Дорога до щастя лежить через шлунок! | Я - суперова! superova.com\nДорога до щастя лежить через шлунок!\nНе даремно ж говорять, що дорога до серця чоловіка лежить через шлунок?! Незрозуміло, як це співвідноситься з анатомією людини, але до порад, можливо, і варто прислухатися. Тим паче, що всі чоловіки різні, так що дорога до серця може бути непростою, звивистою і повною перешкод.\nПереваги в їжі залежать від багатьох факторів: від родинних традицій, від власних звичок і навіть від рис характеру. Як же взнати, чим краще всього нагодувати коханого чоловіка, аби він був веселим, ласкавим, ситим і вдячним.\nЯкщо ваш суджений прагматичний і практичний, вміє все по господарству – від забивання цвяхів, до приготування їжі, і навіть друзі і сусіди у всьому постійно радяться з ним, то в домашньому господарстві такий чоловік незамінний. Щоправда не варто з ним говорити про філософські проблеми, музику або літературу – він або засне, або спробує перевести бесіду в більш практичне русло.\nЧим годувати такого чоловіка? Ваш обранець напевно вважає за краще харчуватися грунтовно, тому рідко обходиться однією стравою і точно знає, що на обід обов’язково повинно бути перше. Отже освоюйте кулінарію, починаючи з перших страв, а якщо ваші успіхи будуть помітними, і ви нагодуєте його пиріжками власного приготування і величезним антрекотом, він точно буде в захваті.\nВаш чоловік – легковажне створіння і вічне дитя. Йому нічого не варто витратити всю зарплату на дурниці, поїхати дня на три і не попередити. А коли ви посилаєте його в магазин за хлібом і молоком, він запросто на всі гроші може накупити авокадо і каперсів, і ще дивуватиметься, чим ви невдоволені.\nТаким чоловікам в більшості випадків все рівно, чим харчуватися. Тому не витрачайте час на кулінарні шедеври, тому що банальні пельмені і сосиски сповна підійдуть. Але час від часу йому потрібний кулінарний струс, причому обов’язково романтичний. Отже, вивчайте способи приготування шашликів, готуйте місце для барбекю і взагалі, спробуйте приготувати омара на вугіллі.\nЯкщо ваш чоловік – зануда, який може своїми причіпками довести будь-якого до білого каління, ваше завдання серйозно ускладнюється.\nЧим годувати такого чоловіка – це те ще питання! Хоча є один варіант – спробуйте з’ясувати, чим його кормила мама. Взнайте точні рецепти його улюблених страв і ні на крок не відступайте від інструкції. Інакше він постійно вас пилятиме, що суп недостатньо рідкий, а рагу – густе. І обов’язкове кожну страву супроводжуйте коротким описом вітамінів, що містяться в ній, і неодмінно розповідайте про їх позитивний вплив на здоров’я.\nВаш чоловік любить пускати пил в очі. На реальний вміст речей йому плювати, аби все виглядало красиво і стильно. В такому разі, ваше головне завдання – досконало опанувати мистецтво оформлення блюд і вивчити мудровані назви типа фуа-гра, де воляй, фрикасе і ін.. Запасіться книжкою екзотичних рецептів і сміливо годуйте його стравами з гучними назвами. Її смак при цьому значення не має.\nА якщо ви свого чоловіка і бачите-то нечасто, тому що його життя проходить, в основному, на роботі, то не дуже переймайтесь. Все рівно ваша краща половина додому приходить лише для того, щоб поспати і перевдягнутися, а вихідні вважає покаранням.\nТакий трудяга в їжі невибагливий. Він любить солодке і всякі перекуси, до чого звикся на роботі. Може з однаковим задоволенням їсти магазинні пельмені або фаршированого осетра, не помічаючи різниці, а просто радіючи гарячій їжі. Отже особливо балувати його не варто – все рівно не оцінить зусиль. Проте оцінить кількість їжі і легку, ні до чого не зобов’язуючу розмову за столом.\nЗвичайно, найкраще, коли смаки в їжі сходяться, і чоловік і дружина однаково люблять пельмені і терпіти не можуть цибулю в супі. Тоді немає проблем, що приготувати, аби порадувати – роби, як самій хочеться, і все тут! Але навіть в такому ідеальному варіанті не забувайте про приємні сюрпризи для коханого чоловіка – влаштовуйте інколи романтичну вечерю при свічках з екзотичними і смачними стравами. Повірте, це піде лише на користь і вашому настрою, і, звичайно, вашим стосункам.\nЦя стаття про: їжа, жінка, романтична вечеря, характер, чоловік, шлунок, щастя\n1 коментар до “Дорога до щастя лежить через шлунок!”\n23 лютого 2010р. о 23:53\nцікаво, але я чомусь не знайшов себе … але то не страшне… а т жінка яка готує шашлики…це вже щось, нажаль чи щастя я таких прицедентів не знаю) хоча омара на вуглі….ех!


Кинопроклятье Тараса Шевченка\nПочатокПублікаціїКинопроклятье Тараса Шевченка\nЯкщо зібрати всі повнометражні ігрові фільми, присвячені життя Тараса Шевченка, а також екранізації його творів — набереться близько п'ятнадцяти картин. Для порівняння: за творами Шекспіра знято більше 800 екранізацій, а по Льву Толстому — близько 160. І це не враховуючи десятків байопіков про життя як першого, так і другого.\nЄдине, в чому Шевченко може дати фору абсолютно будь-якого іншого письменника — кількість пам'ятників. У всьому світі налічується близько 1100 монументів, присвячених Кобзарю. Більше — тільки в тоталітарних вождів і Невідомого солдата.\nОсь і виходить, що в ХХІ столітті, коли підростаюче покоління опановує комп'ютер раніше, ніж навчається читати, пам'ять про Шевченка застигла в архаїчних скульптурних формах. Почасти саме за такого кричущого ретроградства Шевченка випадає з світогляду сучасної людини. Ось і виходить, що про його творах згадують в основному в школах і на офіціозних святах-ювілеях. Так що легше зустріти дельфіна, прив'язаного до трактора, ніж типового обивателя, який начебто обговорював твори Кобзаря у розмові з друзями.\nВ такому випадку розмови про «велич», «безсмертя» і «геніальність» Шевченко — не більше, ніж банальні фрази, якими фонтанують шкільні вчителі.\nВелич особистості — це не тільки її особисті досягнення, але і масштаб, з яким ці самі досягнення відображаються в навколишньому світі. І якщо сучасне покоління не бачить хоча б в окремих творах Кобзаря щось зрозуміле, близьке свого власного життя, модне, зрештою, — про яке «величі» може йти мова?\nЩе кілька років тому Шевченко був безнадійно далекий від масової культури. Сьогодні ж можна назвати лише з десяток серйозних сучасних українських художників, які «переводять» образ Кобзаря на мову сучасного мистецтва.\nНу, а з кінематографом все набагато сумніше. Остання на сьогоднішній день повнометражна стрічка про життя і творчість Кобзаря була знята ще в 1999 році. А до цього був байопік аж у 1964 році. Ну а з екранізаціями творів ситуація і зовсім безнадійна. Якщо не вважати телемувики і телеверсії вистав, то останній на сьогодні ігровий повнометражний фільм за його твором з'явився в далекому 1963 році.\nДо недавнього часу була надія, що в наступному році вийде фільм Михайла Іллєнка «Толока», сюжет якого спирається на вірш Шевченка «У тієї Катерини хата на помості...». Ця стрічка повинна була охопити 400 років історії нашої країни — така собі фантасмагорична панорама нації.\nПрем'єру фільму планували приурочити до святкування двохсотлітнього ювілею Шевченка. Правда, восени продюсери картини повідомили, що один із приватних інвесторів припинив фінансування, і проект був заморожений.\nНе менш амбітний фільм про життя Шевченка під час солдатської служби в Казахстані планує знімати Олександр Денисенко. Називатися він повинен «Таразі. Прощання з пустелею». Правда, як каже сам режисер, поки що жодних зрушень у роботі над стрічкою немає.\nВраховуючи стан вітчизняної індустрії — така ситуація закономірна. Напівжива вітчизняне кіно тримається на крапельниці держбюджету. І зняти фільм, який би був порівнянний за масштабами з творчості самого Шевченка, в найближчому майбутньому у нас ніхто не зможе.\nВиходить, що найбільш виразним екранним відображенням Шевченка залишаються багато в чому брехливі, вульгарні і наповнені ідеологічними маніпуляціями радянські фільми.\nПерша в історії екранізація твору Шевченка — фільм «Катерина» (1911) — як і більшість інших вітчизняних стрічок 1910-х років поки що не воскресла з архівів. Можливо, вона і зовсім втрачена.\nУ 1926 році на екрани вийшла двосерійна картина Петра Чардиніна «Тарас Шевченко», що стала першим вітчизняним байопіком. Сюжет фільму ілюструє ключові епізоди з життя і творчості Кобзаря. Головну роль у ньому зіграв один з найбільш яскравих акторів свого часу Амвросій Бучма. А художнім оформленням стрічки займався видатний художник Василь Кричевський. Ця постановка стала однією з найдорожчих для свого часу.\nЗусилля в роботі над картиною не були марними — вона стала найкасовішою серед усіх прем'єр року, а також з успіхом йшла в зарубіжному прокаті. Сьогодні ж цей фільм виглядає, як лист у пляшці, кинуте з тонучого корабля української інтелігенції 1930-х.\nУ 1929 році художник-багатоверстатник Іван Кавалерідзе знімає фільм «Злива», сюжет якого заснований на поемі «Гайдамаки». Хитромудро-естетський мову цієї стрічки в чому випереджав свій час. Акцент у ній був поставлений на пластику, а формотворчим елементом в цьому вишуканому видовище було освітлення.\nУ 1933 році Кавалерідзе знімає «Коліївщину», сценарій для якої йому довелося переписувати 17 разів. Чавунний ідеологічний пресинг був закономірним наслідком сталінського терору, набирав обіг в ті роки. Однак саме цей фільм багато критики вважають кращим у творчості режисера.\nЧерез три роки скульптор-режисер знімає стрічку, в якій вільно інтерпретується поема «Кавказ». Назвав він фільм «Прометей». У центрі сюжету — кріпак хлопець, якого пан віддає на Кавказ у солдати, а його наречену — жене в публічний будинок. Після повернення ж хлопець організовує селянське повстання. Явна алегорія на радянську тиранію в цій картині розлютила самого Сталіна. Але навіть незважаючи на це, вона вийшла в прокат. Правда, «загадковим чином» до наших днів не збереглися епізоди стрічки, в яких з'являється сам Тарас Шевченко.\nЦе зникнення поета стало деякою мірою символічним — наступного разу нефальшивый екранний образ Кобзаря з'явиться лише через 56 років. У стрічці «Поет і княжна» (1999).\nТе, як ставилися в творчості Шевченка в СРСР впродовж наступних двадцяти років красномовно показують два варіанти екранізації його п'єси «Назар Стодоля». Незважаючи на криваву лазню 1937 року — саме тоді вийшла найбільш правдоподібна і добротно зроблена стрічка режисера Георгія Тасіна. Ну, а однойменна стрічка 1955-го — у порівнянні з вищезазначеної — лише припудрений маскарад.\nЯкщо у фільмі 1937-го року козаки показано реалістично, то в стрічці 1955-го — карикатурно. І якщо в першому зроблений акцент на автентиці та драматизм, то у другому — на зовнішньої декоративності. Словом, якщо фільм 1937 року — відгомін українського Розстріляного Відродження, то картина 1955 року — солодкий отрута для патріота.\nЯскравим прикладом радянських маніпуляцій з образом Кобзаря став фільм Ігоря Савченка «Тарас Шевченко» (1951). Головну роль у ньому зіграв Сергій Бондарчук. Ця стрічка безбожно спотворює біографію поета. Створювалася вона немов лише для того, щоб вписати образ Кобзаря в матрицю совкової ідеології.\nЩоб не витрачати час на опис всього фальші, від якої фільм просто-таки тріщить по швах, зазначу лише фінальну сцену картини. В ній Тарас Григорович слізно дякує своїх «російських друзів» за те, що вони вручили йому російськомовні переклади його поезії (sic!).\nПохитнути цей образ лже-Шевченко спробував режисер Володимир Денисенко. У 1964 році він зняв картину «Сон» з Іваном Миколайчуком у головній ролі. Цей фільм далекий від ідеалу. Його автори намагалися створити виразний образ Кобзаря, а всього лише актуалізувати його для своєї епохи. Показовим у цьому плані є перша сцена фільму, в якій російські чиновники допитують Шевченка. Такі ж питання доводилося чути і українським дисидентам тих років.\nУ 1959 році вийшов фільм-балет «Лілея», поставлений за мотивами «Кобзаря». Незважаючи на свій монументально-епічний розмах — він так і залишився лише эстетской забавкой.\nУ 1963 році за мотивами опери Михайла Вериківського був знятий фільм «Наймичка», сюжет якого заснований на однойменному творі Шевченка. Лякаюче-символічною виглядає сьогодні історія, розказана в цій стрічці. Сільська дівчина, яка завагітніла від заїжджого солдата, залишається у цілковитій убогості. Щоб врятувати свого немовляти, вона підкидає його в багату бездітну сім'ю. А з часом і сама наймається в цю сім'ю наймычкой, щоб бути ближче до свого сина.\nЄ всі підстави вважати цю стрічку алегорією свого часу. Вся українська культура 60-х років виглядала подібної зґвалтованої «наймычкой», прислуживавшей «заможному і бездітному сімейства» радянських республік. (Цікаво, що б зробили зі мною, напиши я ці рядки в ті роки? — А. Ф.)\nУ 1964 році з'являється телевізійний байопік «Сторінки життя», в якому Шевченко зіграв Дмитро Франько. І лише після більш ніж двадцятирічної перерви з'являється фільм-вистава «Капітанша» (1987). Обидві ці стрічки сьогодні валяються десь в архівах. Так їм і місце...\nЗа роки незалежної України Шевченко з'являвся на екранах завдяки одному лише режисерові Станіславу Клименко. У період з 1992 по 1999 роки він зняв двадцатисерийный серіал «Тарас Шевченко. Заповіт», орієнтований на школярів.\nНа основі останніх трьох серій режисер змонтував повнометражну картину «Поет і княжна» (1999). Фільм присвячений періоду «Трьох років», протягом яких Шевченко написав левову частку своїх віршів.\nОстаннім на сьогодні фільмом Клименко про Кобзаря стало «Братство» (2005). Але як і попередні картини про Шевченка, він не став подією.\nСловом, не щастить Тарасу Григоровичу з кінематографом. За творами «нашого всього» для російської людини — Пушкіна, Достоєвського, Толстого і т. д. — зняті сотні фільмів, серед яких набереться кілька десятків справжніх шедеврів. При цьому про Тараса Шевченка і за його творами знято менше двох десятків стрічок. Більше половини яких — ідеологічні агітки півстолітньої давності. Сумно. Адже це означає, що і надалі обговорювати твори Кобзаря рідше, ніж прив'язувати дельфінів до тракторів.


ШЛЯХЕТНЕ СЕРЦЕ – РІЧ\nГалина Пагутяк у новому романі «Магнат» (Київ: АБА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, 2014) – можливо, найцікавішої своєї книжки, залишається вірною інтересу до епохи пізнього Відродження і до містичного місцин Прикарпаття. Цього разу, повертаючись до історії Добромиля, вона оприявлює образ Яна Щасного Гербурта, унікальної постаті початку 17 століття. Магнат-дисидент, поет, видавець, людина Відродження з енциклопедичними знаннями, він був поодиноким у своєму середовищі, хто заступався за автохтонне населення Руського воєводства, виступав проти полонізації й окатоличення русинів. Проте це не історія його життя (хоча в авторських коментарях, якими щедро наповнений текст, є досить про це), а радше його смерті.\nНесподівано для читача письменниця зосереджує нашу увагу на іншому персонажі. Це збіднілий волинський шляхтич Северин Никловський, що волею обставин прибився до добромильського двору і став останнім співбесідником Гербурта. Саме його обрали живою парсуною на похоронах: в одязі Гербурта йти за його труною (згідно з давнім шляхетським жалобним звичаєм). А перед тим мала схвалити цей вибір вдова Гербурта. Вона принесла йому перстень свого покійного чоловіка. Чи треба казати, що він сів як влитий на палець Северина Никловського?! «Де я думав, що мені підійде магнатський перстень, а таки підійшов». А відтак прощаючись, ясновельможна впустила білу хустину… «Впустила для мене, давши тим самим знак, що не вважає мене бовваном, вбраним в одежу її покійного чоловіка, а живою людиною, достойною носити перстень Гербурта… Я думаю тому, що прикро їй було б позичати перстень будь-кому, зовсім уже нерівні собі».\nЦе кульмінація еволюції образу Северина Никловського.\nВідтак Северин ніби переживає смерть через Гербурта і врешті-решт примирюється зі своєю власною непростою долею. Це його дорога до себе, до прийняття світу, коли позбавляєшся вічного страху перед невідомим. Ці стани найближчі до розуміння власної значимості і свого призначення як людини. Таким чином наповнюється саме поняття магнат, яке означає тут не стан,а дещо інше, напевне, шляхетне серце.\n27/09/2015 27/09/2015 РІЧ тексти й візіїОглядач\nНазад Previous post: Зустріч з Катажиною Ґліняновіч\nДалі Next post: ВЕЛИКДЕНЬ З МАМОЮ. Земля тримається на китах


Автор: Пользователь скрыл имя, 22 Ноября 2011 в 20:16, реферат\nІсторія Стародавньої Греції розвивалася майже одночасно і у взає¬мозв'язках з історією країн стародавнього Сходу. Більше того, як за¬свідчують розкопки останніх десятиліть, південь Балканського півос¬трова є одним з найдавніших місць людського поселення — тут жили люди ще в добу палеоліту. УIII тис. до н.е. на Балканському півострові, особливо на півдні та на островах, існувало вже відносно розвинене суспільство, зокрема, висока крітомікенська культура і писемність. Жили тут племена пеласгів та ін. Водночас у цей період, як розповіда¬ють стародавні джерела, відбуваються постійні великі переміщення народів.\nСкачать полностью (160.41 Кб) Сколько стоит заказать работу?\n— 172.02 Кб (Скачать)\nІсторія Стародавньої Греції розвивалася майже одночасно і у взає¬мозв'язках з історією країн стародавнього Сходу. Більше того, як за¬свідчують розкопки останніх десятиліть, південь Балканського півос¬трова є одним з найдавніших місць людського поселення — тут жили люди ще в добу палеоліту. УIII тис. до н.е. на Балканському півострові, особливо на півдні та на островах, існувало вже відносно розвинене суспільство, зокрема, висока крітомікенська культура і писемність. Жили тут племена пеласгів та ін. Водночас у цей період, як розповіда¬ють стародавні джерела, відбуваються постійні великі переміщення народів. Так, наприкінці III тис. до н.е. у центральну та південну части¬ну Балканського півострова з півночі переселяються племена ахейців та іонійців, а в XII ст. до н.е. — грецькі племена дорійців. У І тис. до н.е. давньогрецькі племена остаточно переселились і сформувались. Отже, на півночі Греції і частково в середній частині проживали еолійці. Східну частину середньої Греції, Аттіку та деякі острови заселяли іонійці. Ахейці оселились на півночі та в центрі Пелопонесу, а на півдні — дорійці. Впродовж тривалого часу греки розмовляли на різних діалек¬тах, а єдина мова сформувалася лише в період еллінізму.\nДорійське завоювання Балкан прискорило розклад первіснооб-щинного ладу як у завойовників, так і у завойованих. Ще одним на-слідком цього завоювання було масове переселення переможених (ахейців, іонійців) зі своїх земель на острови та узбережжя Малої Азії. Тут виникають їхні численні колонії (у тому числі Троя, Ефес, Галікар-нас). Грецькі колонії виникають і у Північній Африці, Італії, навіть Франції (Массалія — нині Марсель) та Іспанії (Сагунт), Криму і Кав¬казі. Колонізації сприяли й такі фактори, як нестача придатних для заселення й обробітку земель. З тогочасних джерел дізнаємось, що в Греції навіть виникала необхідність обмежувати дітонародження, зо-\nкрема синів, щоб не дробити господарство. Адже Балкани — країна гориста, і землеробство було можливим тільки на рівнинах, тому хліб довозили. На схилах гір вирощували виноград, оливки, фрукти, але у зв'язку з бідністю грунтів на це витрачали багато праці. Розвивалося скотарство, проте через нестачу прісної води це була переважно дрібна худоба — кози, вівці та ін. Водночас Греція була достатньо багата на корисні копалини: залізо, мідь, срібло, золото, глину, будівельні мате¬ріали (камінь, мармур, граніт). Отже, інтенсивно почало розвиватися ремесло. Географічне положення Греції (тепле море, берегова лінія з численними затоками, безліч островів та ін.) сприяло розвитку мо¬реплавства, рибальства, морської торгівлі. Економічному розвиткові Греції сприяла і близькість до країн стародавнього Сходу, які вступи¬ли на історичну арену швидше й економічно та культурно були роз-виненішими.\nОтже, як зазначалось, дорійське завоювання і переміщення племен прискорили розклад родоплемінних відносин. Розвивається приватна власність, поглиблюється майнова нерівність, відбувається класоутво-рення. Особливо інтенсивно ці явища спостерігаються у ХІ-ІХ ст. до н.е. В історії цей період називають "гомерівським" за іменем легендарно¬го сліпого співця Гомера, якого стародавні греки та в пізніші часи вва¬жали автором знаменитих епічних поем "Іліада" й "Одіссея" (нині це беруть під сумнів). Тривалий час майже всі знання про цей період чер¬пали саме з цих творів. Потім їх доповнювали численними археологіч¬ними знахідками.\nОтже, в ХІ-ІХ ст. до н.е. греки жили ще на стадії первіснообщин-ного ладу. Населення поділялося на роди, декілька родів об'єднували¬ся у фратрію, а декілька фратрій — у плем'я, так звану філу. Членів філ пов'язували спільність походження, ведення господарства, спільність релігійного культу (власне опікунське божество та осередок його куль¬ту). Племена вже об'єднувалися в невеликі народи, родові відносини ще були міцними. Людина, котра не належала до якогось _р_оду_, була поза суспільством, вона ніким і нічим не захищалась. Зберігається зви¬чай кривавої помсти. Залишити вбивство родича без помсти вважали безчесним, це викликало б гнів богів і накликало б біду на весь рід. Проте вбивця за згодою роду міг відкупитися — заплатити штраф родичам вбитого або піти у вигнання. Земля перебувала ще у колек¬тивній власності общини (роду), але була розбита на ділянки, якими володіли окремі сім'ї. Спочатку ділянки розподіляли щороку за жере-бом (клерос), потім вони закріплювалися за сім'ями назавжди, а врешті перетворювалися у приватну власність і були одним з основних мірил багатства.\nНаселення, крім землеробства, активно займалося скотарством, ре¬меслами, торгівлею. У гомерівських поемах згадуються лікарі, ворож¬бити, гончарі, ковалі, зброярі, кушніри, столяри, каменярі та ін. Здійснюється перехід до використання заліза, золотих і срібних виробів. Виникають численні укріплені міста, які стають осередками господарсь¬кого, культурного, політичного життя. Розвивається торгівля. Платежі здійснюють спочатку зерном, худобою та іншим, потім з'являються гроші. Однак загалом господарство мало ще натуральний характер, продукція виготовлялася головно для власного вжитку і споживання. Численні ремісники працюють не у власних майстернях, а вдома у за¬мовника, користуючись його матеріалом і знаряддям.\nУ цю епоху з'являється вже рабство, яке має домашній характер. Рабів ще небагато, здебільшого — це домашні, дворові люди, які до-помагають вести господарство, у польових роботах чи ремеслі, пасуть худобу, їхня праця не є основною в господарстві. Іноді господарі да¬ють їм невеликі земельні ділянки, хату, дозволяють мати сім'ї.\nСеред вільних поглиблюється майнова і соціальна диференціація. Верхівка общини поступово виділяється в родову знать — це вожді, старійшини, герої. Вони володіють кращими і більшими наділами землі, мають багато рабів, худоби, золото, срібло. До них потрапляють в економічну залежність щораз більше збіднілих общинників, котрі позичають у багатіїв зерно, інвентар, насіння, гроші. Чим людина ба¬гатша, тим вона впливовіша, авторитетніша, краща. Вже у поемах Го-мера біднота характеризується як елемент ненадійний, хиткий, непев¬ний, словом — жалюгідний. Але багатії і знать ще не зовсім відокре¬мились у суспільстві. Вони особисто працюють у своєму господарстві, виконують різні, у тому числі важкі роботи.\nОрганізація суспільства гомерівської доби\nДержави у греків у той час ще не існувало, проте певні органи уп¬равління суспільством, безумовно, існували. Найважливішими з них були такі постійнодіючі органи:\n\_)Рада старійшин — буле. До її складу входили всі старійшини роду, а якщо їх було надто багато, то обирали осіб з їхнього середовища. Своя рада старійшин була не тільки у кожному роді, а й у фратрії та пле¬мені. Старійшини виступають представниками даного роду, фратрії, філи, у переговорах з чужинцями чи іншими грецькими племенами дають клятви від імені общини, беруть участь у родоплемінному суді. Вони ж разом з вождем розв'язують усі питання стосовно життя і діяль-\nності роду, фратрії, філи. В епоху Гомера рада старійшин — це вже не зібрання мудрих, досвідчених літніх людей, а орган найважливіших представників родової знаті, заможної верхівки суспільства.\n2)Вождь — базилевс. Його обирали всім чоловічим населенням роду, фратрії, філи. Це — військовий керівник, воєначальник, який команду¬вав військом і мав завдання захищати народ і землю. Базилевс — це не король, не правитель з необмеженою владою чи щось подібне до того. По-перше, його обирав народ, він відповідав перед народом і був його лідером. Він був рівним серед своїх воїнів, спав і харчувався разом з ними, у битвах з ворогами виступав у перших рядах війська. Однак на¬кази його були обов'язкові до виконання. На війні він мав необмежене право життя і смерті над своїми воїнами. Він повністю відповідав та¬кож за результати битви. Зате у випадку перемоги він діставав кращі трофеї, більше, ніж інші воїни, рабів та почесті. У мирний час влада базилевса мала швидше "батьківський" характер: він розглядав і ви-рішував різні поточні справи, спори і конфлікти, управляв життям колективу, приносив разом з жерцями жертви богам, керував релігій¬ними обрядами тощо. Разом із_ старійшинами базилевс розв'язував різні важливі справи, судив з ними порушників традицій і звичаїв.\nНа користь базилевса були встановлені серед населення певні по¬жертви, якими покривали його витрати, наприклад, на прийняття чу¬жоземців, бенкети і подарунки для них та інших почесних гостей. Ба-зилевсу виділяли найкращу ділянку землі — теменос. На випадок його одруження чи одруження його дітей населення робило внески, зате всіх запрошували до нього на святкування. Ні корон, ні мантій бази-левси не носили. Єдиною відзнакою їхньої влади був скіпетр — багато прикрашений жезл або посох.\n3)Народні збори — агора. Це збори всього дорослого чоловічого населення роду, фратрії чи філи. їх скликали базилевс чи рада старій¬шин в міру потреби, здебільшого для розв'язання найважливіших про¬блем війни і миру, про хід військових подій, з приводу епідемій, сти¬хійних лих та ін. Кожен громадянин міг виступити на зборах, беручи в руки спеціальний жезл, — знак того, що він виконуватиме публічну фун¬кцію. Голосування не було, а волю свою народ висловлював криком. Отже, базилевс чи рада старійшин або вмілі оратори могли легко пове¬сти за собою маси. Збори повинні були закінчуватися до заходу сонця.\nДальший розвиток продуктивних сил, удосконалення знарядь і за¬собів виробництва, поглиблення соціальної та майнової диференці¬ації, збільшення кількості рабів і посилення їх експлуатації, щораз ширше використання рабської праці в усіх галузях господарства — усе це призводить до остаточного розкладу родоплемінних відносин,\nпервіснообщинного ладу загалом. У VIII—VII ст. до н.е. в Греції зміцнюється влада і зростають привілеї родової знаті. З'являється бор-гове рабство неоплатних боржників. Дедалі більше майнове розшару-вання породжує гострі соціальні та політичні суперечності між родо-вою аристократією, яка тепер уже перетворилася на правлячу групу багатих землевласників, та простим міським і сільським населенням — демосом — нащадками рядових общинників гомерівської доби. По¬ступово виникає і посилюється торгово-реміснича верства міського населення, не пов'язана безпосередньо з сільським господарством. Де-"~мос, зокрема міський, зі зміцненням своєї економічної сили почав ак¬тивніше домагатися своєї участі в управлінні суспільством і водночас обмеження влади родової аристократії. Це був період зародження у Греції державності.\nНаІгерТШУрігВалкаи виникло багато невеликих так званих держав-полісів (поліс-місто). Форми правління у них були різними. Спочатку здебільшого виникали тиранії. Тирани — одноособові правителі — вихідці з аристократії, що примкнули до демосу, або з верхніх про-шарків самого демосу. Вони проводили енергійну політику обмежен-ня прав старої родової знаті, конфісковували частину її земель, вбива-ли або виганяли найактивніших прибічників старих порядків. Попри всю недосконалість тиранії це була прогресивна на той час форма вла¬ди. Щоправда, тирани часто проводили непослідовну політику і тим самим налаштовували проти себе демос, що їх обрав. Ранні тиранії були недовгочасними. Поваливши владу аристократії і відкривши простір для діяльності демосу, тирани втрачали свою владу і виявлялися не¬потрібними. Під час тиранії зростали і набували політичного досвіду і політики, які послідовніше відстоювали інтереси демосу, в результаті ; народ знову повставав — тепер уже проти тиранії.\nПісля повалення тиранії в найбільш економічно розвинених по-лісах звичайно встановлювали нові форми правління демосу. Зокре-ма, у тих полісах, де майнове розшарування громадян було порівняно невеликим, виникала стародавня демократія ("демос" — народ, "кра-тос" — правління, влада), тобто правління вільних корінних жителів, усього поліса. А в тих полісах, де майнове розшарування виявилося різким і вплив багатіїв великим, виникала олігархія (тобто влада неба¬гатьох). Слід чітко розуміти відмінність між аристократією (теж вла¬дою небагатьох) і олігархією. Аристократія була владою в ранньора-бовласницькому суспільстві, яке щойно виникло після розкладу родо¬вого ладу. Це влада родової знаті. Олігархія виникає на вищому еко¬номічному і соціальному рівні. Олігархами були не обов'язково родові аристократи. Влада олігархів ґрунтувалася на їхньому багатстві та\nпов'язаній з ним економічній і політичній могутності. В складі олі¬гархів були і найбагатші представники демосу, і нащадки родової арис¬тократії.\nРабовласницька демократія й олігархія, які виникли в VI ст. до н.е., повністю розвинулися в V ст. до н.е., тобто вже в наступному, класич¬ному періоді.\nОтже, на території Греції з розкладом первіснообщинного ладу утворилося багато відносно невеликих держав. Що зумовило їх появу? Причини слід шукати насамперед у природних та економічних умовах розвитку Греції. Природні умови — високі дикі гори, порослі густими лісами, урвища, ущелини, які покривають Балканський півострів, не сприяли об'єднанню племен, єдиному господарському розвитку, фор¬муванню єдиного внутрішнього ринку, встановленню тісних контактів та взаєморозумінню між людьми. Навпаки, природні умови їх роз'єд¬нували. Крім того, Греція була заселена різними народами, які прийш¬ли туди в різні часи, були на різному ступені соціального розвитку, являли собою різні племена, кожне зі своїми мовними, етнічними, ре¬лігійними та іншими особливостями.\nИнформация о работе Гомерівська греція


Сьогодні ми поговоримо про те, які чинники впливають на термін служби натяжних стель, як убезпечити себе від неякісного товару і як насолодитися гарним ремонтом стелі без проблем.\nЧи тільки якість установки натяжних стель впливає на термін їх служби? Дуже часто невдачі в використанні натяжних стель безшовних, або звичайних пов’язують з дефектами матеріалів і установки.\nЧасто саме ці фактори насправді можуть мати місце при неправильному виборі компанії для співпраці, проте насправді є тут і інші причини, наприклад, такі, як неправильна експлуатація.\nЩо може привести до пошкодження натяжної стелі\nНавіть самі якісні натяжні стелі не витримують неправильної експлуатації, а також і недотримання простих правил. Розглянемо їх більш детально:\n1. Неприпустимі торкання поверхні гострими предметами. Ніяка сучасна установка натяжних стель не може захистити їх від пошкоджень гострими предметами.\n2. У разі якщо на стелі з’явилися невеликі дефекти, не можна усувати їх власними силами. Як правило, установка натяжних стель складна, саме тому втручання людини, яка не знає її особливостей, може просто пошкодити поверхню.\n3. У ході експлуатації натяжних стель безшовних не можна міняти їх колір, так як фарбувати поверхню, а також і білити її не можна.\n4. Як правило, монтаж додаткових елементів в стелю виконується ще до установки, однак іноді потрібно встановити що-небудь в процесі експлуатації, робити це самостійно не можна. Навіть найякісніші та надійні французькі натяжні стелі будуть назавжди зіпсовані самостійним монтажем.\n5. Очищати поверхню стелі від бруду і пилу можна, проте використовувати для цього абразивні матеріали не можна, так як вони можуть пошкодити полотно і зіпсувати його зовнішній вигляд.\n6. Міняти лампи елементів підсвічування необхідно дуже акуратно, так як будь-яка необережна дія може привести в псуванні стелі.\n7. Використовувати стелю в холодному приміщенні без опалення не можна, так як в таких умовах він швидко втратить форму і його експлуатація стане неможливою.\nТаким чином, напрошується висновок про те, що правильна експлуатація стелі не менш важлива, ніж якісний монтаж, так як при відсутності дотримання цих правил, стеля дуже просто пошкодити будь-яким необережним дією, адже він досить вразливий, незалежно від вартості і компанії, яка його виготовила і встановила.\nПід час використання покриття з ПВХ для стелі, дуже важливо при першій же необхідності звертатися до фахівців, тільки так можна зберегти первозданний вигляд стелі максимально довго.\nЩо впливає на термін служби натяжних стель Ссылка на основную публикацию\nМиючий засіб для посудомийної машини: таблетки, рідина і порошок для чищення\nВибрати засіб для миття посуду в посудомийній машині просто, так як на ринку ...


Як співпрацюють церква і тернопільські ЗМІ? – сучасні методи проголошення Євангелія - 0352.ua\nЯк співпрацюють церква і тернопільські ЗМІ? – сучасні методи проголошення Євангелія\n20:30, 7 березня 2013 р.\nВ добу процвітання медіа-комунікацій та розвитку інтернет-технологій, представники українських церков, від протестантів, до греко-католиків, намагаються співпрацювати із засобами масової інформації.\nНа прикладах європейських країн, а також власними оригінальними ідеями, можна представляти релігію в досить цікавому, для всіх поколінь, світлі.\nПрактика співпраці церкви і ЗМІ у Тернополі вже наявна: трансляція недільних літургій на одному з місцевих телеканалів, залучення священників у прямі ефіри ток-шоу, використання їхніх коментарів у газетах та інтернет-виданнях. Проте, є люди, котрі вважають, що цього замало, а особливо, враховуючи те, що в католицькій Італії, під патронатом церкви є близько 5,5 тисяч сайтів на релігійну тематику…\nОбговорити усі гострі кути трикутника «Церква — медіа — суспільство», а також специфіку роботи журналіста, при написання релігійних матеріалів, зібрались журналісти та люди, компетентні в даній проблемі. Спеціально для цього, 7 березня, в Фундації «Справа Патріарха Йосифа Сліпого», провели круглий стіл, на який були запрошені Михайло Перун – доктор наук соціальних комунікацій та Іван-Андрій Говера – митрофорний протоієрей, докторант Богословія.\n- В добу інтернету треба шукати нові методи проголошення Євангеліє. Варто прославляти Христа через телебачення, радіо, інтернет. Церква ніколи не була проти співпраці з журналістикою. Взагалі, термін «соціальна комунікація» запропонували отці Другого Ватиканського собору, тож це є церковне поняття, яким зараз послуговуються науковці з усього світу. Співпраця між медіа і релігією – складне питання. В Італії є проект, де щонеділі, на головному телеканалі, транслюють літургію у різних містах і містечках. Там є команда професіоналів, які добре обізнані, знають літургію від А до Я. В Україні, поки що, це хаотичні зйомки,- вважає Михайло Перун.\nНа думку доктора соціальних комунікацій, суто релігійні видання, не зможуть донести церковної інформації до людей, котрі не відвідують церкву. Найкращий варіант – створити газету, котра б виходила під патронатом церкви, де б публікували новини політики, економіки, спорту, і водночас релігії.\nЩе одна проблема, чому про релігію пишуть мало, або неправильно – відсутність кваліфікованих журналістів, які б були обізнані в церковній термінології. Зазвичай, на цю тематику, пишуть люди, котрі висвітлюють проблеми культури і суспільного життя.\n- Наприклад, новину про відхід святійшого отця Папи Бенедикта XVI в Україні написали дуже лагідно і примітивно. Просто набрали 2-3 «месиджі», які потім обросли поясненнями, і назвали це аналітикою. Набирають обертів релігійні інтернет-видання, але вони ще дуже недосвідчені і недоопрацьовані,- зауважує Михайло Перун.\nКому, в першу чергу, потрібна співпраця журналістики з церквою? Отець Іван- Андрій Говера дає коротку відповідь: «Інвалідам, немічним і хворим». Церковні літургії, таким чином, будуть доступні усім, без винятку.\n- Але і в рамках самого богослужіння, не можеш донести всю інформацію. Щоб висловитись і проявити певний виховний момент, необхідно звертатись до людей через медіа. На жаль, у Тернополі, є велика фінансова проблема, коли церква не може мати сучасний кабінет і обладнання та самостійно готувати медійні продукти. Суспільство зараз морально нестійке, а тому, треба пропагувати церкву, бо це ще той орган, якому люди довірять, і де знаходять спокій для душі,- пояснює отець Іван-Андрій Говера.\nСпівпраця тернопільських ЗМІ і церкви розпочнеться з проведення семінарів і тренінгів для журналістів, де їх навчатимуть релігійної грамотності. Після цього, вже з наявними спеціалістами, будуть готувати спільні проекти. Під цим розуміють не тільки трансляцію богослужінь, але й підготовку передач до церковних свят, створення рубрик з коментарями від священнослужителів тощо.\nОтож, найближчим часом, тернополяни можливо запримітять зміни в улюблених телепередачах, чи виданнях. Церква не буде втручатись в діяння ЗМІ, а тільки виконуватиме своє завдання – проголошуватиме релігію, Євангеліє та Ісуса Христа.


Концепція визначення поняття «бідність» у визначенні від агенції Ольга - olga-medium.ru\nБідність - це дуже складний і характерний феномен сучасного суспільства, який передбачає, що деякі люди живуть нижче межі того, що вважається гідним, тобто вони живуть без доступу до житла або даху, без доступу до роботи, без постійного годування , на відкритому повітрі, без будь-якої допомоги з боку держави і з надзвичайно первинною якістю життя.\nСитуація, в якій людина живе за межею бідності і не може навіть задовольнити свої основні потреби\nБільш конкретні та прості терміни, бідність - це ситуація, яка гірша за бідність.\nФахівці з економіки , держави та засобів масової інформації використовують як орієнтир для того, щоб говорити чи ні про бідність або бідність, основну кошик продовольства, що складається з основних товарів і послуг, які особи або сімейний тип вимагають жити в задовільно, у стільки ж, коли родина або людина не може зі своїм доходом покривати основні потреби, вважатимуться малозабезпеченими.\nТоді бідність може бути визначена шляхом безпосереднього спостереження за економічним доходом людини або сім'ї.\nСьогодні соціальна складність така, що було погоджено використовувати слово «незаможне» для позначення людини, яка є менш бідною, оскільки вона може отримати доступ до деяких основних прав, але не в найкращих умовах.\nОднак жеребець - це людина, якій не вистачає всіх прав і яка має нелюдське життя.\nДля того, щоб людина вважалася бідною або жила у бідності, необхідно виділити певні центральні елементи: таким чином, багато незаможних є людьми, які живуть на відкритому повітрі, у громадських місцях або з надзвичайно нестабільним житлом.\nЗ іншого боку, безпритульна особа володіє дуже мало ресурсів через відсутність роботи та відсутність частини держави для виконання цих прав.\nНормальним, хоча і не вирішальним, є те, що безпритульна людина повинна вдатися до злочину, щоб спробувати вирішити деяку мінімальну їжу.\nПоточна проблема, яка зростає і яка повинна вирішуватися державами через державну політику\nБідність є дуже актуальним явищем у сучасних суспільствах, особливо в тому, що він робить для міського середовища.\nУ багатьох великих містах планети ми бачимо сумний контраст між тими, хто має все або, принаймні, задовольняє свої основні права, і тим, хто цього не має.\nНеблагополучні люди вийшли за межі системи, а це означає, що вони не тільки не мають доступу до гарної якості життя, але й не бачать своїх прав людини поважати, стаючи майже невидимим і забутим рештою суспільства.\nРішення бідності залежить головним чином від держави.\nНезважаючи на те, що всі громадяни несуть відповідальність за спільну роботу на користь загального блага, саме держава повинна взяти на себе відповідальність за дотримання всіх прав і щоб усі люди мали доступ до однакової якості життя, пропонуючи їм найважливіші послуги та ресурси, щоб мати можливість направляйте своє життя.\nУ цьому аспекті ми не можемо ігнорувати роботу, яку роблять багато неурядових організацій , щоб допомогти людям на вулиці.\nУ будь-якому випадку і за винятком цих засобів, через субсидії чи благодійність, бідність ніколи не буде вирішена, якщо не буде заохочуватися політика, яка б гарантувала всім можливості отримати доступ до житла, освіти , здоров'я та праці.\nГоловною перешкодою, яку представляє бідність, є те, що це стан справ, який прагне реалізуватися у часі, тому що ті, хто страждає, представляють майже непереборні труднощі для того, щоб вийти з неї, і тоді, це породжує те, що його дуже погана ситуація поширюється на їхніх дітей. Це означає, що воно є спадковим, що розмножує бідність.\nОкрім питань, таких як зміна клімату, вони стали актуальними питаннями і присутніми в порядку денному світових лідерів, бідність, яка не є проблемою цих років, але тривалий час, але зросла сама за останні десятиліття. Вона також повинна бути включена в обговорення глобальних питань, це було б можливим способом розпочати принаймні рішення.\nДля тих, хто живе в умовах неблагополуччя, прикро, сумно і зневажливо, однак, коли він досягає дітей, це стає ще більшою проблемою, тому що дитина, яка повинна вирости в цьому сценарії, суттєво скомпрометує його розвиток у всіх аспектах.\nНаприклад, що дитина не повинна їсти буде мати катастрофічні наслідки для їхнього зростання і майбутнього.\nСуб'єкти в НС\nВизначення якості життя


15:31 08 Червня 2018\nАвіакомпанія Yan Air виконуватиме регулярні сезонні авіарейси раз на тиждень по п'ятницях, проте з 19 червня з'явиться ще один рейс по вівторках.\nСьогодні, 8 червня, зі Львова вилітає перший літак до Батумі. Заповненість першого авіарейсу складає 100 пасажирів з 160, тобто 63%.\nЯк зазначив під час прес-конференції комерційний директор авіакомпанії Тарас Стригуненко, у планах Yan Air відкрити нові авіарейси зі Львова вже взимку. За словами директорки аеропорту Тетяни Романовської, авіасполучення з Батумі — це орієнтир на Азію, оскільки востаннє рейси до Грузії зі Львова здійснювалися ще за радянських часів. Також вона додала, що підготовка до запуску цього авіарейсу тривала три роки, його вдалося запустити лише з третього разу.\nАвіакомпанія Yan Air виконуватиме регулярні сезонні авіарейси раз на тиждень по п'ятницях, проте з 19 червня з'явиться ще один рейс по вівторках. Виліт із Батумі запланований на 13:45 за місцевим часом, а у зворотньому напрямку зі Львова — о 16:30. У дорозі — приблизно три години. Мінімальна вартість квитків становить 120 доларів з урахуванням усіх зборів, квитка у два боки — 215 доларів. У неї входить норма безкоштовного багажу до 23 кг, у бізнес-класі — до 32 кг, а також харчування. Авіарейси виконуються на вулькофюзеляжному близько- та середньомагістральному Boeing737.\nФото та відео Ганни Аргірової\nТЕГИ: львівський аеропорт, авіарейси Львів, авіаперельоти Львів, Yan Air, Львів-Батумі, Львів-Грузія


«Оазис» ― Виготовлення виробів з нержавіючої сталі\nВиготовлення виробів з нержавіючої сталі будь-якого ступеня складності на сучасних верстатах з ЧПУ. Вироби стійкі до впливу навколишнього середовища, це їх головна перевага, але крім того, вони не піддаються корозії, окислення, дії кислот і іншим негативним явищам. Властивості цього матеріалу такі, що на його поверхні ніколи не накопичуються бактерії, адже окислення металу не відбувається, що дуже важливо для сегмента рітейлу.\nДля цеху, харчового виробництва, кухні ресторану і кафе меблі з нержавіючої сталі по праву зайняли своє місце. Виготовляємо і монтуємо різні види меблів: стелажі, виробничі столи, мийні ванни, підвісні шафи.\nСкладаємо відповідне технічне завдання проекту. Кожна конструкція, незалежно від рівня складності, повинна бути ретельно продумана, саме так можна створити по-справжньому якісні та привабливі вироби, особливо інтер'єрні та декоративні предмети.\nРозробимо оптимальну технологію для виробництва виробів з нержавіючої сталі на замовлення. На кожному технологічному етапі, проводимо ретельний контроль якості. При виявленні найменших недоліків, виріб допрацьовується до потрібного результату.\nПісля полірування, шліфування і фарбування ми самостійно привозимо виріб і встановлюємо його. Перед запуском в експлуатацію проконтролюємо справність виробу.


▪ Роман Кабачій 5 березня, 2010\nПольський кінорежисер Анджей Вайда про свої «варіації між краплинами», завуальовані історичні стрічки та зйомки «Катині»\nСвого почесного «Оскара» Анджей Вайда отримав за внесок у розвиток світового кіно, і немає людини, яка заперечувала б цей факт. Нещодавно в український широкий прокат вийшла історична драма «Катинь», що й стало приводом для розмови Тижня з видатним режисером сучасності. Втім, говорили ми не лише про фільм, адже Вайда з тих співрозмовників, яким є що сказати. 6 березня польському кінематографістові виповнилося 84 роки.\nУ. Т.: Вас називають справжнім філософом кіно. Чи ви одразу прийшли до метафоричності у власних кіновисловлюваннях?\n– Не одразу. Коли я був студентом Краківської академії мистецтв після війни, ми чимало дискутували, чому ця війна закінчилася не так, як ми сподівалися; у чому наша вина, якщо вона є. Згодом, на початку 1950-х років, а це були нелегкі часи, я вже навчався у кіношколі в Лодзі. Вона мене привела до першої самостійної стрічки «Канал», яку я з друзями зробив у 1956-му [ця воєнна драма, що оповідає про втечу бійців Армії Крайової каналізаційними каналами під час Варшавського повстання 1944 року, сповнена символізму та експресії. – Ред.].\nУ. Т.: Польська кіношкола, яку ви створили разом із іншими режисерами, хотіла відірватися від передвоєнної традиції. Чому?\n– Ми відмежовувалися від довоєнного кіно, оскільки у Польщі воно мало суто комерційний характер. Це були розважальні фільми на кшталт німецьких. Для нас вони не були взірцем. Тому після війни ми звернулися до італійського неореалізму – до Федеріко Фелліні та подібних до нього.\nПолітичний вимір кінематографа\nУ. Т.: У фільмі «Весілля» 1973 року ви показали прірву поміж народом та інтелігенцією, селянами і мислителями. Чому ви обрали цю дражливу тему?\n– Гадаю, це суто польська ситуація: твору, подібного до п’єси Станіслава Виспянського «Весілля», немає в інших літературах. Ідея фільму виникла з необхідності ознайомити суспільство із надбаннями нашої національної літератури. Після оголошення в 1960 році рішення польського Політбюро, що такі стрічки, як мої «Канал», «Попіл і діамант», як роботи Єжи Кавалеровича, Збіґнєва Кузмінського, є шляхом у нікуди, ми були змушені зануритися в історичне кіно. Тому виникли три перші фільми, що спиралися на польську літературу: «Фараон», «Попіл», «Рукопис, знайдений у Сарагосі», а згодом і низка стрічок у цьому дусі. Ми прагнули, щоб соціум усвідомлював значення польської літератури, а шлях через кіно видавався найприйнятнішим для її популяризації.\nУ. Т.: Невже історичною тематикою польських режисерів змусили займатися комуністи?\n– Ні, вони нам її прямо не нав’язували. Коли влада зорієнтувалася, що в ті більш-менш вільні роки (1956–1958) ми подаємо ситуацію в Польщі у часи фашистської окупації під нашим кутом зору, то сказала: робіть історичні стрічки [які не стосуються Польщі. – Ред.]. Але коли немає політичної свободи, то такий фільм теж виглядає інакше. Приміром, як я робив фільм «Попіл», де йшлося про поляків, котрі пішли за Наполеоном. Через їхні дискусії, роздуми – чи правильно вони вчинили, а що було б, якби Наполеон виграв, – прочитувалася дискусія з часів нацистської окупації. Тобто хоч би якою була тема, вона знаходила свій політичний вимір.\nУ.Т.: Польська інтелігенція й донині впливає на суспільні процеси мистецькими засобами чи її «політична» роль залишилася в минулому?\n– Інтелігенція не відіграє тієї ролі, як колись, коли ми були в ситуації іншого «розливу». У державах, де народ не має політичного представництва, свого парламенту, вільних виборів, усе навколо зманіпульоване, повинна сформуватися спільнота людей, яке бере на себе роль голосу цього суспільства. Польська інтелігенція, передусім письменники, кіношники, намагалася бути таким голосом, наскільки дозволяли ті часи. Сьогодні інша ситуація, оскільки немає цензури, а політична дискусія, яка раніше була доменом мистецтва, перебралася на телебачення, у пресу, парламент. Політика знайшла своє місце.\nУ. Т.: Що, на вашу думку, є запорукою успішного історичного фільму?\n– Ми маємо хороші історичні стрічки, бо наша література надала для цього непогану основу. Якщо літературний твір якісний, виникає лише проблема відповідної кіноадаптації. Інша справа, коли режисери не шукають таких матеріалів у літературі й думають лише про розважальний характер фільму, не замислюючись над політичними аспектами. Тоді є підстави вважати, що таке історичне кіно не зовсім адекватне.\nУ. Т.: Коли я своєму батькові із захопленням розповідав про ваші фільми комуністичної доби, він із подивом запитав: «А що, у Польщі були якісь фільми, крім комедій?». Це свідчило про цензурування того, що потрапляло від вас до СРСР.\n– Якщо я знімав фільм, то для того, щоб він вийшов на екран, а не лежав на полиці. Тут мене схопили за руку, а тут – ні. Якщо фільм «Попіл і діамант» не пустили на жоден із трьох тогочасних кінофестивалів, це означало, що цензура таки робила свою справу. Вона не лише цензурувала фільм, а й вирішувала, чи пускати його за кордон.\nУ. Т.: Польський публіцист Юзеф Мацкевич, який був у Катині під час перших ексгумацій могил польських офіцерів у 1943 році, вважав, що зло комунізму підступніше й гірше від фашизму. Як полякам так швидко вдалося очиститися від комуністичної минувшини?\n– У Польщі комуністи ніколи не були «своїми», бо ще в 1920-му, коли більшовики дійшли під Варшаву, ми зрозуміли, чим це пахне. Тому в 1939 році це вже було повторенням 1920-го, а в 1944-му – утвердженням цього стану речей. Ми не мали жодних сумнівів: Польща готувалася до негативного сприйняття комунізму, це було очевидним фактом.\nУ. Т.: Ваш батько потрапив до «катинського списку», був розстріляний енкаведистами під Харковом. Чи хотіли ви помститися більшовикам?\n– Я був у Армії Крайовій, а там усі вірили, що після війни прийдуть наші союзники – Америка, Англія, повернеться польський еміграційний уряд із Лондона. Ми сподівалися, що Польща відновить незалежність, але виявилося, що позиція Москви для наших західних союзників була важливішою. Вони спиралися на свої інтереси, а не на наші…\nУ. Т.: У «Катині» багато особистого?\n– Я спостерігав за матір’ю, як вона реагує: спершу в 1943 році [коли оголосили про розкопки могил у Катині. – Ред.], потім ми не знали, що сталося з іншими таборами, з польськими офіцерами. Мама пос-\nтійно очікувала нових звісток. У її житті це дуже трагічний період, і я прагнув показати це. Однак не хотів знімати фільм про себе. Складність полягала в тому, що навколо Катині дуже розлога історія – треба було відтворити поділ Польщі в 1939-му, спершу німців, згодом «совєтів»; пояснити, чому сталася ця трагедія, як ми про неї дізналися. Це перша стрічка про Катинь, тому вона мала нести в собі практично все. Якби я знімав другий фільм на цю тему, він був би більш особистим, психологічним.\nУ. Т.: Під час зйомок ви відтворили козелецький табір для полонених у покинутій українській церкві в селі Старий Диків на Любачівщині, що була осередком боротьби УПА в Польщі. Чи не думали зняти фільм про польсько-український конфлікт, щоби зламати створений комуністичною кінопропагандою стереотип?\n– Увесь фільм я знімав у Польщі, оскільки не вважав за потрібне шукати десь в іншому місці подібні краєвиди. Не хотілося ані спеціально напрошуватися, ані їхати в ті місця. На сході знайшов стару недіючу церкву, відтворив там фрагмент того табору за малюнками, що збереглися. Натомість якщо йдеться про тему польсько-українського конфлікту, то особисто я про неї не думав. Про Любачівщину під цим кутом зору теж не чув. Це тема тих, хто жив на пограниччі. Для мене і мого оточення важливими темами були німець-\nка окупація, концтабори смерті, Варшавське повстання.\nУ. Т.: У фільмі «Катинь» є момент, коли директорка школи мистецтв приймає молодого аківця, говорячи, що треба жити і вижити. Фактично перечекати комуністичну добу для наступних поколінь. Це своєрідна схема виживання?\n– Після війни не було іншого шляху, ніж домовлятися з комуністами. Трагедія Катині висіла в повітрі, але замовчувалася до 1989 року. Якщо вся радянська політика спиралася на поняття «приязні», але що ж то за «приязнь», коли 22 тисячі офіцерів загинули у неволі? Вони намагалися це приховати. У 1943-му, живучи в Польщі й спостерігаючи за нацистськими злочинами, ми могли подумати, що ці розстріли організували німці, що це витівки Геббельса. Але тільки на мить, бо коли німці привезли документи з Катині, списки, прізвища, усе збігалося. Та ми добре знали й німецький бік злочинів, тому вони не були «меншим злом».\nСила національного кіно\nУ. Т.: Після демократичних змін 1989-го ви певний час були сенатором, а потім членом Ради культури при президентові. Як оцінюєте цей похід у владу сьогодні, чи потребувала тоді молода демократія вашої допомоги?\n– Тоді це було потрібно. Ми відчували відповідальність за події в Польщі, й вважали, що це наш обов’язок. Коли відбулися нові, демократичні вибори, суспільство обрало тих представників, яких хотіло. Гадаю, добре вийшло, що «Солідарність» усіх нас за собою повела. Це дало непоганий результат. Переконаний: усе йде на краще.\nУ. Т.: Підтримка культури з боку держави має бути вирішальною чи допоміжною?\n– На мою думку, проблема полягає в іншому: ті інституції, що залишилися від колишньої системи культури, у новій ситуації мали змінитися, інакше зорганізуватися, стати продуктивнішими і при цьому не залишатися такими дорогими. Зараз, коли виникають приватні театри, приватне кіно, у тих інституціях змін не відчувається.\nУ. Т.: Які тенденції у розвитку європейського кіно вам імпонують?\n– Ситуація непроста, але це тільки фрагмент із цілого. В усіх європейських країнах виникли умови для розвитку національного кіно. Франція постійно шукає кошти на підтримку національного кіно, тож воно є. Більшою проблемою є дистрибуція фільмів: як зробити, щоб вони дійшли до глядача. У Польщі торік знято 40 стрічок – це чимало, але значна їхня частина не дійшла до екрана. Над цим питанням ми працюємо і, сподіваюся, вирішимо його. Потрібно збудувати кінотеатри для репертуару європейського кіно, тоді й польські фільми знайдуть своє місце у загальноєвропейській канві.\nІнтерв’ю взято за сприяння Польського Інституту у Києві.\nАнджей Вайда – польський режисер театру і кіно. Народився 6 березня 1926 року в місті Сувалки.\nУ 1954-му закінчив Лодзинську кіношколу.\nВ 1956-му зняв стрічку «Канал», що зробила режисера популярним й отримала кілька міжнародних нагород. Один із засновників польської школи кіно. У фільмах часів комуністичного правління широко вживав езопову мову. Окрім кіно, працював у театрі («Гамлет», «Злочин і кара»).\nУ 1980-х активно займався політичною діяльністю.\nУ 1997-му став членом Французької академії. Почесний доктор Вашингтонського та Ягеллонського університетів. Творчість Вайди відзначена на численних міжнародних фестивалях.\n2000 рік – лауреат премії «Оскар» за особистий внесок у розвиток світового кінематографа.\nНАЙВІДОМІШІ стрічки АНДЖЕЯ ВАЙДИ\n«Попіл і діамант» (1956)\n«Сибірська леді Макбет» (1961)\n«Все на продаж» (1968)\n«Пейзаж після битви» (1970)\n«Пілат й інші» (1971)\n«Земля обітована» (1974)\n«Людина з мармуру» (1976)\n«Людина з заліза» (1981)\n«Любов у Німеччині» (1983)\n«Пан Тадеуш» (1999)\nКатинь, режисер, Польща, Анджей Вайда, кіно


ДО ПРОВЕДЕННЯ ПРАКТИЧНОГО ЗАНЯТТЯ №09\nДО ПРОВЕДЕННЯ ПРАКТИЧНОГО ЗАНЯТТЯ №09\nТема:Догляд за хворими з хірургічними захворюваннями та ушкодженнями кінцівок.\nОснащення:перев’язувальний матеріал, бинти, комірець Шанца.\n1. Конкретні цілі: медична сестра травматологічного відділення та сімейна медсестра повинна вміти провести медсестринське обстеження та діагностику. Виявити проблеми травматологічного пацієнта. Надати допомогу при вивихах і переломах верхніх і нижніх кінцівок. Проводити медсестринське обстеження у пацієнтів із захворюваннями судин.\nВивихи і переломи верхніх і нижніх кінцівок. Гнійні захворювання пальців і кисті. Панарицій: види, діагностика, способи оперативного лікування. Облітеруючий ендартеріїт, облітеруючий артеріосклероз, причини, клінічні ознаки, діагностика і лікування. Хвороба Рейно: клінічна картина, діагностика, лікування. Варикозне розширення вен, тромбофлебіт і флеботромбоз, клінічна картина, діагностика, ускладнення і способи лікування. Посттромбофлебітичний синдром, класифікація, діагностика, форми захворювання, лікування.\nАналіз перебігу захворювання, демонстрування хворих із судинною патологією. Проведення спеціальних проб для виявлення захворювань артерій і вен нижніх кінцівок. З’ясування методів консервативного й оперативного лікування. Участь у проведенні спеціальних методів консервативного й оперативного лікування. Участь у проведені спеціальних методів дослідження тематичних хворих. Догляд за хворими після операцій на судинах, накладання еластичного бинта. Участь медичної сестри в перев’язуваннях хворих з гангренами, у випадку облітеруючого захворювання судин.\n- накладання шини Крамера при переломах верхніх і нижніх кінцівок,\n- перев’язка гнійної рани,\n- накладання еластичного бинта на нижні кінцівки,\n- визначення прохідності глибоких вен нижніх кінцівок,\n- виявлення пульсації на артеріях нижніх кінцівок.\n- виявлення пульсації на артеріях нижніх кінцівок,


Ведучий Богдан - Шаленiй\nView Cart “iГОР ПОСИПАЙКО” has been added to your cart.\nПокликання – робити людей щасливими. Відмінною особливістю є харизма і вміння імпровізувати. З легкістю знаходить підхід…\nВедучий, який створить невимушену атмосферу свята і веселощів між людьми різного віку та інтересів на значущу подію. Проведе ваш корпоратив так, що ваш колектив добре відпочине, згуртується між собою і згадуватиме цей вечір аж до наступного корпоративу.\nПокликання – робити людей щасливими. Відмінною особливістю є харизма і вміння імпровізувати. З легкістю знаходить підхід до людей абсолютно різного віку і статусів, і робить це так, що всі гості почувають себе в своїй тарілці.\nЗа час своєї роботи провів події для таких компаній: Freedom event hall, Академія стилю і дизайну Andre Tan, ліцензійне агентство UDC, Art Nation, телеканал ID Fashion, Є-своє, Xagon men, ТЦ Городок, ТРЦ Lavina Mall, АІС, Lord music talent і багато інших.\nДосвід проведення заходів 7 років. Більше 500 проведених корпоративних заходів, акцій і презентацій, 50 приватних свят. 5 років в КВН…\nОлександр Педан – український шоумен, телеведучий, резидент “Comedy Club Ukraine”, конферансьє. З 2008 року веде програму “Підйом” на Новому каналі…\nДмитро Обрізан дуже різносторонній ведучий. Дмитро Обрізан почав свою роботу на М1 з самого старту каналу. Глядачам запам'ятався як ведучий музичних новин…


« Відбулося відкриття виставки «ГАРНІ БУДИНКИ»\nРозумні машини — в допомогу домовласникові »\nУчасниця дачного форуму ElenaW відповідає на запитання наю.\nУявіть, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки ви підійшли до заключної стадії. При цьому у вас є повна домовленість з продавцем або вже укладено попередній договір з господарем ділянки за всіма пунктами угоди. Тоді вам потрібно приступити до наступних дій.\n1. Перш, ніж продовжити оформлення паперів, потрібно переконатися, що ви не передумали купувати цю ділянку, є гроші для його оплати, особисті документи у вас в повному порядку (паспорт), ваш чоловік готовий особисто бути присутнім при угоді або видав вам згоду на угоду, зареєстроване в нотаріальній конторі для придбання ділянки\nПотрібно обов’язково перевірити готовність продавця до продажу ділянки і тут вам буде потрібно проявити уважність.\nЩе раз дізнайтеся, продає він вам ділянку чи ні і за яку ціну.\nЗібрав він усі необхідні документи чи ні.\nЧи пам’ятає він про попередні домовленості і виконані вони чи ні (вивіз, прибрав, підремонтувати).\nПотрібен нотаріус чи ні?\nЗібравши всі необхідні документи, потрібно чітко вирішити, як буде здійснюватися операція — в письмовій формі або із залученням нотаріуса.\nУ нотаріуса ваші документи ще раз уважно перевірять, щоб при складанні договору все було написано грамотно і відповідало букві закону. Крім того, адвокат упевнитися в особистості громадян здійснюють операцію. Потім він узаконить угоду, і якщо після цього виникнуть які-небудь спори, він може засвідчити в суді законність угоди. А так як копії документів у нього повинні зберігатися вічно, йому це буде зробити неважко.\nУгоди, завірені у нотаріуса, в суді оскаржуються дуже рідко. У разі втрати документів їх можна отримати ще раз у нотаріуса.\nУ разі реєстрації угоди в нотаріуса продавцеві і покупцеві потрібно заздалегідь вирішити, хто її буде оплачувати. За практиці в реєстрації угоди в нотаріуса зазвичай зацікавлений покупець, тому найчастіше він і платить, але іноді витрати діляться порівну.\nЄдина незручність при зверненні до нотаріуса — його послуги коштують грошей. Але якщо вам важлива чистота угоди, то за її безпеку варто заплатити.\nУгода в письмовій формі\nПри здійсненні операції з продавцем ділянки в письмовій формі в місцевому органі, що реєструє вам запропонують заповнити типовий договір, в якому можна внести свої доповнення. Після перевірки ваших документів фахівець виправить найбільш грубі помилки, але вам не варто розраховувати на особливу увагу і контроль.\nОформлення таких документів в десять разів дешевше, ніж у нотаріуса, але і оскаржується в суді набагато легше. Тому вирішувати вам — «дешево і сердито» або «дорого, але надійно».\nОбговоривши з продавцем місце укладення договору, на наступному етапі потрібно обговорити спосіб оплати.\nВ даний час близько 95% угод з купівлі-продажу нерухомості проводиться через депозитну банківську комірку. Продавець і покупець спільно вибирають банк, в якому зберігатимуться гроші до підписання договору. Потім покупець з банком укладає договір оренди в банку депозитної комірки.\nНапередодні підписання основного договору купівлі продажу ділянки, або вранці цього дня з банком полягає 3-х стороннє додаткову угоду між продавцем, покупцем і банком до договору оренди комірки. У ньому встановлюються умови доступу продавця до грошей, які закладаються покупцем в осередок на певний термін.\nЯк правило, грошові кошти закладають на час державної реєстрації документів, додаючи до цього терміну тиждень для страховки.\nГоловною умовою доступу продавця до банківському осередку є пред’явлення їм зареєстрованого в УФРС (штампи і печатки) першотвору основного Договору купівлі-продажу Об’єкта (екземпляр Продавця).\nПісля укладення 3-х стороннього (додаткового) угоди продавець не зможе отримати гроші до реєстрації угоди, а покупець не зможе забрати назад покладені в клітинку гроші і обдурити продавця.\nВиходить і вовки ситі, і вівці цілі. Тому на другому етапі основної угоди потрібно покласти гроші в клітинку.\nДеяка частина громадян, близько 5%, не користується осередками, але це відбувається, якщо вони довіряють один одному, в іншому випадку вони сильно ризикують.\n3. На третьому етапі покупець і продавець підписують основний договір купівлі-продажу або в Управлінні Федеральної Реєстраційної Служби даній області, або в нотаріуса.\n4. На четвертому етапі всі необхідні документи віддають на державну реєстрацію з переходу прав власності на земельну ділянку та реєстрацію договору купівлі продажу. В процесі оформлення потрібно буде заплатити мито за державну реєстрацію документів. Хто буде проводити оплату, продавець з покупцем вирішують самі.\nПодати документи на реєстрацію в державні органи можна особисто або через когось із нотаріально посвідченою довіреністю, а також через нотаріуса (якщо угода нотаріальна). Все залежить від ваших переваг і можливостей.\n5. Через місяць після подачі документів покупець отримує нове свідоцтво про державну реєстрацію на земельну ділянку.\nУ покупця в документі має бути його прізвище, договір купівлі продажу ділянки зі штампами УФРС про реєстрацію переходу права, реєстрації угоди, видачі свідоцтв, і вказівка, що цей екземпляр покупця.\nВідповідно у продавця після держреєстрації на руках виявляється: Договір купівлі-продажу ділянки зі штампами УФРС про реєстрацію переходу права, реєстрації угоди, видачі свідоцтв, і вказівка, що це екземпляр належить продавцю.\nПісля цього продавець безперешкодно забирає гроші з банківської комірки.\nПідкажіть, який з перерахованих вище способів оформлення документів купівлі-продажу землі є найбільш надійним і безпечним.\nЖоден із способів не є надійним на 100% якщо в договорі не сказано про гарантії продавця перед покупцем, що дана ділянка вільна і ніхто не може на нього претендувати, що він не закладений і не перебуває під арештом і т.д.\nНе буде зайвим написати, що сторони підтверджують, що знаходяться в повному здоров’ї, не складаються під опікою і піклуванням, немає обставин примушують підписати даний договір на невигідних для себе умовах.\nВы прочитали статью на тему — Послідовність оформлення документів при купівлі ділянки\nНас находят по таким словам — последовательность, оформление, документ, покупка\nРубрика: Корисні статті про ремонт | Метки: документ, оформление, покупка, последовательность


Емілі Ратаковські показала голі пустощі у ванній: фото 18+ - ЗНАЙ ЮА\nДівчина знає чим привернути увагу мільйонної армії фанатів\nЗнаменита модель та акторка Емілі Ратаковськи знову опублікувала відверті оголені світлини.\nЗіркова спокусниця регулярно демонструє своє тіло у соціальних мережах. Так, новий звабливий знімок з'явився в Instagram-сторізі моделі. На знімку Ратаковськи тримає у руці келих білого вина, а оголені груди прикриває ванна з піною.\nРаніше "Знай.ua" писав про те, що аби полоскотати нерви публіці, не обов'язково повністю роздягатися. Принаймні, так вважає 26-річна американська модель і акторка Емілі Ратаковськи. Ця дівчина не дає прихильникам розслабитися, постійно експериментуючи з відвертими образами.\nЕксперименти в стилі ретро\nДжо Байден допоможе закрити небо над Україною, хоч і з запізненням: що відомо про нові системи ППО NASAMS Експерт з США назвав, що допоможе Україні безперечно перемогти: "Росія не зможе напасти знову" Андрій Бєдняков з "Орел і Решка" вирішив переплюнути Сергія Притулу і Лачена: "Скинь 100 гривень на ЗСУ" Наташа Корольова блиснула "п'ятою точкою" в дивній позі і без білизни: "Позитивні емоції"\nЦього разу вона знялася в ефектній фотосесії, яку вже встигли оглянути 17,7 мільйонів людей в Instagram. На фото Емілі позувала в блискучому сріблястому топі з майже голою спиною, брюках в стилі військово-морського флоту і босоніжках на шпильці.\nВсе, як в кращих фільмах: красива дівчина з келихом і зухвалим поглядом і не менш гарний ретроавтомобіль марки "Роллс-ройс". Зйомка проходила на Лазурному Березі, у Франції, як повідомила сама Ратаковськи.\nУ тому ж образі в стилі красунь 70-х дівчина перебралася у ванну з мармуровою стільницею, не приховуючи принад, але дещо стримано.\n"Я пам'ятаю, була якась стаття:" Емілі Ратаковськи - це Моцарт у сфері грудей ", - іронізувала модель.\nЦікаво, що це точно не найбільш спокуслива фотосесія. Не так давно дівчина вирішила пройтися в одній білизні вулицями мегаполісу. Тримаючи пса на повідку, робила вигляд, нібито екстравагантного не відбувається. Після таких знімків у мережі її персоні почали приділяти ще більше уваги, ніж раніше.\nНагадуємо також про те, що відома голлівудська акторка ізраїльського походження Галь Гадот відмовилася бути ведучою міжнародного пісенного конкурсу "Євробачення-2019".\nЯк відомо, зірка стрічки "Диво-жінка" отримала нещодавно пропозицію стати візиткою карткою змагання, яке відбудеться у Ізраїлі наступного року. Але щільний графік, як стверджує акторка, не залишає їй часу на підготовку. Після відмови до акторки повторно звернувся ведучий пісенного конкурсу Ігаль Равід з проханням передумати. Нещодавно організатори конкурсу закликали шанувальників пісенного конкурсу не поспішати з покупкою квитків до Єрусалиму, де попередньо уряд Ізраїлю планує провести "Євробачення-2019".\nСпокусниця Ратаковськи ефектно осідлала Rolls-Royce: фото 18+


Путін неочікувано подзвонив Джонсону: говорили про клімат, талібів і Донбас\nПрезидент Росії Володимир Путін провів незаплановані телефонні переговори з прем'єр-міністром Великобританії Борисом Джонсоном напередодні конференції в Глазго. Про це на Даунінг-стріт заявили e понеділок, 25 жовтня.\nЯк випливає з заяви канцелярії Джонсона, політики обговорили кліматичний порядок денний, питання Ірану, Афганістану та війни на Донбасі, повідомляє Reuters.\nБританський прем'єр наголосив на важливості спільних дій для протидії глобальному потеплінню і підкреслив, що будь-яке визнання талібів є неприпустимим допоки вони не вирішать питання, пов'язані з забезпеченням прав людини в Афганістані.\nУ Кремлі намагалися докладно пояснити прем'єру Великобританії "російський підхід" до "врегулювання конфлікту" на Донбасі, акцентуючи увагу на виконанні сторонами Мінських угод. Джонсон у свою чергу нагадав Путіну, що Росія і є стороною конфлікту, незважаючи на всі спроби переконати світову спільноту у протилежному.\nПід час обговорення теми Афганістану Путін поінформував британського прем'єра про підсумки переговорів з лідерами "Талібану", назвавши зустріч, що відбулася минулого тижня в Москві "консультаціями розширеної трійки" в рамках так званого "московського формату".\nПутін і Джонсон обговорили також тему збереження Спільного всеосяжного плану дій щодо іранської ядерної програми.\nЦе був перший контакт російського диктатора з британським прем'єром за останні півтора року. Попередня їхня телефонна розмова відбулася 8 травня 2020 року.\nУкраїнський Дощ писав раніше, що ОБСЄ розкрила знімки з замаскованим озброєнням російських окупантів на Донбасі.\nпутінтелефонна розмоваВеликобританіяборис джонсонросія-агресор\nCopyright © 2019, req:48 sql:0.0494 s php: 0.0808 s time:0.1302 s mem:6 mb


Педігрі недарма користується великою популярністю на ринку. Це на 100% натуральний, збалансований і біологічно відповідний корм для собак. Він підходить для домашніх вихованців різного віку — від щеняти до дорослого пса. Цей корм не містить алергенів, консервантів, наповнювачів, зернових побічних продуктів, ГМО, солі, цукру та барвників. Недарма відгуки про Педігрі виключно позитивні.\nУнікальні гіпоалергенні та харчові властивості. Педігрі розроблений ветеринарами і фахівцями з харчування тварин. Його рецепт імітує ту ж комбінацію і пропорції інгредієнтів, які необхідні для природного раціону собак. Завдяки винятковим поживним властивостям і відмінним 95% освоєнням організму, він рекомендується цуценятам, вагітним і годуючим сукам, а також собак, які страждають від алергії, харчової непереносимості і проблем з травленням.\nНе містить важких погано перетравлюваних інгредієнтів і алергенів. М’ясо в кормі не містить гормонів та антибіотиків. У його складі немає зернових, не глютенов, рослин і побічних продуктів тваринного походження, штучних барвників та ароматизаторів. Всі інгредієнти мають вищу якість харчових продуктів, призначених для споживання людиною.\nСубпродукти. Перигри також містить цінні, високоякісні м’ясні субпродукти. Це нирки, шлунки, і печінка, які багаті білком, вітамінами, мінералами і незамінними жирними кислотами. Вони є запорукою здорового харчування і особливо важливі в період інтенсивного росту і дітородіння.\n95% засвоюваності. Корм на 100% адаптований до природних потреб собаки, пропонуючи максимум м’яса і низький вміст вуглеводів. Білок, необхідний для життя вихованців, тут використовується не з важкого зерна, а тваринного походження з кращою біологічною сумісністю.\nНе обробляються при високих температурах. Завдяки технології сушіння компонентів сухим повітрям, корм не проходить посилену термообробку. Таким чином, інгредієнти зберігають всі свої цінні поживні речовини. Це цінне взаємодія джерел сировини і методів обробки гарантує, що тварини отримують все найкраще. В результаті, їжа зберігає всі свої природні якості і відповідає всім вимогам безпеки.\nПри наявності таких переваг не варто дивуватися, що корм Педігрі став одним з найбільш затребуваних і збирає лише позитивні відгуки від його покупців. Так що його можна рекомендувати для своїх домашніх тварин. Адже не дарма багато заводчики рекомендують саме цей корм.