, дратуються від кожної вістки про переговори і домовленості. Деякі партизанять. Чим менше ми про них знаємо, тим партизанять успішніше. Часом їхніх загиблих окупанти, як і в часи УПА, не дозволяють ховати. Тільки причини тепер прозаїчніші: окупантам не вистачає моргів і цвинтарів для своїх…\nІ ще Донецьк молився. Довго і витривало молився. Ще в березні 2014 зібрались в самому центрі міста представники різних конфесій і почали щоденну молитву за мир в Україні. Просто: за мир. їх розганяли, арештували священиків, деяких примусили виїхати «протягом 24 годин». До останнього протрималися, здається, тільки протестанти, але в окупантів вони «поза законом». Коли стало небезпечно збиратися навіть по хатах, стали молитися приватно.\nМітинг в Донецьку\nЯ питаю львів’ян: а ви на таке здатні? Ви можете щодня збиратися на молитву — не щонеділі в церкві після Літургії, куди більшість приходить «для годиться», а з власної волі? Не тоді, коли безпосередньо життю вашому нічого не загрожує, а тоді, коли на голову летять уламки від стрілен різних «градів» і «ураганів»?\nБільшість із нас не була раніше на Донеччині. У когось «по той бік» з’явилися тепер віртуальні друзі в соцмережах. У когось є реальні знайомі, родичі. Поки там б’ється хоч одне українське серце — ми відповідальні за нього. А воно точно не одне.\nНаша війна — це більше війна за нас самих. За нашу честь і за нашу свободу. Це дуже добре розумів Сашко з маленького містечка Щастя на Луганщині, який свого часу сказав своєму синові: «Мені дуже шкода, що на твою долю не випала війна за честь країни. Бо якби ти пішов на ту війну і повернувся живий, я був би впевнений, що решту життя ти проживеш достойно».\nЛюди хочуть знати майбутнє. Люди взагалі хочуть знати все, чого не знають. Колись, коли я вперше стикнулася з Пластом на вишколі виховників УПЮ, а було це на початку грудня 1991 року, наші думки також були зайняті майбутнім України. Щойно відбувся референдум і перші президентські вибори. Зайве й казати, що вислідами ми не були задоволені. Тоді один з учасників вишколу в якійсь перерві між гутірками сказав мені: «А ти думаєш, то так скоро все стане? Ні. Після теперішнього матимемо ще двох поганих президентів-чоловіків, а потому прийде жінка, і аж тоді буде Україна».\nНе знаю, чи його то було власне передчуття, чи й справді популярне в січні 2014 «пророцтво Будзинського» було записане ще на зорі нашої Незалежности. Очікування на спасительницю жіночої статі загалом характерне для українського національного характеру — свого часу я розвивала теорію про те, що Козаччина і подальші століття сприяли виродженню українських чоловіків, які були сильні і відважні у боях з ворогом, а вдома чи на зимівниках потрапляли «під каблук» до жінки, яка, як говориться в одній народній казці, ними «всі кутки витирала». Нехай пробачать мені читачі-чоловіки, але такі характерні риси, як невміння приймати рішення, коли воно мусить бути авторитарним, невміння вимагати послуху від підлеглих та самоусунення від поточних проблем протягом багатьох років шкодили нашим державникам. Але жінка не розв’яже ніяких проблем тільки тому, що вона жінка! Ніяким чином не можна розраховувати, що хтось розв’яже наші проблеми, поки ми лежатимемо горічерева в холодочку і чекатимемо, що вареники самі пострибають до рота (як це робить популярний фольклорний персонаж). Добре буде не тоді, коли «прийде» одна якась особа, а коли ми перестанемо сподіватися на порятунок від доброго правителя.\nТак само не стане раптово добре від магічного «перевертання прапора» (певно, кожен стикався з людьми, які щиро вірять, що в Україні всі негаразди через прапор, який, мовляв, навмисно перевернули — далі, залежно від уподобань адепта, називається прізвище «зловмисника» чи доба в історії України, коли ця жахлива подія відбулася, — і щойно відновиться «колірна справедливість», усе в нашій країні владнається… само собою). Само собою не буде нічого. Це вже зрозуміли зараз тисячі волонтерів, про це говорили звичайні учасники протестів на Майдані.\n«Пророцтво Будзинського» справдилось в частині дат: ювілей Шевченка Україна відзначала вже без диктатора. До речі, спростовуючи авторство цього пророцтва, Церква оприлюднила деякі цікаві факти з життя о. студита Германа Будзинського (у хрещенні — Григорія), який на початку 1920-х років був дуже активним членом 1 пластового полку ім. Петра Конашевича-Сагайдачного у Львові. Тож ці інформації дозволили доповнити довідку про видатного пластуна.\nНаше майбутнє матиме перспективу за умови утвердження трьох складових: чесна праця кожного для спільного добра (про це вже було вище), свобода і віра в Бога. Про свободу говорилося також багато. Окрім звільнення душевного потрібне, як не банально це звучить, повне очищення України від окупантів. Залишивши невелику частину чужого війська на нашій землі, ми дали йому змогу в будь-який момент розвернутися в армію. Це й сталося. 1991 року, за кілька днів до проголошення Незалежности на фестивалі «Червона рута» в Запоріжжі пролунала пісня львівського співака Василя Чуди- ка, у якій він виклав своє бачення змін у державі. Головної умови, яку автор повторює у кожному куплеті— «останній ворожий (совітський) солдат перетне наш кордон» — ми так і не виконали.\nА потребу у вірі змалював простими і зрозумілими словами Митрополит Андрей в останні хвилини свого життя. Ці слова записав свого часу і передав нам інший пластун — о. Йосип Кладочний, який чергував коло смертного ложа Митрополита (див. книгу Петра Шкраб’юка про життя о. Кладочного «Виноградник Господній»):\n«Україна увільниться зі свого упадку та стане державою могутньою, з’єднаною, величавою, яка буде дорівнювати другим високорозвинутим державам. Мир, добробут, щастя, висока культура, взаємна любов і злагода будуть панувати в ній. Все те буде, як я кажу; тільки треба молитися, щоби Господь Бог і Мати Божа опікувалися все нашим бідним, замученим народом, який стільки витерпів, і щоби ця опіка тривала вічно. Прощаюся з Вами. Будьте сильні і стійкі в вірі, витривалі і ревні в служінні Господу Богу!»\nВірю, що так воно й буде, якщо наші молитви будуть такими ж щирими і сильними, якими вони були на Майдані. Бо з нами Бог!\nАвтор: Оля Свідзинська, Львів\nДжерело: журнал “Пластовий Шлях”, числа 2 (178) 2014, 3 (179) 2014, 1 (181) 2015\nby Андрій Ребрик | Лис 21, 2019 | 2000ні, важливе, історія, Улади, Часівник | 0 comments


Некваплива життя острова Бурано | ТАСС ТРЕВЕЛ — Туристична Агенція Сучасного Сервісу\nГлавная / Цікаві подорожі / Некваплива життя острова Бурано\nБурано — не тільки самий яскравий острів Венеції, але і самий тихий. Гуляючи по провулках, можна спостерігати, як живуть місцеві.\nБурано – острівний квартал Венеції, розташований в семи кілометрах від міста, де живе всього 2724 людини. До 1923 року острів вважався окремим від Венеції містом. Але і тоді, і зараз Бурано – це, насамперед, яскраво пофарбовані будинки і тихі вулички без туристів.\nФотограф із сусіднього Тревізо Мірко Савьяне (Mirko Saviane) закохався в «загублений» венеціанський острів і фотографує тільки його. Мірко вихоплює моменти життя, на які звичайний турист не звертає увагу – немає часу. А життя на Бурано некваплива…\nМірко: Існує кілька теорій, чому острів такий барвистий. Одні вважають, що вдома розфарбовували в яскраві кольори, щоб рибалки могли знайти дорогу додому. Інші, що колір вдома говорив про його належності до тієї чи іншої сім’ї. Але реальна драма життя – не в шумі, а в тиші. Колір на фотографіях не так важливий, важлива композиція.\n02/07/2018 in Цікаві подорожі, Про країни і курорти


Головна Реферати українською Біографії, автобіографії, особистості ЕВАРІСТ ГАЛУА (1811 — 1832 pp.)\nВзимку 1827 р. Еваріст узяв у шкільній бібліотеці підручник з геометрії, автором якого був відомий французький математик Лежандр. Систематичність і чіткість викладу матеріалу захопили хлопця. В його свідомості вимальовувалась побудова курсу геометрії, зв'язки між її теоремами і розділами. Читаючи якусь теорему, він наперед бачив її доведення і тільки для самоперевірки заглядав у текст. Після геометрії Галуа взявся до глибшого вивчення алгебри. Вона здалася йому не такою цілісною й стрункою, як геометрія. Він знайшов у ній багато ще не розв'язаних питань, у тому числі питання про розв'язування у радикалах рівнянь. Чому не кожне рівняння степеня, вищого за четвертий, можна розв'язати у радикалах за певними формулами? Чи не можна знайти ознаки, за якими б, тільки глянувши на таке рівняння, можна було відразу встановити, розв'язується воно в радикалах, чи ні? Ці і подібні до них питання з теорії розв'язування рівнянь захопили Еваріста, і він почав наполегливі дослідження. Він нікому не розповідав про них. Лише батькові звірився своєю мрією: після закінчення Нормальної школи піти вчитись у славнозвісну Паризьку Політехнічну школу, закінчити її і стати вченим-математиком. Батько підтримав сина, але порадив йому залишитися у Нормальній школі ще на рік, щоб краще підготуватися до вступу в Політехнічну школу. Така була й думка професора, що навчав Еваріста математики. У листах до батька Галуа професор писав, що його син знає з математики навіть більше того, що потрібно для вступу в Політехнічну школу, але, крім розуміння суті математики, треба знати ще багато деталей, про які й запитують екзаменатори. Обурившись, що старий професор втручається в його особисті справи, Ева-ріст настояв на своєму, але скоро пересвідчився, що його вчитель не помилявся. Улітку 1828 р. на екзамені з математики в Політехнічну школу екзаменатор запитував Галуа саме про ті деталі, про які писав старий професор. Еваріст відповідав на поставлені запитання абияк, а на деякі й зовсім не відповідав, дивуючись, що екзаменатор запитує його про такі «прості» речі. Одержавши на екзамені незадовільну оцінку, Еваріст був змушений залишитися в останньому класі Нормальної школи ще на рік.\nНеохоче йшов Галуа на заняття. Незнайомі, нові товариші по класу, нудні лекції не обіцяли нічого приємного. Та ось до аудиторії ввійшов новий, ще молодий професор і почав читати лекцію з геометрії. Професор Рішар не обмежувався викладом матеріалу. Він ставив учням запитання, підводив їх до правильної відповіді, намагався, щоб учні самі додумувались до способів доведення нових теорем. Професор вдало пов'язував виклад предмета з історією розвитку геометрії як науки, вміло поєднував окремі її розділи, знаходячи спільні зв'язки між ними. Одного разу професор Рішар продиктував учням три досить складних задачі, які вони мали розв'язати до наступного заняття,— через тиждень.\nПісля лекції до професора підійшов Галуа, червоний від хвилювання, і мовчки подав на списаному формулами аркуші паперу розв'язання всіх трьох задач. Здивований Рішар пробіг очима написане і сказав: «Ваше розв'язання зробило б честь найкращому підручнику геометрії. Після обіду зайдіть до мене на квартиру, там поговоримо докладніше. Я попрошу вихователів, щоб вони не карали Вас за запізнення на вечерю».\nРеферат на тему: ЕВАРІСТ ГАЛУА (1811 — 1832 pp.)


У Тернополі відбудеться міжнародна фан-зустріч ACϟDC. Буде гаряче : 14:08:2017 - 20 хвилин Тернопіль\nУ Тернополі відбудеться міжнародна фан-зустріч ACϟDC. Буде гаряче\nВперше в Україні офіційний фан клуб AC⚡DC в Україні проведе зустріч для всіх фанів гурту в "Козі" 9 вересня. В програмі метровий торт AC⚡DC, фаєр-шоу, селфі з всесвітньовідомою бляшанкою, та "море" музики легендарного гурту.\nПриїде щонайменше 30 фанів з Англії та Німеччини, щоб стати однією сім’єю ACϟDC з українськими фанами. Також захід відвідає колекціонер нашивок ACϟDC, яких в нього вже назбиралось понад 3000 штук.\n- ACϟDC - це 40 років мого життя, я живу ними, - розповідає один із засновників фан-клубу ACϟDC в Україні тернополянин Андрій Стеліга. - Ми були на подібних фан-зустрічах в Європі, і побачили як це може бути круто, коли зустрічаються справжні фани ACϟDC з різних країн в дружній атмосфері, попиваючи пиво, слухають улюблені пісні ACϟDC і радіють життю. Подумали, а чому б не провести таке ж свято у нас, в Україні? Чому саме Тернопіль? Саме тут народилась ідея виникнення фан-клубу ACϟDC в Україні, тому "Файне місто" володіє правом проведення першої в Україні такої події. Ми хочемо зробити такі зібрання фанатів щорічною традицією, як у Європі.\nОрганізатори обіцяють, буде "гаряче".\nВідкриватиме зустріч 2,5-річний "фанат" з Тернополя. Також спеціально замовлять метровий торт ACϟDC, буде фаєр-шоу, ну і, звісно, "море" пісень легендарного гурту.\nТакож на заході усі охочі зможуть сфотографуватися з відомою порожньою бляшанкою, яку вже 5 років передають від фаната до фаната по всьому світі. Вона вже навіть побувала в Антарктиді, а от в Україні буде вперше.\nЗустріч проходитиме під гаслом TERNOPIL OR BUST (від назви альбому ACϟDC "Rock or Bust" - прим. ред.). Вхід на фан-зустріч у барі "Коза" платний. Квитки можна придбати в ЦУМі за 150 грн.\nГурт ACϟDC був заснований в Сіднеї (Австралія) у грудні 1973 року. Загальна кількість проданих альбомів перевищує 250 мільйонів копій, найуспішніший альбом Back in Black був проданий у кількості більше 21 мільйонів в США і більше 42 мільйонів за їх межами. Альбом 1979 року «Highway to Hell» підніс групу на вершини світових хіт-парадів рок-музики всіх часів. Багато пісень цього альбому дотепер часто можна почути на радіо. У цілому, ACϟDC — найуспішніший й найвідоміший рок-гурт з Австралії.\nзберуться пенсіонерчики і як вшкварять рок