Читати в кратце мертві душі по главах. Мертві душі - mebli24.kr.ua\nдодому Дизайн интерьера Читати в кратце мертві душі по главах. Мертві душі\n1. Чичиков приїжджає в губернське місто nn.\n2. Візити чичикова до міських чиновників.\n3. Візит до манилову.\n4. Чичиков виявляється у коробочки.\n5. Знайомство з ноздрьовим і поїздка в його маєток.\n6. Чичиков у собакевича.\n7. Візит до плюшкіна.\n8. Оформлення купчих на «мертві душі», придбані у поміщиків.\n9. Увага городян до чичикова« «мільйоннику».\n10. Ноздрьов розкриває таємницю чичикова.\n11. Повість про капітана копейкине.\n12. Чутки про те, хто такий чичиков.\n13. Чичиков спішно покидає місто.\n14. Розповідь про походження чичикова.\n15. Міркування автора про суть чичикова.\nУ ворота губернського міста nn в’їхала красива ресорна бричка. У ній сидів » пан, не красень, але і не поганий зовнішності, ні занадто товстий, ні занадто тонкий; не можна сказати, щоб старий, проте ж, і не так, щоб занадто молодий». У місті його приїзд не справив шуму. Готель «в якому він зупинився, » була відомого роду, тобто саме така, як бувають готелі в губернських містах, де за два рублі на добу проїжджаючі отримують покійну кімнату з тарганами…»приїжджий, чекаючи обіду, встиг поспитати, хто в місті значні чиновники, про всіх значних поміщиків, хто скільки душ має і т.д.\nПісля обіду, відпочивши в номері, для повідомлення в поліцію написав на папірці: «колезький радник павло іванович чичиков, поміщик, за своїми потребами», а сам відправився в місто. «місто ніяк не поступалося іншим губернським містам: сильно била в очі жовта фарба на кам’яних будинках і скромно темніла сіра на дерев’яних… Траплялися майже змиті дощем вивіски з кренделями і чобітьми, де магазин з картузами і написом: «іноземець василь федоров», де намальований був біліард… З написом:»і ось заклад». Найчастіше ж за все траплялася напис:»питущий будинок».\nВесь наступний день був присвячений візитам міським чиновникам: губернатору, віце-губернатору, прокурору, голові палати, поліцмейстеру і навіть інспектору лікарської управи і міському архітектору. Губернатор « » подібно чичикову, був ні товстий, ні тонкий, втім, був великий добряк і навіть сам вишивав іноді по тюлю». Чичиков «дуже майстерно вмів спокусити кожному». Про себе він говорив мало і якимись загальними фразами. Увечері у губернатора відбулася «вечірка», до якої чичиков ретельно підготувався. Чоловіки тут були, як і скрізь, двох пологів: одні — тоненькі, увивалися навколо дам, а інші — товсті або такі ж, як чичиков, тобто не так щоб аж надто товсті, але і не тоненькі, вони, навпаки, задкували від дам. «товсті вміють краще на цьому світі обробляти справи свої, ніж тоненькі. Тоненькі служать більше за особливими дорученнями або тільки числяться і виляють туди і сюди. Товсті ж ніколи не займають непрямих місць, а всі прямі, і вже якщо сядуть де, то сядуть надійно і міцно». Чичиков подумав і приєднався до толстих. Він познайомився з поміщиками: вельми чемним маніловим і дещо незграбним собакевичем. Абсолютно зачарувавши їх приємним зверненням, чичиков тут же розпитав, скільки у них душ селян і в якому стані знаходяться їхні маєтки.\nМанілов, » ще зовсім людина не літня, що мав очі солодкі, як цукор… Був від нього без пам’яті», запросив до себе в садибу. Чичиков отримав запрошення і від собакевича.\nНа другий день в гостях у поштмейстера чичиков познайомився з поміщиком ноздрьовим, «людиною років тридцяти, розбитим малим, який йому після трьох-чотирьох слів почав говорити «ти». Він з усіма спілкувався по-дружньому, але коли сіли грати в віст, прокурор і поштмейстер уважно придивлялися до його хабарів.\nНаступні кілька днів чичиков провів у місті. У всіх про нього склалася думка вельми втішне. Він справив враження світської людини, яка вміє підтримати розмову на будь-яку тему і при цьому говорити «ні голосно, ні тихо, а абсолютно так, як слід».\nЧичиков поїхав в село до манілова. Довго шукали будинок манілова: «село манилівка небагатьох могла заманити своїм місцем розташування. Будинок панський стояв одинаком на юру… Відкритому всім вітрам…»була видна альтанка з плоским зеленим куполом, дерев’яними блакитними колонами і написом: «храм відокремленого роздуми». Внизу виднівся зарослий ставок. У низині темніли сіренькі колод хати, які чичиков тут же почав рахувати і нарахував більше двохсот. Вдалині темнів сосновий ліс. На ганку чичикова зустрічав сам господар.\nМанілов був дуже радий гостю. «один бог хіба міг сказати, який був характер манілова. Є рід людей, відомих під ім’ям: люди так собі, ні те, ні се… Він був людина видна; риси обличчя його не були позбавлені приємності… Він посміхався заманливо, був білявий, з блакитними очима. В першу хвилину розмови з ним не можеш не сказати: «який приємний і добра людина!»у наступну за тим хвилину нічого не скажеш, а в третю скажеш:» чорт знає що таке!»- і відійдеш подалі… Вдома говорив він мало і більшою частиною розмірковував і думав, але про що він думав, теж хіба богу було відомо. Господарством не можна сказати, щоб він займався… Йшло якось само собою… Іноді… Говорив він про те, як би добре було, якби раптом від будинку провести підземний хід або через ставок вибудувати кам’яний міст, на якому були б по обидва боки лавки, і щоб в них сиділи купці і продавали різні дрібні товари… Втім, так і закінчувалося тільки одними словами».\nВ його кабінеті лежала якась книжка, закладена на одній сторінці, якою він читав вже два роки. У вітальні стояла недешева щигольська меблі: всі крісла були обтягнуті червоним шовком, а на два не вистачило, і ось уже два роки господар говорив всім, що вони ще не закінчені.\nДружина манілова… «втім, вони були абсолютно задоволені один одним»: через вісім років шлюбу до дня народження чоловіка вона завжди готувала «який-небудь бісерний чохол на зубочистку». Готували в будинку погано, в коморі було порожньо, ключниця крала, слуги були нечистоплотні і п’яниці. Але » все це предмети низькі, а манілова вихована добре», в пансіоні, де вчать трьом чеснотам: французькій мові, фортепіано і в’язання гаманців та інших сюрпризів.\nМанілов і чичиков проявили неприродну люб’язність: намагалися пропустити один одного в дверях неодмінно першим. Нарешті протиснулися в двері обидва одночасно. Далі послідувало знайомство з дружиною манілова і порожня розмова про спільних знайомих. Про всі думка однакова:»приємний, препочтеннейший, перелюбна людина». Потім всі сіли обідати. Манілов представив чичикову своїх синів: фемістоклюс (семи років) і алкід (шести років). У фемістоклюса тече з носа, він кусає брата за вухо, а той, переборовши сльози і вимазавшись жиром, наминає обід. Після обіду » гість оголосив з досить значним виглядом, що він має намір поговорити про одну дуже потрібну справу».\nРозмова відбувалася в кабінеті, стіни якого були пофарбовані якоюсь голубенькою фарбою, навіть швидше сіренькою; на столі лежало кілька списаних паперів, але найбільше було тютюну. Чичиков попросив у манілова докладний реєстр селян (ревізькі казки), розпитував про те, скільки селян померло з останнього перепису реєстру. Манілов точно не пам’ятав і запитав, навіщо це треба знати чичикову? той відповів, що хоче купити мертві душі, які значилися б у ревізії як живі. Манілов був настільки приголомшений, що»як роззявив рот, так і залишився з роззявленим ротом протягом декількох хвилин». Чичиков переконував манілова, що ніякого порушення закону не буде, скарбниця отримає навіть вигоди у вигляді законних мит. Коли чичиков заговорив про ціну, манілов вирішив віддати мертві душі безкоштовно і навіть купчу взяв на себе, чим викликав непомірний захват і подяку гостя. Провівши чичикова, манілов знову віддався мріям, і ось він вже уявив, що сам государ, довідавшись про їх з чичиковим міцній дружбі, жалував їх генералами.\nЧичиков відправився в село собакевича. Несподівано почався сильний дощ, кучер збився з дороги. Виявилося, він сильно п’яний. Чичиков потрапив у маєток поміщиці настасії петрівни коробочки. Чичикова проводили в кімнату, обвішану старими смугастими шпалерами, на стінах картини з якимись птахами, між вікон старовинні маленькі дзеркала з темними рамками у вигляді згорнулися листя. Увійшла господиня; «одна з тих матінок, невеликих поміщиць, які плачуться на неврожаї, і тримають голову кілька набік, а тим часом набирають потроху грошенят в пестрядевие мішечки, розміщені по шухлядах комодів…»\nЧичиков залишився ночувати. Вранці він насамперед оглянув селянські хати:»та у неї село не маленьке». За сніданком господиня нарешті представилася. Чичиков завів розмову про покупку мертвих душ. Коробочка ніяк не могла взяти в толк, навіщо йому це, і пропонувала купити пеньку або мед. Вона, судячи з усього, боялася продешевити, почала юлити, а чичиков, умовляючи її, вийшов з терпіння: «ну, баба, здається, крепколобая!»Коробочка все не могла зважитися продати мертвих: «а може, в господарстві-то як-небудь знадобляться…»»\nТільки коли чичиков згадав, що веде казенні підряди, йому вдалося переконати коробочку. Вона написала довіреність на вчинення купчої. Після довгих торгів справу, нарешті, було зроблено. На прощання коробочка рясно пригостила гостя пиріжками, млинцями, коржами з різними припеками та іншої їжею. Чичиков попросив коробочку розповісти, як виїхати на велику дорогу, ніж спантеличив її: «як же б це зробити? розповісти-то дивно, поворотів багато». Вона дала в проводжаті дівчину, інакше екіпажу було б нелегко виїхати:»дороги розповзалися на всі боки, як спіймані раки, коли їх висиплють з мішка». Чичиков дістався-таки до трактиру, що стояв на стовповій дорозі.\nОбідаючи в трактирі, чичиков побачив у вікно під’їжджала легеньку бричку з двома чоловіками. В одному з них чичиков впізнав ноздрьова. Ноздрьов » був середнього зросту дуже непогано складений молодець з повними рум’яними щоками, з білими, як сніг, зубами і чорними, як смола, бакенбардами». Цей поміщик, пригадав чичиков, з яким він познайомився у прокурора, вже через кілька хвилин почав говорити йому «ти», хоча приводу чичиков не давав. Не замовкаючи ні на хвилину, ноздрьов почав говорити, не чекаючи відповідей співрозмовника: «куди їздив? а я, брат, з ярмарку. Привітай: продувся в пух!.. Зате як покутили ми в перші дні!.. Чи віриш, що я один в продовження обіду випив сімнадцять пляшок шампанського!»ноздрьов, ні на хвилину не замовкаючи, ніс всяку дурницю. Він витягнув з чичикова, що той їде до собакевича, і умовив його заїхати перед цим до нього. Чичиков вирішив, що у ноздрьова, який програв, він зможе «задарма дещо випросити», і погодився.\nАвторська характеристика ноздрьова. Такі люди » називаються розбитими малими, славляться ще в дитинстві і в школі за хороших товаришів і при всьому тому бувають вельми боляче поколачиваеми… Вони завжди говоруни, гульвіси, лихачі, народ видний…»ноздрьов мав звичай навіть з найближчими друзями «почати гладдю, а закінчити гадюку». У тридцять п’ять років він був такий же, яким був у вісімнадцять. Померла дружина залишила двох дітлахів, які йому були абсолютно не потрібні. Вдома він більше двох днів не проводив, вічно мотався по ярмарках, грав в карти «не зовсім безгрішно і чисто». «ноздрьов був у деякому відношенні історичною людиною. Ні на одному зібранні, де він був, не обходилося без історії: або виведуть його із залу жандарми, або примушені бувають виштовхати свої ж приятелі… Або наріжеться в буфеті, або провреться… Чим хто ближче з ним сходився, тому він швидше всіх насолював: розпускав небилицю, дурніше якої важко вигадати, засмучував весілля, угоду і зовсім не шанував себе вашим ворогом». Мав він пристрасть » міняти все що не є на все, що хочете». Все це відбувалося від якоїсь невгамовної верткості і жвавості характеру».\nУ своєму маєтку господар негайно звелів гостям оглядати все, що тільки є у нього, на що знадобилося дві години з невеликим. Все виявилося в запустінні, крім псарні. У кабінеті у господаря висіли тільки шаблі і дві рушниці, а також «справжні» турецькі кинджали, на яких «помилково» було вирізано: «майстер савелій сибіряков». За погано приготованим обідом ноздрьов намагався заспівати чичикова, але той примудрився виливати вміст свого келиха. Ноздрьов запропонував зіграти в карти, але гість навідріз відмовився і завів, нарешті, мова про справу. Ноздрьов, відчувши, що справа нечиста, пристав до чичикова з розпитуваннями: навіщо йому мертві душі? після довгих суперечок ноздрьов погодився, але з умовою, що чичиков купить ще й жеребця, кобилу, собаку, шарманку і т.д.\nЧичиков, залишившись ночувати, пошкодував, що заїхав до ноздрьову і заговорив з ним про справу. Вранці виявилося, що ноздрьов не залишив наміру грати на душі, і вони врешті-решт зупинилися на шашках. Під час гри чичиков зауважив, що його противник шахраює, і відмовився продовжувати гру. Ноздрьов же крикнув слугам: «бийте його!»і сам,» весь у спеку і в поту», став прориватися до чичикова. Душа гостя пішла в п’яти. У цей момент до будинку під’їхав віз з капітаном-справником, який оголосив, що ноздрьов знаходиться під судом за «нанесення поміщику максимову особистої образи різками в п’яному вигляді». Чичиков, не слухаючи суперечок, потихеньку вислизнув на ганок, сів у бричку і велів селіфану «поганяти коней на весь дух».\nЧичиков ніяк не міг відійти від страху. Несподівано його бричка зіткнулася з коляскою, в якій сиділи дві дами: одна — стара, інша — молода, незвичайної принади. Насилу вони роз’їхалися, але чичиков ще довго думав про несподівану зустріч і про прекрасну незнайомку.\nСело собакевича здалося чичикову «досить велика… Двір оточений був міцною і непомірно товстою дерев’яною решіткою. …сільські хати мужиків теж зрубані були на диво… Все було пригнано щільно і як слід. …словом, все… Було завзято, без похитування, в якомусь міцному і незграбному порядку». «коли чичиков глянув скоса на собакевича, він йому здався вельми схожим на середньої величини ведмедя». «фрак на ньому був абсолютно ведмежого кольору… Ступнями ступав він і криво і навскіс і наступав невпинно на чужі ноги. Колір обличчя мав розжарений, гарячий, який буває на мідному п’ятаку»» «ведмідь! досконалий ведмідь! його навіть звали михайлом семеновичем», — подумав чичиков.\nУвійшовши до вітальні, чичиков зауважив, що все в ній було міцно, незграбно і мало якусь дивну схожість з самим господарем. Кожен предмет, кожен стілець, здавалося, говорив: «і я теж собакевич!»гість спробував завести приємну розмову, але виявилося, що собакевич вважає всіх спільних знайомих — губернатора, поштмейстера, голови палати — шахраями і дурнями. «чичиков згадав, що собакевич не любив ні про кого добре відгукуватися».\nЗа рясним обідом собакевич » перекинув половину баранячого боки до себе на тарілку, з’їв все, обгриз, обсмоктав до останньої кісточки… За баранячим боком пішли ватрушки, з яких кожна була набагато більше тарілки, потім індик зростанням з теляти…»собакевич завів розмову про свого сусіда плюшкіна, надзвичайно скупу людину, що володіє вісьмома селянами, який «всіх людей переморив голодом». Чичикова зацікавився. Після обіду, почувши, що чичиков хоче купити мертві душі, собакевич анітрохи не здивувався: «здавалося, в цьому тілі зовсім не було душі». Він почав торгуватися і заламав непомірну ціну. Він говорив про мертвих душах, як про живих « «у мене все на відбір: не майстровий, так інший який-небудь здоровий мужик»: каретник міхєєв, тесля степан пробка, мілушкін, кирпичник… «адже ось який народ!»чичиков нарешті перервав його:» але дозвольте, навіщо ви обчислюєте всі їхні якості? адже це все народ мертвий». В кінці кінців вони зійшлися на трьох рублях за душу і вирішили завтра ж бути в місті і впоратися з купчею. Собакевич зажадав завдаток, чичиков, у свою чергу, наполіг, щоб собакевич дав йому розписку і попросив нікому не говорити про угоду. «кулак, кулак! — подумав чичиков , — та ще й бестія на додачу!»\nЩоб не бачив собакевич, чичиков обхідним шляхом поїхав до плюшкіна. Селянин, у якого чичиков запитує дорогу в маєток, називає плюшкіна «латаною». Глава закінчується ліричним відступом про російською мовою. «виражається сильно російський народ!.. Вимовлене влучно, все одно що писане, не вирубується сокирою… Живий і жвавий російський розум… Чи не лізе за словом в кишеню, а вліплює відразу, як пашпорт на вічну шкарпетку… Немає слова, яке було б так замашисто, жваво, так вирвалося б з-під самого серця, так кипіло і животрепетало, як влучно сказане російське слово».\nГлава відкривається ліричним відступом про подорожі: «давно, в літа моєї юності, мені було весело під’їжджати в перший раз до незнайомого місця, цікавого багато відкривав в ньому дитячий цікавий погляд… Тепер байдуже під’їжджаю до всякої незнайомій селі і байдуже дивлюся на її вульгарну зовнішність,… І байдуже мовчання зберігають мої нерухомі уста. О моя юність! о моя свіжість!»\nПосміюючись над прізвиськом плюшкіна, чичиков непомітно опинився в середині великого села. «якусь особливу старість помітив він на всіх сільських будівлях: багато дахів наскрізали як решето… Вікна в ізбенках були без стекол…»ось здався панський дім:» якимось старезним інвалідом дивився цей дивний замок… Місцями був він в один поверх, місцями в два… Стіни будинку ощелівалі місцями нагую штукатурну решітку і, як видно, багато зазнали від всяких негод… Сад, що виходив за село… Здавалося, один освіжав цю велику село, і один був цілком мальовничий…»\n«все говорило, що тут колись господарство текло у великому розмірі, і все дивилося нині похмуро… У одного з будівель чичиков помітив якусь фігуру… Довго він не міг розпізнати, якої статі була фігура: баба або мужик… Сукня невизначена, на голові ковпак, халат зшитий невідомо з чого.Чичиков зробив висновок, що це, вірно, ключниця». Увійшовши в будинок, він «був вражений постав безладом»: кругом павутина, зламані меблі, купа папірців, «чарка з якоюсь рідиною і трьома мухами… Шматочок ганчірки», пил, купа сміття посеред кімнати. Увійшла та ж ключниця. Придивившись, чичиков зрозумів, що це, скоріше, ключник. Чичиков запитав, де пан. «що, батюшка, сліпі-те, чи що? — сказав ключник. — а вити господар-то я!»\nАвтор описує зовнішність плюшкіна і його історію. «підборіддя виступав далеко вперед, маленькі очі ще не згаснули і бігали з-під високо виросли брів, як миші»; рукава і верхні підлоги халата до того «засалилися і залоснилися, що були схожі на юфть, яка йде на чоботи», на шиї не те панчіх, не те підв’язка, тільки ніяк не краватка. «але перед ним стояв не жебрак, перед ним стояв поміщик. У цього поміщика була тисяча з лишком душ», комори були повні зерна, безліччю полотен, овчин, овочами, посудом і т. Д. Але плюшкіну і цього здавалося мало. «все, що не траплялося йому: стара підошва, бабина ганчірка, залізний цвях, глиняний черепок, — все тягнув до себе і складав в купу». «але ж був час, коли він тільки був ощадливим господарем! був одружений і сім’янин; рухалися млини, працювали суконні фабрики, столярні верстати, прядильні… В очах було видно розум… Але добра господиня померла, плюшкін став неспокійніше, підозріліше і скупіше». Він прокляв старшу дочку, яка втекла і повінчалася з офіцером кавалерійського полку. Молодша дочка померла, а син, відправлений в місто визначатися на службу, пішов у військові — і будинок остаточно спорожнів.\n«економія» його дійшла до абсурду (він кілька місяців зберігає сухар з паски, який привезла йому в подарунок дочка, завжди знає, скільки наливки залишилося в графині, пише на папері прибирально, так, що рядки набігають один на одного). Спочатку чичиков не знав, як йому пояснити причину свого відвідування. Але, почавши розмову про господарство плюшкіна, чичиков з’ясував, що померло близько ста двадцяти кріпаків. Чичиков виявив «готовність прийняти на себе обов’язок платити податки за всіх померлих селян. Пропозиція, здавалося, абсолютно здивувала плюшкіна». Від радості він і говорити не міг. Чичиков запропонував йому зробити купчу і навіть взявся прийняти на себе всі витрати. Плюшкін від надлишку почуттів не знає, чим і попотчувати дорогого гостя: велить поставити самовар, дістати зіпсований сухар від паски, хоче пригостити лікерчиком, з якого витягнув «козявок і всяку погань». Чичиков з огидою відмовився від такого частування.\n» і до такої нікчемності, дріб’язковості, гидоти міг зійти людина! міг так змінитися!»- вигукує автор.\nЗ’ясувалося, що у плюшкіна багато селян-втікачів. І їх теж придбав чичиков, при цьому плюшкін торгувався за кожну копійку. До великої радості господаря, чичиков незабаром поїхав «в самому веселому настрої«: він придбав у плюшкіна»двісті з лишком чоловік».\nГлава відкривається сумним ліричним міркуванням про двох типах письменників.\nВранці чичиков розмірковував про те, хто були за життя селяни, якими він тепер володіє (тепер у нього чотириста мертвих душ). Щоб не платити подьячім, він сам став складати фортеці. О другій годині все було готово, і він відправився в цивільну палату. На вулиці він зіткнувся з маніловим, який почав його лобизати і обіймати. Разом вони пішли в палату, де звернулися до чиновника івана антоновича з особою, «званим глечикове рило», якому, для прискорення справи, чичиков дав хабар. Тут сидів і собакевич. Чичиков домовився, щоб здійснити операцію протягом дня. Документи були оформлені. Після такого вдалого завершення справ голова запропонував піти на обід до поліцмейстера. Під час обіду підхмелені і повеселілі гості вмовляли чичикова не їхати і взагалі тут одружитися. Захмелєв, чичиков базікав про свій «херсонський маєток» і вже сам повірив у все, що говорив.\nВсе місто обговорювало покупки чичикова. Деякі навіть пропонували свою допомогу при переселенні селян, деякі навіть почали думати, що чичиков мільйонник, тому «полюбили його ще душевніше». Жителі міста жили в ладу між собою, багато хто був не без освіти: «хто читав карамзіна, хто» московські відомості», хто навіть і зовсім нічого не читав».\nОсобливе враження чичиков справив на дам. «дами міста n були те, що називають презентабельні». Як вести себе, дотримати тон, підтримати етикет, а особливо дотримуватися моди в самих останніх дрібницях, — в цьому вони випередили дам петербурзьких і навіть московських. Дами міста n відрізнялися » незвичайною обережністю і пристойністю в словах і виразах. Ніколи не говорили вони:» я висякалася«,» я спітніла«,» я плюнула«, а говорили:» я полегшила собі ніс«,»я обійшлася за допомогою хустки». Слово» мільйонник » справило на дам магічну дію, одна з них навіть послала чичикову солодке любовний лист.\nЧичикова запросили на бал до губернатора. Перед балом чичиков цілу годину розглядав себе в дзеркалі, приймаючи значні пози. На балу, опинившись в центрі уваги, він намагався вгадати автора листа. Губернаторка познайомила чичикова зі своєю дочкою, і він дізнався дівчину, з якою одного разу зустрівся на дорозі: «вона тільки одна біліла і виходила прозорою і світлою з каламутною і непрозорою натовпу». Чарівна юна дівчина справила на чичикова таке враження, що він «відчув себе абсолютно чимось на зразок молодої людини, трохи не гусаром». Решта пані відчули себе ображеними його неврахованістю і неувагою до них і почали «говорити про нього в різних кутках самим несприятливим чином».\nЗ’явився ноздрьов і простодушно повідав усім, що чичиков намагався купити у нього мертві душі. Дами, як би не вірячи в новину, підхопили її. Чичиков » став відчувати себе ніяково, недобре» і, не чекаючи закінчення вечері, поїхав. Тим часом вночі в місто приїхала коробочка і почала дізнаватися ціни на мертві душі, боячись, що вона продешевила.\nРано вранці, завчасно, призначеного для візитів,» дама, приємна у всіх відносинах «вирушила з візитом до»просто приємної дами». Гостя розповіла новину: вночі чичиков, переодягнувшись у розбійника, з’явився до коробочки з вимогою продати йому мертві душі. Господиня згадала, що чула щось від ноздрьова, але у гості свої міркування: мертві душі-це тільки прикриття, насправді чичиков хоче викрасти губернаторську дочку, а ноздрьов — його спільник. Потім вони обговорили зовнішність губернаторської дочки і не знайшли в ній нічого привабливого.\nТут з’явився прокурор, вони розповіли йому про свої висновки, чим абсолютно збили з пантелику. Дами роз’їхалися в різні боки, і ось уже новина пішла по місту. Чоловіки звернули увагу на покупку мертвих душ, а жінки зайнялися обговоренням «викрадення» губернаторської дочки. Чутки переказувалися в будинках, де чичиков навіть ніколи не бував. Його підозрювали в бунті селян сільця борівки і в тому, що він присланий для якоїсь перевірки. На довершення губернатор отримав два повідомлення про фальшивомонетника і про втікача розбійника з приписом затримати обох… Починали підозрювати, що хтось із них-чичиков. Тут згадали, що майже нічого не знають про нього… Спробували з’ясувати, але ясності не добилися. Вирішили зібратися у поліцмейстера.\nВсі чиновники були стурбовані ситуацією з чичиковим. Зібравшись у поліцмейстера, багато хто помітив, що вони схудли від останніх новин.\nАвтор робить ліричний відступ про » особливості проведення нарад або благодійних зборів»: «…у всіх наших зборах… Присутній препорядочная плутанина… Тільки й вдаються ті наради, які складаються для того, щоб покутити або пообідати». Але тут вийшло зовсім по-іншому. Одні схилялися, що чичиков делатель грошових асигнацій, а потім самі і додавали: «а може, і не делатель». Інші вважали, що він-чиновник генерал-губернаторської канцелярії і тут же: «а, втім, чорт його знає». А поштмейстер заявив, що чичиков — капітан копєйкін, і розповів таку історію.\nПід час війни 1812 р капітану відірвало руку і ногу. Розпоряджень про поранених тоді ще не було, і він поїхав додому, до батька. Той відмовив йому від дому, сказавши, що годувати його нічим, і копєйкін відправився шукати правди до государя в петербург. Розпитав, куди звернутися. Государя в столиці не виявилося, і копєйкін пішов у «вищу комісію, до генерал-аншефу». Довго чекав у приймальні, потім йому оголосили, щоб він прийшов дня через три-чотири. Наступного разу вельможа сказав, що треба чекати царя, без його спеціального дозволу, він нічого зробити не може.\nУ копєйкіна кінчалися гроші, він вирішив піти і пояснити, що чекати більше не може, йому просто їсти нічого. До вельможі його не пустили, але йому вдалося прослизнути з якимось відвідувачем в приймальню. Він пояснив, що вмирає з голоду, а заробити не може. Генерал грубо випровадив його і вислав за казенний рахунок наМісце проживання. «куди подівся копєйкін, невідомо; але не пройшло і двох місяців, як в рязанських лісах з’явилася зграя розбійників, і отаман-то цієї зграї був не хто інший…»\nПоліцмейстеру спало на думку, що у копєйкіна не було руки і ноги, а у чичикова все на місці. Стали робити інші припущення, навіть і таке: «чи не є чичиков переодягнений наполеон?»вирішили ще раз розпитати ноздрьова, хоча він всім відомий брехун. Той якраз займався виготовленням фальшивих карт, але прийшов. Він розповів, що продав чичикову мертвих душ на кілька тисяч, що він знає його по школі, де вони разом вчилися, і чичиков — шпигун і фальшивомонетник ще з того часу, що чичиков, дійсно, збирався відвезти губернаторську дочку і ноздрьов йому допомагав. В результаті чиновники так і не дізналися, хто був чичиков. Наляканий нерозв’язними проблемами, помер прокурор, його хапив удар.\n«чичиков нічого про все це не знав зовсім, він застудився і вирішив посидіти вдома». Ніяк не міг він зрозуміти, чому його ніхто не відвідує. Через три дні він вийшов на вулицю і першим ділом відправився до губернатора, але там його не прийняли, так само, як і в багатьох інших будинках. Прийшов ноздрьов і між іншим розповів чичикову:»…у місті все проти тебе; вони думають, що ти робиш фальшиві папірці… Нарядили тебе в розбійники і в шпигуни». Чичиков не вірив своїм вухам:«…баритися більше нічого, потрібно звідси забиратися скоріше».\nВін випровадив ноздрьова і наказав селіфану готуватися до: від’їзду.\nНа ранок все йшло догори дригом. Спочатку чичиков проспан, потім виявилося, що бричка не в порядку і необхідно підкувати коней. Але ось все було залагоджено, і чичиков із зітханням полегшення сів у бричку. По дорозі він зустрів похоронну процесію (ховали прокурора). Чичиков сховався за фіранкою, боячись, що його впізнають. Нарешті чичиков виїхав з міста.\nАвтор розповідає історію чичикова: «темно і скромно походження нашого героя… Життя при початку його глянула на нього якось кисло-непристойно: ні друга, ні товариша в дитинстві!»батько його, бідний дворянин, був постійно хворий. Одного разу батько повіз павлушу в місто, в міське училище:»перед хлопчиком блиснули несподіваною пишністю міські вулиці». При розставанні батьком «було дано розумне повчання:» вчися, не дури і не повіснічай, а найбільше догоджай вчителям і начальникам. З товаришами не водися, або водися з багатими, щоб при нагоді могли бути тобі корисними… Найбільше бережи і копальні копійку: ця річ надійніше всього на світі… Все зробиш і все прошибешь на світі копійкою»»\n«особливих здібностей до якої-небудь науці в ньому не виявилося», зате виявився практичний розум. Він робив так, що товариші його пригощали, а він їх не тільки ніколи. А іноді навіть, сховавши частування, потім продавав їх їм же. «з цієї батьком полтини не витратив ні копійки, навпаки, зробив до неї прирощення: зліпив з воску снігура і продав дуже вигідно»; дражнив ненароком голодних товаришів пряниками і булками, а потім продавав їм, два місяці тренував миша і продав потім дуже вигідно. «у ставленні до начальства він повівся ще розумніше»: запобігав перед вчителями, догоджав їм, тому був на відмінному рахунку і в результаті «отримав атестат і книгу з золотими літерами за зразкове старанність і благонадійне поведінку».\nБатько залишив йому маленький спадок. «в цей же час був вигнаний з училища бідний учитель», з горя він почав пити, пропив все і пропадав хворий в якійсь комірчині. Всі його колишні учні зібрали для нього гроші, а чичиков відрадився відсутністю і дав якийсь п’ятак срібла. «все, що не відгукувалося багатством і достатком, справляло на нього враження, незбагненне їм самим. Зважився він жарко зайнятися службою, все перемогти і подолати… З раннього ранку до пізнього вечора писав, загрузнувши в канцелярські папери, не ходив додому, спав в канцелярських кімнатах на столах… Він потрапив під начальство престарілому повітчику, який був образ якоїсь кам’яної бездушності і непотрясаемости». Чичиков почав догоджати йому у всьому « «пронюхав його домашнє життя», дізнався, що у нього негарна дочка, став приходити до церкви і ставати навпроти цієї дівчини. «і справа мала успіх: похитнувся суворий повитчик і зазвав його на чай!»він поводився як наречений, повитчика кликав уже «татусем» і домігся через майбутнього тестя місця повитчика. Після цього «про весілля так справа і зам’ялося»»\n«з тих пір все пішло легше і успішніше. Він став людиною помітною… Добув у нетривалий час хлібне містечко » і навчився вправно брати хабарі. Потім прилаштувався в якусь комісію з будівництва, але будівництво не йде «вище фундаменту», зате чичиков зумів накрасти, як і інші члени комісії, значні кошти. Але раптом був присланий новий начальник, ворог хабарників, і чиновники комісії були відсторонені від посади. Чичиков переїхав в інше місто і почав з нуля. «зважився він у що б то не стало дістатися до митниці, і дістався. За службу взявся з ревнощами». Прославився своєю непідкупністю і чесністю (»чесність і непідкупність його були нездоланні, майже неприродні»), домігся підвищення. Дочекавшись зручного моменту, чичиков отримав кошти на виконання свого проекту з упіймання всіх контрабандистів. «тут в один рік він міг отримати те, чого не виграв би в двадцять років самої ревної служби». Змовившись з одним чиновником, він зайнявся контрабандою. Все йшло гладко, спільники багатії, але раптом посварилися і обидва потрапили під суд. Майно конфіскували, але чичиков встиг врятувати десять тисяч, бричку і двох кріпаків. І ось знову він почав спочатку. В якості повіреного він повинен був закласти один маєток, і тут його осінило, що можна закласти мертві душі в банк, взяти під них позику і сховатися. І він відправився їх купувати в місто n.\n» отже, ось весь в наявності герой наш… Хто ж він щодо якостей моральних? негідник? чому ж негідник? тепер у нас негідників не буває, є люди добромисні, приємні… Найправильніше назвати його: господар, набувач… А хто з вас не гласно, а в тиші, один, поглибить всередину власної душі цей важкий запит: «а чи немає і в мені який-небудь частини чичикова?»так, як би не так!»\nТим часом чичиков прокинувся, і бричка понеслася швидше,» і який же російська людина не любить швидкої їзди?.. Чи не так і ти, русь, що жвава необгониста трійка мчиш? русь, куди ж мчиш ти? дати відповідь. Не дає відповіді. Дивним дзвоном заливається дзвіночок; гримить і стає вітром розірваний в шматки повітря; летить повз все, що не є на землі, і, косячись, постораніваются і дають їй дорогу інші народи і держави».\nМертві душі. Поема, написана миколою васильовичем гоголем в 1841 році, мала грандіозний задум. Це повинно було бути твір в трьох частинах. Перший том повинен був познайомити читачів зі справжнім російським людиною, що володіє безліччю » дарів і багатств» і, в той же час, величезною кількістю недоліком. Саме цей, перший будинок і дійшов до сучасного читача в повному обсязі. Оскільки рукопис другого тому була спалена великим російським письменником незадовго до смерті – збереглися лише деякі глави.\nПоема «мертві душі» — це історія чичикова, який скуповував мертвих кріпаків, з метою прокрутити аферу, яка принесе йому величезну суму грошей. Розповідаючи про пригоди пана чичикова, автор розмірковує над проблемами соціального і філософського характеру. Сама назва поеми» мертві душі » має кілька значень.\n«мертві душі» — це в першу чергу мертві селяни, яких купує чичиков, слідуючи від поміщика до поміщика. Але ситуація, коли продаж і купівля людини, стає повсякденною справою, робить і живих кріпаків «мертвими», вони товар в руках владних панів. Поступово поняття» мертві душі » трансформується, набуваючи нового значення. Читачеві стає ясно, що мертві душі, це самі поміщики, люди, що загрузли в своїх пристрастях до дрібного, «дрібні обивателі». І хоча всі 5 поміщиків, яких відвідав головний герой, на перший погляд, не схожі один на одного, їх дещо об’єднує-нікчемність, порожнеча.\n1 розділ поеми – це експозиція. Читач знайомиться з паном чичиковим, який прибуває в місто. Герой зупиняється в трактирі, а потім завдає візити всім наявним чиновникам. В ході таких візитів чичиков знайомиться з деякими поміщиками: маніловим, собакевичем, ноздрьовим. Він дізнається, скільки кожен поміщик містить душ, чи далеко знаходяться їхні маєтки.\n2-6 глави – подорож чичикова по поміщиках. Головний герой побував у 5 маєтках, зустрівся з п’ятьма поміщиками: маніловим, собакевичем, ноздрьовим, коробочкою і плюшкіним. Проїхавши 30 верст, замість обіцяних 15, чичиков приїжджає до манілова. Садиба його знаходиться на юру, серед англійських клумб. Господар маєтку дуже люб’язний, а як виявляється, через кілька хвилин, занадто люб’язний, занадто нудотний. Він неВдається в справи маєтку, а живе ілюзіями, мріями, цілими днями віддаючись роздумам про нездійсненні ідеї. Чичиков обідає з маніловими, а потім повідомляє господареві, що хоче купити у нього мертвих кріпаків, які числяться живими. Манілов почала лякається, але потім, розчулившись, з радістю погоджується. Чичиков відбуває до собакевича.\nКучер селіфан пропускає поворот, чому подорожні потрапляють не до собакевича, а до настасії петрівни коробочці. Коробочка-літня поміщиця, вона дуже домовита. В її будинку нічого не пропадає, а у селян міцні хати. Вона довго не погоджується віддавати мертвих кріпаків чичикову, все роздумує, чи не продешевить вона, чи не знадобляться вони їй. У підсумку, заплативши за кожну «мертву душу» по п’ятнадцять рублів чичиков відправляється далі.\nНа стовповій дорозі герой зупиняється перекусити в трактирі. Тут він зустрічає наступного поміщика-ноздрьова. Той, повертається разом з зятем з ярмарку-своїх коней ноздрьов програв. Де не з’являвся ноздрьов, скрізь з ним траплялася історія, він такий собі молодець-хуліган. Поміщик відвозить чичикова до себе додому, де герой намагається умовити ноздрьова продати йому мертвих селян. Ноздрьов не тат-то простий: він вплутує чичикова в гру шашки, де ставкою стають так бажані чичикову «мертві душі». По ходу гри стає ясно, що ноздрьов неприкрито шахраює. Коли справа майже доходить до бійки, скупщика мертвих рятує раптовий візит капітана-справника, який повідомляє, що ноздрьов знаходиться під судом. Чичикову вдається втекти. На дорозі екіпаж мандрівника випадково стикається з незнайомим екіпажем. Поки засоби для пересування упорядковують, чичиков милується молодою особливою приємною зовнішності і розмірковує про приємності сімейного життя.\nПодорож чичикова завершується відвідуванням останнього поміщика-плюшкіна. Автор називає його»діркою людства». Чичиков, побачивши плюшкіна, думає, що це ключниця або слуга. Господар маєтку одягнений у лахміття, незрозумілі ганчірки. У його будинку нічого не викидається, а навпаки, навіть підошва від черевика буде принесена в будинок. У приміщенні гірками складний мотлох, плюшкін пропонує чичикову випити напій, який він сам повторно профільтрував від бруду. Розповівши про явну вигоду продажу мертвих душ і уклавши вдалу угоду, чичиков повертається в місто.\nГлави показують інший шар суспільства – чиновництво. Чичиков, підготувавши всі списки селян, відправляється в палату, де його вже чекають манілов і собакевич. Голова палати допомагає оформити всі документи, підписує купчу за плюшкіна. Чичиков повідомляє чиновникам, що відправить всіх селян в херсонську губернію. Після оформлення документів, всі присутні відправляються в сусідню кімнату, де їдять і випивають за новоявленого поміщика і його майбутню щасливицю дружину.\nУ трактир чичиков повертається розморений і сильно втомлений. Вже наступного дня в місті стали ходити чутки, що чичиков мільйонник. Дами стали божеволіти, герою навіть прийшов лист з амурними віршами від невідомої. А головне, його запрошують на губернаторський бал. На балу чичиков користується запаморочливим успіхом. Він переходить від одних обіймів в інші, від однієї бесіди до іншої. Жінки не зводять з нього очей. Але чичикова зацікавила тільки одна дівчина-шістнадцятирічна блондинка, з який колись він зіткнувся на дорозі.\nВона виявилася дочкою губернатора. Але такий відмінний стан справ псує ноздрьов: п’яний, привселюдно він запитує у нового херсонського поміщика, скільки він наторгував мертвих душ. Суспільство не сприймає слова п’яного всерйоз, але чичиков помітно засмучується, не підтримує бесіду, робить помилку в картковій грі. На наступний день в місто приїжджає коробочка дізнатися, почім нині мертві душі. Її приїзд дає благородний грунт для пліток, які поділяють місто на дві партії: чоловічу і жіночу.\nЧоловіча партія намагається з’ясувати, навіщо чичиков скуповував мертві душі, а жіноча вважає, що чичиков хоче вкрасти губернаторську дочку. Чиновники, розмірковуючи про чичикову, плутаються в загадках. Одні вважають, що він делатель фальшивих асигнацій, інші, що він – капітан копєйкін. Масла у вогонь підливає і ноздрьов, який підтверджує кожну здогадку придуманими подробицями. Після цих розглядів, вражений прокурор приходить додому і вмирає.\nВ цей час чичиков, хворіє і не розуміє, чому його ніхто не відвідує. На щастя, ноздрьов відвідує його і розповідає, ким тепер є чичиков в очах жителів міста. Герой вирішує терміново їхати, але при виїзді з міста стикається з похоронною процесією. Особливе місце займає 11 глава, автор розповідає біографію павла івановича чичикова. Про його дитинство, навчання, кар’єру, службу. Чичиков був бідним, але володів практичним розумом, що і допомогло скласти в його голові план, як накупити мертвих селян, а потім, виручивши гроші, забезпечити собі спокійною майбутнє.\nСвій твір гоголь назвав «поемою», автор мав на увазі » меншого роду епопею… Проспект навчальної книги словесності для російського юнацтва. Герой епопеї-приватне і невидиме обличчя, проте значне у багатьох відношеннях для спостереження душі людини». У поемі проте присутні риси соціального і авантюрно-пригодницького роману. Композиція «мертвих душ «побудована за принципом» концентричних кіл» — місто, маєтки поміщиків, вся росія в цілому.\nУ ворота готелю губернського міста nn в’їхала бричка, в якій сидить пан «не красень, але і не поганий зовнішності, не дуже товстий, не дуже тонкий; не можна сказати, щоб старий, проте ж і не так, щоб занадто молодий». Цей пан-павло іванович чичиков. У готелі він з’їдає рясний обід. Автор описує провінційне місто: «будинки були в один, два і півтора поверхи, з вічним мезоніном, дуже красивим, на думку губернських архітекторів.\nМісцями ці будинки здавалися загубленими серед широкої, як поле, вулиці і нескінченних дерев’яних парканів; місцями збивалися в купу, і тут було помітно більше руху народу і жвавості. Траплялися майже змиті дощем вивіски з кренделями і чобітьми, подекуди з намальованими синіми брюками і підписом якогось аршавського кравця; де магазин з картузами, кашкетами і написом: «іноземець василь федоров»… Найчастіше ж за все помітно було потемнілих двоголових державних орлів, які тепер вже замінені лаконічним написом: «питний будинок». Бруківка скрізь була поганувата».\nЧичиков завдає візити міським чиновникам-губернатору, ві-це-губернатору, голові палати* прокурору, поліцмейстеру, а також інспектору лікарської управи, міському архітектору. Чичиков скрізь і з усіма за допомогою лестощів вибудовує прекрасні відносини, входить в довіру до кожного з тих, кого відвідав. Кожен з чиновників запрошує павла івановича до себе в гості, хоча про нього мало що знають.\nЧичиков побував на балу у губернатора, де «у всьому якось умів най-титися і показав в собі досвідченого світського людини. Про що б розмова не була, він завжди вмів підтримати його: чи йшла мова про кінському заводі, він говорив і про кінському заводі; чи говорили про хороших собак, і тут він повідомляв дуже слушні зауваження; чи трактували щодо слідства, виробленого казенною палатою, — він показав, що йому відомі і суддівські витівки; чи було міркування про більярдної грі — і в більярдній грі не давав він промаху; говорили про чесноти, і про чесноти міркував він дуже добре, навіть зі сльозами на очах; про вироблення гарячого вина, і в гарячому вині знав він црок; про митних наглядачів і чиновників, і про них він судив так, як нібито сам був і чиновником і наглядачем. Але чудово, що він все це вмів одягати якоюсь статечністю, умів добре тримати себе. Говорив ні голосно, ні тихо, а абсолютно так, як слід». На балу він познайомився з поміщиками маніловим і собакевичем, яких також зумів привернути до себе. Чичиков дізнається, в якому стані знаходяться їхні маєтки і скільки у них селян. Манілов і собакевич запрошують чичикова до себе в садибу. Перебуваючи в гостях у поліцмейстера, чичиков знайомиться з поміщиком ноздрьовим, «людиною років тридцяти, розбитою малою».\nУ чичикова два слуги — кучер селіфан і лакей петрушка. Останній читає багато і все підряд, при цьому його займає не прочитане, а складання букв в слова. Крім того, петрушка має «особливий запах», оскільки дуже рідко ходить в лазню.\nЧичиков відправляється в маєток манілова. Довго не може знайти його садибу. «село манилівка небагатьох могло заманити своїмМісце розташування. Будинок панський стояв одинаком на юру, тобто на узвишші, відкритому всім вітрам, які тільки заманеться подути; покатость гори, на якій він стояв, була одягнена підстриженим дерном. На ній були розкидані по-англійськи дві-три клумби з кущами бузків і жовтих акацій; п’ять-шість беріз невеликими купами подекуди підносили свої дрібнолисті ріденькі вершини. Під двома з них видно була альтанка з плоским зеленим куполом, дерев’яними блакитними колонами і написом « » храм усамітненого роздуми»; нижче ставок, покритий зеленню, що, втім, не в дивину в аглицких садах російських поміщиків. У підошви цього піднесення, і частию по самому скату^чтемнелі уздовж і поперек сіренькі колод хати…»манілов радий приїзду гостя. Автор описує поміщика і його господарство: «він був людина видна; риси обличчя його були не позбавлені приємності, але в цю приємність, здавалося, надто було передано цукру; в прийомах і оборотах його було щось запобігливе розташування і знайомства. Він посміхався заманливо, був білявий, з блакитними очима. В першу хвилину розмови з ним не можеш не сказати: “який приємний і добра людина!»у наступну за тим хвилину нічого не скажеш, а в третю скажеш:» чорт знає що таке!»- і відійдеш подалі; якщо ж не відійдеш, відчуєш нудьгу смертельну. Від нього не дочекаєшся ніякого живого або хоч навіть зарозумілого слова, яке можеш почути майже від усякого, якщо торкнешся задираючого його предмета… Господарством не можна сказати щоб він займався, він навіть ніколи не їздив на поля, господарство йшло якось саме собою… Іноді, дивлячись з ганку на двір і на ставок, говорив він про те, як би добре було, якби раптом від будинку провести підземний хід або через ставок вибудувати кам’яний міст, на якому б були по обидва боки лавки, і щоб в них сиділи купці і продавали різні дрібні товари, потрібні для селян… Всі ці прожекти так і закінчувалися тільки одними словами. У його кабінеті завжди лежала якась книжка, закладена закладкою на чотирнадцятій сторінці, яку він постійно читав вже два роки. У будинку його чогось вічно бракувало: у вітальні стояла прекрасна меблі, обтягнута щегольской шовковою матерією, яка, вірно, коштувала вельми недешево; але на два крісла її бракувало, і крісла стояли обтягнуті просто рогожею… Ввечеру подавався на стіл дуже хизувався свічник з темної бронзи з трьома античними граціями, з перламутровим щитом, і поруч з ним ставився якийсь просто мідний інвалід, кульгавий, згорнувся на сторону і весь в салі, хоча цього не помічав ні господар, ні господиня, ні слуги».\nДружина манілова дуже підходить йому за характером. У будинку немає порядку, оскільки ні за чим вона не стежить. Вона добре вихована, виховання отримала в пансіоні, «а в пансіонах, як відомо, три головні предмети складають основу людських чеснот: французька мова, необхідний для щастя сімейного життя, фортепіано, для складання приємних хвилин дружину, і, нарешті, власне господарська частина: в’язання гаманців та інших сюрпризів».\nМанілов і чичиков проявляють по відношенню один до одного роздуту люб’язність, яка доводить їх до того, що вони обидва одночасно протискуються в одні двері. Манілови запрошують чичикова на обід, на якому присутні обидва сини манілова: фемістоклюс і алкід. У першого тече з носа, він кусає свого брата за вухо. Алкід, ковтаючи сльози, весь вимазавшись жиром, поїдає баранячу ногу.\nПо завершенні обіду манілов і чичиков відправляються в кабінет господаря, де ведуть ділову розмову. Чичиков просить у манілова ревізькі казки-докладний реєстр селян, померлих після останнього перепису. Він хоче купити мертві душі. Манілов вражений. Чичиков переконує його, що все відбудеться відповідно до закону, що податок буде сплачено. Манілов остаточно заспокоюється і віддає мертві душі безкоштовно, вважаючи, що надав чичикову величезну послугу. Чичиков їде, а манілов віддається мріям, в яких доходить до того, що за їх міцну дружбу з чичиковим цар завітає обом по генеральському чину.\nЧичиков отруюється в садибу собакевича, але потрапляє під сильний дощ, збивається з дороги. Його бричка перевертається і падає в бруд. Поблизу знаходиться маєток поміщиці настасії петрівни коробочки, куди і приходить чичиков. Він проходить в кімнату, яка «була обвішана старенькими смугастими шпалерами; картини з якимись птахами; між вікон старовинні маленькі дзеркала з темними рамками у вигляді згорнулися листя; за всяким дзеркалом закладені були або лист, або стара колода карт, або панчіх; стінний годинник з намальованими квітами на циферблаті… Несамовито було нічого більше помітити… Хвилину по тому увійшла господиня, жінка літніх років, в якомусь спальному чепці, надітому нашвидку, з фланеллю на шиї, одна з тих матінок, невеликих поміщиць, які плачуться на неврожаї, збитки і тримають голову кілька набік, а тим часом набирають потроху грошенят в пестрядевие мішечки, розміщені по ящиках комодів…»\nКоробочка залишає чичикова ночувати в своєму будинку. Вранці чичиков заводить з нею розмову про продаж мертвих душ. Коробочка ніяк не може зрозуміти, для чого йому вони, пропонує купити у неї мед або пеньку. Вона постійно боїться продешевити. Чичикову вдається переконати її погодитися на угоду тільки після того, як він повідомляє про себе неправду — ніби він веде казенні підряди, обіцяє в майбутньому купити у неї і мед, і пеньку. Коробочка вірить сказаному. Довго ведуться торги, після яких угода все-таки відбулася. Папери чичиков тримає в скриньці, що складається з багатьох відділень і має потайний ящик для грошей.\nЧичиков зупиняється в трактирі, до якого незабаром під’їжджає бричка ноздрьова. Ноздрьов « » середнього зросту, дуже непогано складений молодець з повними рум’яними щоками, з білими, як сніг, зубами і чорними, як смола, бакенбардами. Свіжий він був, як кров з молоком; здоров’я, здавалося, так і пирскало з лиця його». Він з досить задоволеним виглядом повідомив, що програвся, причому програв не тільки свої гроші,\nI але і гроші свого зятя міжуєва, який присутній тут же. Ноздрьов запрошує чичикова до себе, обіцяє смачне частування. Сам же п’є в трактирі за рахунок свого зятя. Автор характеризує ноздрьов^ як «розбитого малого«, з тієї породи людей, які» ще в дитинстві і в школі славляться за хороших товаришів і при всьому тому бувають весиа боляче поколачіваеми… Вони скоро знайомляться, і не встигнеш озирнутися, як вже кажуть тобі «ти». Дружбу заведуть, здається, навік: але завжди майже так трапляється, що подружився побереться з ними того ж вечора на дружній гулянці. Вони завжди говоруни, гульвіси, лихачі, народ видний. Ноздрьов в тридцять п’ять років був такий же абсолютно, яким був в осьмнадцять і двадцять: мисливець погуляти. Одруження його нітрохи не змінила, тим більше що дружина скоро вирушила на той світ, залишивши двох дітлахів, які рішуче йому були не потрібні… Вдома він більше дня ніяк не міг всидіти. Чуйний ніс його чув за кілька десятків верст, де був ярмарок з усякими з’їздами і балами; він вже в одну мить ока був там, сперечався і заводив сум’яття за зеленим столом, бо мав, подібно всім таким, страстишку до картішкам… Ноздрьов був у деякому відношенні історичною людиною. Ні на одному зібранні, де він був, не обходилося без історії. Якась історія неодмінно відбувалася: або виведуть його під руки із залу жандарми, або примушені бувають виштовхати свої ж приятелі… І набре абсолютно без всякої потреби: раптом розповість, що у нього був кінь який-небудь блакитний або рожевої вовни, і тому подібну нісенітницю, так що слухають нарешті все відходять, вимовивши: «ну, брат, ти, здається, вже почав кулі лити»».\nНоздрьов відноситься до тих людей, які мають «страстишку напаскудити ближньому, іноді зовсім без будь-якої причини». Його улюбленим заняттям було обмінювати речі і програвати гроші і майно. Прибувши в маєток ноздрьова, чичиков бачить непоказного жеребця, про якого ноздрьов каже, що заплатив за нього десять тисяч. Він показує псарню, де містяться сумнівної породи собаки. Ноздрев — майстер прибрехати. Він розповідає про те, що в його ставку водиться риба незвичайних розмірів, що на його турецьких кинджалах стоїть клеймо знаменитого майстра. Обід, на який запросив цей поміщик чичикова, поганий.\nЧичиков приступає до ділових переговорів, при цьому говорить, що мертві душі потрібні йому для вигідного одруження, для того, щоб батьки нареченої повірили в те, що він заможна людина. Ноздрьов збирається подарувати мертві душі і ще на додачу намагається продати жеребця, кобилу, шарманку та ін. Чичиков навідріз відмовляється. Ноздрьов пропонує йому зіграти в карти, від чого чичиков також відмовляється. За цю відмову ноздрьов наказує нагодувати коня чичикова не вівсом, а сіном, на що гість ображається. Ноздрьов же не відчуває себе ніяково, і утором як ні в чому не бувало пропонує чичикову зіграти в шашки. Той необачно погоджується. Поміщик починає шахраювати. Чичиков звинувачує його в цьому, ноздрьов лізеБитися, кличе слуг і велить бити гостя. Несподівано з’являється капітан-справник, який заарештовує ноздрьова за те, що той у п’яному вигляді завдав образу поміщику максимову. Ноздрьов відмовляється від усього, каже, що не знає ніякого максимова. Чичиков швидко видаляється.\nЗ вини селіфана бричка чичикова стикається з іншою бричкою, в якій їдуть дві дами — літня і шістнадцятирічна дуже красива дівчина. Присутні з села мужики рознімають коней. Чичиков вражений красою молодої дівчини, і після того, як брички роз’їхалися, довго думає про неї. Мандрівник під’їжджає до села михайла семеновича собакевича. «дерев’яний будинок з мезоніном, червоним дахом і темними або, краще, дикими стінами, — будинок на зразок тих, як у нас будують для військових поселень і німецьких колоністів. Було помітно, що при будівництві його зодчий невпинно боровся зі смаком господаря. Зодчий був педант і хотів симетрії, господар-зручності і, як видно, внаслідок того заколотив на одній стороні всі відповідні вікна і провертів на місце їх одне маленьке, ймовірно знадобилося для темного комори. Фронтон теж ніяк не припав посеред будинку, як не бився архітектор, тому що господар наказав одну колону збоку викинути, і тому опинилося не чотири колони, як було призначено, а тільки три. Двір оточений був міцною і непомірно товстою дерев’яною решіткою. Поміщик, здавалося, клопотав багато про міцність. На стайні, сараї і кухні були вжиті повновагі і товсті колоди, визначені на вікове стояння. Сільські хати мужиків теж зрубані були на диво: не було цегляних стін, різьблених візерунків та інших витівок, але все було пригнано щільно і як слід. Навіть колодязь був оброблений в такий міцний дуб, який йде тільки на млини та на кораблі. Словом, все, на що не дивився він, було завзято, без похитування, в якомусь міцному і незграбному порядку».\nСам господар здається чичикову схожим на ведмедя. «для довершення подібності фрак на ньому був абсолютно ведмежого кольору, рукава довгі, панталони довгі, ступнями ступав він і криво і навскіс і наступав невпинно на чужі ноги. Колір обличчя мав розжарений, гарячий, який буває на мідному п’ятаку…»\nСобакевич мав манеру про все висловлюватися прямолінійно. Про губернатора він каже, що той «перший розбійник у світі», а поліцмейстер — «шахрай». За обідом собакевич їсть дуже багато. Розповідає гостю про свого сусіда плюшкіна, дуже скупу людину, що володіє вісьмома селянами.\nЧичиков каже, що хоче купити мертві душі, чому собакевич не дивується, а відразу ж починає торги. Обіцяє продати по 100 рулів кожну мертву душу, при цьому каже, що померлі були справжніми майстрами. Торгуються довго. В кінцевому підсумку сходяться на трьох рублях за штуку, складають при цьому документ, оскільки кожен побоюється нечесності з боку іншого. Собакевич пропонує купити дешевше мертві душі жіночої статі, але чичиков відмовляється, хо^я згодом виявляється, що поміщик все-таки вписав в купчу одну жінку. Чичиков їде. По дорозі запитує мужика, як проїхати ^плюшкіну. Закінчується глава ліричним відступом про російською мовою » виражається сильно російський народ! і якщо нагородить кого слівцем, то піде воно йому в рід і потомство, потягне він його з собою і на службу, і у відставку, і в петербург, і на край світу… Вимовлене влучно, все одно що писане, не вирубується сокирою. А вже куди буває влучно все те, що вийшло з глибини русі, де немає ні німецьких, ні чухонскіх, ні всяких інших племен, а все сам-самородок, живий і жвавий російський розум, що не лізе за словом в кишеню, не висиджує його, як квочка курчат, а вліплює відразу, як пашпорт на вічну шкарпетку, і нічого додавати вже потім, який у тебе ніс або губи, — однією рисою змальований ти з ніг до голови! як незліченна безліч церков, монастирів з куполами, главами, хрестами, розсипано на святий, благочестивої русі, так незліченна безліч племен, поколінь, народів товпиться, рясніє і метається по обличчю землі. І всякий народ, що носить в собі заставу сил, повний творять здібностей душі, своєї яскравої особливості та інших дарів нога, своєрідно відзначився кожен своїм власним словом, яким, висловлюючи який не є предмет, відображає в виразі його частина власного свого характеру. Серцезнавством і мудрим пізнанням життя відгукнеться слово британця; легким хизуванням блисне і розлетиться недовговічне слово француза; вигадливо придумає своє, не всякому доступне, розумно-худорляве слово німець; але немає слова, яке було б так замашисто, бойко так вирвалося б з-під самого серця, так би кипіло і животрепетало, як влучно сказане російське слово».\nПочинається глава ліричним відступом про подорожі. «перш, давно, в літа моєї юності, в літа безповоротно промайнув мого дитинства, мені було весело під’їжджати в перший раз до незнайомого місця: все одно, чи було то село, бідне повітове містечко, село чи, слобідка, — цікавого багато відкривав в ньому дитячий цікавий погляд. Всяке будова, все, що носило тільки на собі надрукування ка-кой-небудь помітної особливості, — все зупиняло мене і вражало… Тепер байдуже під’їжджаю до всякої незнайомій селі і байдуже дивлюся на її вульгарну зовнішність; моєму охолодженому погляду неприємно, мені не смішно, і те, що пробудило б в колишні роки живе рух в особі, сміх і немовчние мови, то ковзає тепер повз, і байдуже мовчання зберігають мої нерухомі уста. О моя юність! о моя свіжість!»\nЧичиков направляється в маєток плюшкіна, довго не може знайти хазяйський будинок. Нарешті знаходить «дивний замок«, який виглядає»старезним інвалідом». «місцями був він в один поверх, місцями в два; на темному даху, не скрізь надійно захищала його старість, стирчали два бельведера, один проти іншого, обидва вже похитнулися, позбавлені колись покривала їх фарби. Стіни будинку ощелівалі місцями нагую штукатурну решітку і, як видно, багато зазнали від всяких негод, дощів, вихорів і осінніх змін. З вікон тільки два були відкриті, інші були заставлені віконницями або навіть забиті дошками. Ці два вікна, зі свого боку, були теж підсліпуваті; на одному з них темнів наклеєний трикутник з синього цукрового паперу». Чичиков зустрічає людину невизначеної статі (не може зрозуміти, «мужик це чи баба»). Він вирішує, що це ключниця, але потім з’ясовується, що це і є багатий поміщик степан плюшкін. Автор розповідає про те, як дійшов плюшкін до такого життя. У минулому він був ощадливим поміщиком, у нього були дружина, яка славилася хлібосольством, і троє дітей. Але після смерті дружини » плюшкін став неспокійніше і, як всі вдівці, підозріліше і скупіше». Свою дочку він прокляв, так як та втекла і повінчалася з офіцером кавалерійського полку. Молодша дочка померла, а син, замість того щоб вчитися, визначився у військові. З кожним роком плюшкін ставав все скупішим. Дуже скоро купці перестали брати у нього товар, оскільки не могли сторгуватися з поміщиком. Все його добро-сіно, пшениця, борошно, полотна — все згнивало. Плюшкін же все збирав, при цьому підбирав і чужі, абсолютно не потрібні йому речі. Скупість його не знала меж: для всієї дворні плюшкіна — одні чоботи, він кілька місяців зберігає сухар, точно знає, скільки наливки у нього в графині, так як робить^тметкі. Коли чичиков говорить йому про те, за чим приїхав, плюшкін дуже радіє. Пропонує гостю купити не тільки мертві душі, а й селян-втікачів. Торгувати. Отримані гроші ховає в ящик. Ясно, що цими грошима, як і іншими, він ніколи не скористається. Чичиков їде, до великої радості господаря відмовившись від частування. Повертається в готель.\nРозповідь починається ліричним відступом про двох типах письменників. «щасливий письменник, який повз характерів нудних, противних, що вражають сумною своєю дійсністю, наближається до характерів, що є високу гідність людини, який з великого виру щодня обертаються образів обрав одні деякі винятки, який не зраджував жодного разу піднесеного ладу своєї ліри, не спадав з вершини своєї до бідних, нікчемним своїм побратимам, і, не торкаючись землі, весь валився в свої далеко відторгнуті від неї і звеличені образи… Але не така доля, і інша доля письменника, наважився викликати назовні все, що щохвилини перед очима і чого не помічають байдужі очі, — всю страшну, приголомшливу ^іну дрібниць, окутали наше життя, всю глибину холодних, роздроблених, повсякденних характерів, якими кишить наша земна, часом гірка і нудна дорога, і рукою силою невблаганного різця дерзнувщего виставити їх опукло і яскраво на всенародні очі! йому не зібрати народних оплесків, йому не зріти вдячних сліз і одностайного захоплення схвильованих їм душ… Без поділу, без відповіді, без участья, як бессемейний подорожній, залишиться він один посеред дороги. Суворо його терені, і гірко відчує він свою самотність».\nПісля всіх оформлених купчих чичиков стає власником чотирьохсот мертвихДуш. Він розмірковує про те, ким були ці люди за життя. Вийшовши з готелю на вулицю, чичиков зустрічає манілова. Вони разом відправляються здійснювати купчу. У канцелярії чичиков дає хабар чиновнику івану антоновичу глечикове рило для прискорення процесу. Однак дача хабара відбувається непомітно-чиновник накриває асигнацію книгою, і та немов зникає. У начальника сидить собакевич. Чичиков домовляється про те, щоб купча здійснилася протягом дня, оскільки йому нібито необхідно терміново виїхати. Він передає голові лист плюшкіна, в якому той просить його бути повіреним у його справі, на що голова з радістю погоджується.\nДокументи оформляються в присутності свідків, чичиков платить в казну тільки половину мита, іншу ж половину «віднесли якимось незрозумілим чином на рахунок іншого прохача». Після вдало досконалої угоди всі відправляються на обід до поліцмейстера, протягом якого собакевич один з’їдає величезного осетра. Підхмелені гості просять чичикова залишитися, вирішують одружити його. Чичиков повідомляє присутнім, що купує селян на виведення в херсонську губернію, де вже придбав маєток. Він сам вірить в те, що говорить. Петрушка і се-ліфан після того, як відправили п’яного господаря в готель, відправляються гуляти в трактир.\nЖителі міста обговорюють куплене чичиковим. Кожен намагається запропонувати йому допомогу в доставці селян на місце. У числі запропонованого-конвой, капітан-справник для приборкання можливого бунту, просвітництво кріпаків. Слід опис міських жителів: «вони всі були народ добрий, живучи між собою в ладу, зверталися абсолютно по-приятельськи, і бесіди їх носили друк якогось особливого простодушності і короткості: «люб’язний друг ілля ілліч», «послухай, брат, антипатор захарійович!»… До поштмейстера, якого звали іван андрійович, завжди додавали: «шпрехен задейч, іван андрейч?»- словом, все було дуже сімейно. Багато хто був не без освіти: голова палати знав напам’ять «людмилу» жуковського, яка ще була тоді не-простившею новиною… Поштмейстер вдався більш у філософію і читав вельми старанно, навіть ночами, юнгови «ночі» і «ключ до таїнств натури» еккартсгаузена, з яких робив вельми довгі виписки… Він був дотепник, квітучий в словах і любив, як сам висловлювався, уснастіть мова. Інші теж були більш-менш люди освічені: хто читав карамзіна, хто «московські відомості», хто навіть і зовсім нічого не читав… Щодо прихильності вже відомо, всі вони були люди надійні сухот між ними нікого не було. Всі були такого роду, яким дружини в ніжних розмовах, що відбуваються на самоті, давали назви: кубушки, товстунчика, пузантика, чорнушки, кікі, жужу та ін. Але в загально вони були народ добрий, сповнені гостинності, і людина, скуштувавши ший з ними хліба чи або просидів вечір за вістом, вже ставав чимось близьким…»\nМіські дами були» що називають презентабельні «і в цьому відношенні їх можна було сміливо поставити в приклад всім іншим… Одягалися вони з великим смаком, роз’їжджали по місту в колясках, як наказувала остання мода, ззаду погойдувався лакей, і ліврея в золотих позументах… У звичаях дами міста n. Були суворі, виконані благородного обурення проти всього порочного і всяких спокус, стратили без всякої пощади всякі слабкості… Ще потрібно сказати, що дами міста n. Відрізнялися, подібно багатьом дамам петербурзьким, незвичайною обережністю і пристойністю в словах і виразах. Ніколи не говорили вони:» я висякалася«,» я спітніла«,» я плюнула«, а говорили:» я полегшила собі ніс«,»я обійшлася за допомогою хустки». Ні в якому разі не можна було сказати: «цей стакан або ця тарілка смердить». І навіть не можна було сказати нічого такого, що б подало натяк на це, а говорили замість того: «цей стакан недобре поводиться» або що-небудь на зразок цього. Щоб ще більш облагородити російську мову, половина майже слів була викинута зовсім з розмови, і тому досить часто було потрібно вдаватися до французької мови, зате вже там, по-французьки, інша справа: там дозволялися такі слова, які були набагато жорсткіше згаданих».\nВсі дами міста в захваті від чичикова, одна з них навіть прислала йому любовний лист. Чичикова запрошують на бал до губернатора. Перед балом він довго крутиться перед дзеркалом. На балу він — у центрі уваги, намагається зрозуміти, хто ж автор листа. Губернаторка знайомить чичикова зі своєю дочкою — тією самою дівчиною, яку він бачив у бричці. Він майже закохується в неї, але вона нудьгує в його суспільстві. Інші дами обурені тим, що вся увага чичикова дістається дочки губернатора. Несподівано з’являється ноздрьов, який розповідає губернатору про те, як чичиков пропонував купити у нього мертві душі. Новина швидко розноситься, при цьому дами передають її так, ніби не вірять в це, оскільки всім відома репутація ноздрьова. У місто вночі приїжджає коробочка, яку цікавлять ціни на мертві душі, — вона боїться, що продешевила.\nГлава описує візит «приємної дами» до «дамі приємною у всіх відносинах». Її візит припадає на годину раніше прийнятого в місті часу для візитів — так вже поспішає вона розповісти уелишанную новину. Дама розповідає подрузі про те, що чичиков — переодягнений розбійник, що вимагав від коробочки продати йому мертвих селян. Дами вирішують, що мертві душі — тільки привід, насправді чичиков збирається відвезти дочку губернатора. Вони обговорюють поведінку дівчини, її саму, визнають її непривабливою, манірною. З’являється чоловік господині будинку-прокурор, якому дами повідомляють новини, чим збивають його з пантелику.\nЧоловіки міста обговорюють покупку чичикова, жінки-викрадення дочки губернатора. Історія поповнюється подробицями, вирішують, що у чичикова є співучасник, і цей співучасник, ймовірно, ноздрьов. Чичикову приписують організацію бунту селян у боровках, зади-райлово-тож, під час якого був убитий засідатель дробяжкін. До всього іншого, губернатор отримує звістку про те, що втік розбійник і в губернії з’явився фальшивомонетник. Виникає підозра, що одна з цих осіб — чичиков. Громадськість може вирішити, що ж їм робити.\nЧиновники до такої міри стурбовані ситуацією, що склалася, що багато хто навіть від горя худнуть. Збирають у поліцмейстера засідання. Поліцмейстер вирішує, що чичиков-переодягнений капітан копєйкін, інвалід без руки і ноги, герой війни 1812 року. Копєйкін після повернення з фронту не отримав від батька нічого. Він їде до петербурга шукати правди у государя. Але царя немає в столиці. Копєйкін йде до вельможі, начальнику комісії, аудієнції у якого довго чекає в приймальні. Генерал обіцяє допомогу, пропонує зайти днями. Але наступного разу каже, що нічого не може зробити без спеціального дозволу царя. У капітана копєйкіна закінчуються гроші, а швейцар його більше не пускає до генерала. Він терпить безліч поневірянь, проривається в результаті на прийом до генерала, каже, що чекати більше не може. Генерал вельми грубо випроваджує його, відправляє з петербурга за казенний рахунок. Через деякий час в рязанських лісах з’являється зграя розбійників під проводом копєйкіна.\nІнші чиновники все ж вирішують, що чичиков — не копєйкін, оскільки у нього цілі і руки і ноги. Висловлюється припущення, що чичиков — переодягнений наполеон. Все вирішують, що необхідно допитати ноздрьова, незважаючи на те що він відомий брехун. Ноздрьов розповідає, що продав чичикову мертвих душ на кілька тисяч і що вже в той час, коли він навчався з чичиковим в школі, той вже був фальшивомонетником і шпигуном, що він збирався викрасти дочку губернатора і ноздрьов сам допомагав йому. Ноздрьов розуміє, що в своїх переказах зайшов занадто далеко, і можливі проблеми лякають його. Але відбувається несподіване-помирає прокурор. Чичиков нічого не знає про те, що відбувається, оскільки хворий. Через три дні, вийшовши з дому, він виявляє, що його або ніде не приймають, або приймають якось дивно. Ноздрьов повідомляє йому, що в місті вважають його фальшивомонетником, що він збирався викрасти дочку губернатора, що з його вини помер прокурор. Чичиков наказує укладати речі.\nВранці чичиков довго не може виїхати з міста — він проспав, бричку не заклали, коні не підковані. Виїхати виходить тільки ближче до вечора. На шляху чичиков зустрічає похоронну процесію-ховають прокурора. За труною йдуть всі чиновники, кожен з яких думає про нового генерал-губернатора і свої взаємини з ним. Чичиков виїжджає з міста. Далі-ліричний відступ про росію. «русь! русь! бачу тебе, з мого дивного, прекрасного далека тебе бачу: бідно, розкидано і неприютно в тобі; не розвеселять, не злякають поглядів зухвалі діва природи, вінчані зухвалими дівами мистецтва, міста з багатовіконними високими палацами, врослими в кручі, картинні дерева і плющі, врослі в будинки, в шумі і в вічному пилу водоспадів; чи не перекинеться назад голова подивитися на громіздкі безКінця над нею і в височині кам’яні брили; не блиснуть крізь накинуті одна на іншу темні арки, обплутані виноградними сучками, плющами і незліченними мільйонами диких троянд, не блиснуть крізь них далеко вічні лінії сяючих гір, що мчать в срібні ясні небеса… Але яка ж незбагненна, таємна сила тягне до тебе? чому чується і лунає немовчно в вухах твоя тужлива, що мчить по всій довжині і ширині твоєї, від моря до моря, пісня? що в ній, в цій пісні? що кличе, і ридає, і хапає за серце? які звуки болісно лобзають, і прагнуть в душу, і в’ються біля мого серця? русь! чого ж ти хочеш від мене? яка незбагненна зв’язок таїться між нами? що дивишся ти так, і навіщо все, що не є в тобі, звернуло на мене повні очікування очі?.. І грізно объемлет мене могутній простір, страшною силою відбившись у глибині моїй; неприродною владою освітилися мої очі: у! яка блискуча, чудова, незнайома землі даль! русь!..»\nАвтор розмірковує про героя твору і про походження чичикова. Його батьки-дворяни, але він не схожий на них. Батько чичикова відправив сина в місто до старенької родичці, щоб він вступив в училище. Батько дав синові напуття, яким він строго слідував в житті, — догоджати начальству, водитися тільки з багатими, не ділитися ні з ким, збирати гроші. Особливих талантів за ним не помічалося, але у нього був «практичний розум». Чичиков ще хлопчиком умів заробити-продавав частування, показував за гроші дресировану мишу. Він догоджав вчителям, начальству, тому і закінчив школу з золотим атестатом. Його батько помирає, і чичиков, продавши хатинку батька, надходить на службу до вигнаного зі школи вчителя, який розраховував на підробку улюбленого учня. Чичиков служить, у всьому прагнучи догодити начальству, навіть доглядає за його некрасивою дочкою, натякає на весілля. Добирається і не одружується. Незабаром чичиков входить в комісію для побудови казенної споруди, але будівля, на яке виділено багато грошей, будується тільки на папері. Новий начальник чичикова зненавидів підлеглого, і йому довелося все починати спочатку. Він надходить на службу на митницю, де виявляється його здатність до обшуків. Його підвищують, і чичиков представляє проект по затриманню контрабандистів, з якими в той же час встигає вступити в змову і отримати від них багато грошей. Але чичиков свариться з товаришем, з яким ділився, і обох віддають під суд. Чичиков встигає врятувати частину грошей, починає все з нуля на посаді повіреного. Йому спадає на думку ідея про покупку мертвих душ, яких можна в майбутньому закласти в банк під виглядом живих, і, отримавши позику, сховатися.\nАвтор розмірковує про те, як можуть читачі поставитися до чичикова, згадує притчу про кіфа мокійовича і мокії кіфовича, сина і батька. Буття батька звернено в умоглядну сторону, син же буянить. Кіфу мокійовича просять вгамувати сина, але він не бажає ні в що втручатися: «вже якщо він і залишиться собакою, так нехай же не від мене про це дізнаються, нехай не я видав його».\nУ фіналі поеми бричка швидко їде по дорозі. «і який же росіянин не любить швидкої їзди?»»ех, трійка! птах трійка, хто тебе вигадав? знати, у жвавого народу ти могла тільки народитися, у тій землі, що не любить жартувати, а ровнем-гладнем разметнулась на півсвіту, та й іди вважати версти, поки не зарябіє тобі в очі. І не хитрий, кажись, дорожній снаряд, не залізним схоплений гвинтом, а нашвидку живцем з одним сокирою та молотом спорядив і зібрав тебе ярославський розторопний мужик. Не в німецьких ботфортах ямщик: борода та рукавиці, і сидить чорт знає на чому; а підвівся, та замахнувся, та затягнув пісню-коні вихором, спиці в колесах змішалися в один гладкий коло, тільки здригнулася дорога, та скрикнув в переляку зупинився пішохід-і он вона понеслася, понеслася, понеслася!.. І он вже видно вдалині, як щось пилить і свердлить повітря.\nЧи не так і ти, русь, що жвава необгониста трійка, несешся? димом димить під тобою дорога, гримлять мости, все відстає і залишається позаду. Зупинився вражений божим дивом споглядач: чи не блискавка це, скинута з неба? що значить це наводить жах рух? і що за невідома сила укладена в цих невідомих світлом конях? ех, коні, коні, що за коні! вихори чи сидять у ваших гривах? чуйне чи вухо горить у всякій вашій жилці? зачули з висоти знайому пісню, дружно і разом напружили мідні грудей і, майже не зворушивши копитами землі, перетворилися в одні витягнуті лінії, що летять по повітрю, і мчить вся натхненна богом!.. Русь, куди ж мчиш ти? дати відповідь. Не дає відповіді. Дивним дзвоном заливається дзвіночок; гримить і стає вітром розірваний в шматки повітря; летить повз все, що не є на землі,\nІ, косячись, постораніваются і дають їй дорогу інші народи і держави».\nУ листі до жуковського гоголь пише, що головним своїм завданням в поемі бачить зобразити «всю русь». Поема написана у формі подорожі, і окремі уривки життя росії об’єднуються в загальне ціле. Одне з головних завдань гоголя в «мертвих душах» — показати типові характери в типових обставинах, тобто достовірно відобразити сучасність-період кризи кріпацтва в росії. Ключовою орієнтованістю в зображенні поміщиків є сатиричний опис, соціальна типізація, критична спрямованість. Життя панівного класу і селян дана гоголем без ідеалізації, реалістично.\nПеред вами короткий зміст 5 глави твору» мертві душі » м.в. Гоголя.\nДуже короткий зміст «мертвих душ» можна знайти, а представлене нижче-досить докладний.\nЗагальний зміст по главам:\nГлава 5 – короткий зміст.\nЧичиков довго не міг прийти в себе від відвідування ноздрьова. Був незадоволений поміщиком і селіфан, оскільки коням не дали вівса. Бричка летіла на весь опор, поки не зіткнулася з коляскою з шістиком коней і майже над головами не пролунали крик дам і лайка кучера. Селіфан хоч і відчував свою помилку, проте став сперечатися з чужим кучером.\nВ цей час сидять в бричці дами — стара і молоденька світловолоса дівчина — зі страхом спостерігали за всім, що відбувається. Чичиков задивився на шістнадцятирічну красуню. Нарешті стали роз’їжджатися, проте коні стояли один проти одного як укопані і ніяк не хотіли розходитися. Ними зайнялися прибігли з довколишнього села мужики. Поки розводили і різні боки коней, павло іванович дивився на молоденьку незнайомку і навіть хотів з нею заговорити, проте, поки збирався, коляска поїхала, відвозячи з собою красуню.\nОскільки чичиков вже давно вийшов з того віку, коли миттєво закохуються, а потім довго стоять, проводжаючи кохану страждаючим поглядом, він розпорядився їхати далі. Однак він задумався про незнайомку, вирішивши, що вона хороша тим, що тільки що з пансіону. Пройде зовсім мало часу, і опинившись під опікою різних маменек і тіточок, вона навчиться брехати і «стане нарешті брехати все життя ».\nСкоро здалася село собакевича, і думки чичикова повернулися до звичного предмету. Маєток був великий, праворуч і ліворуч простягалися два ліси — березовий і сосновий. Будинок з мезоніном нагадував військове поселення німецьких колоністів. Двір був оточений товстими дерев’яними гратами. Поміщик клопотав більше про міцність, ніж про красу. Навіть сільські будинки були грунтовні і міцні, без будь-яких візерункових прикрас.\nСам господар зовні нагадував середнього ведмедя. Природа тут не довго мудрувала:\nСхопила сокирою раз-вийшов ніс , схопила інший-вийшли губи, великим свердлом колупнула очі і, не обскобливши, випустила на світ, сказавши: «живе!»\nПобачивши гостя, собакевич коротко сказав:» прошу!» — і повів його у внутрішні покої.\nВітальня господаря була обвішана картинами із зображенням грецьких полководців в повний зріст. Чичиков познайомився з дружиною собакевича — феодулією іванівною — високою дамою, прямою, як пальма.\nБлизько п’яти хвилин тривало мовчання, після чого гість першим почав розмову про голову палати, на що почув у відповідь, що голова «такий дурень, якого світ не виробляв ».\nПерераховуючи міських чиновників, собакевич лаяв кожного і кожному давав невтішне визначення. За обідом господар хвалив подаються страви і лаяв кухню інших поміщиків і міських чиновників.\nСобакевич розповідає чичикову про плюшкіна, який вісімсот душ має, а живе і обідає гірше якогось пастуха. Павло іванович дізнається, що сусід собакевича — рідкісний скнара, всіх своїх селян він переморив голодом, а інші самі втекли.\nОбережно гість дізнався, в якій стороні і де розташовується маєток плюшкіна.\nПісля щільного обіду господар і гість усамітнилися у вітальні, де чичиков заговорив про свою справу. Собакевич швидко зрозумів, що покупка мертвих душ несе якусь вигоду гостю, тому відразу ж заламав по сто рублів за душу. Коли павло іванович обурився, господар став перераховувати гідності кожного померлого селянина. В процесі жорсткого торгу зійшлися на двох рублях з полтиною за кожну душу.Гість попросив список куплених ним селян, і собакевич власноруч поіменно із зазначенням похвальних якостей став переписувати мертві душі. Коли записка була готова, господар зажадав з чичикова ще й завдаток в п’ятдесят рублів. Нові приятелі знову стали торгуватися і зійшлися на двадцяти п’яти рублях. Отримавши гроші, собакевич довго розглядав асигнації на світло і поскаржився, що одна з них стара.\nЇдучи від собакевича, павло іванович був незадоволений, що довелося так багато віддати грошей за мертвих селян. Він наказав селіфану їхати в маєток плюшкіна.\nПоема» мертві душі » була задумана гоголем як грандіозна панорама російського суспільства з усіма його особливостями і парадоксами. Центральна проблема твору-духовна смерть і відродження представників основних російських станів того часу. Автор викриває і висміює пороки поміщиків, продажність і згубні пристрасті чиновництва.\nСама назва твору має двояке значення. «мертві душі» — це не тільки померлі селяни, а й інші фактично живі персонажі твору. Називаючи їх мертвими, гоголь підкреслює їх спустошені, жалюгідні, «мертві» душонки.\n«мертві душі » — поема, якій гоголь присвятив значну частину свого життя. Автор неодноразово змінював концепцію, переписував і переробляв твір. Спочатку гоголь задумав» мертві душі » як гумористичний роман. Однак, в результаті вирішив створити твір, який викриває проблеми російського суспільства і послужить його духовному відродженню. Так і з’явилася поема»мертві душі».\nГоголь хотів створити три томи твору. У першому автор планував описати пороки і розкладання кріпосницького суспільства того часу. У другому дати своїм героям надію на спокуту і відродження. А в третьому мав намір описати подальший шлях росії та її суспільства.\nОднак, гоголь встиг закінчити лише перший том, який з’явився у пресі в 1842 році. До самої своєї смерті микола васильович працював над другим томом. Однак, перед самою смертю автор спалив рукопис другого тому.\nТретій том «мертвих душ» так і не був написаний. Гоголь не зміг знайти відповідь на питання, що буде далі з росією. А, може бути, просто не встиг про це написати.\nОдного разу, в місті nn з’явився дуже цікавий персонаж, сильно виділяється на тлі інших старожил міста — павло іванович чичиков. Після свого приїзду він почав активно знайомитися з важливими особами міста, відвідував бенкети і обіди. Через тиждень приїжджий вже був на » ти » з усіма представниками міської знаті. Всі були в захваті від нової людини, раптово з’явився в місті.\nПавло іванович відправляється за місто, щоб нанести візити знатним поміщикам: манілову, коробочці, собакевичу, ноздрьову і плюшкіну. З кожним поміщиком він любезничает, до кожного намагається знайти підхід. Природна спритність і винахідливість допомагають чичикову отримати розташування кожного поміщика. Крім порожніх розмов, чичиков розмовляє з панами про селян, які померли після ревізії («мертві душі») і виявляє бажання їх купити. Поміщики не можуть взяти в толк, навіщо чичикову потрібна така угода. Однак, погоджуються на неї.\nВ результаті своїх візитів чичиков придбав більш ніж 400» мертвих душ » і поспішав швидше закінчити справи і виїхати з міста. Корисні знайомства, заведені чичиковим по приїзду в місто, допомогли йому залагодити всі питання з документами.\nЧерез деякий час поміщиця коробочка проговорилася в місті, що чичиков скуповує «мертві душі». Все місто дізнався про справи чичикова і дивувався. Навіщо такому шановному пану купувати померлих селян? нескінченні толки і домисли згубно діють навіть на прокурора, і від страху він помирає.\nПоема закінчується тим, що чичиков спішно їде з міста. Залишаючи місто, чичиков з сумом згадує свої плани покупки мертвих душ і застави їх в казну в якості живих.\nЯкісно новий герой в російській літературі того часу. Чичикова можна назвати представником новітнього, тільки що зароджується в кріпосній росії класу-підприємців,»набувачів». Активність і діяльність героя вигідно відрізняє його на тлі інших персонажів поеми.\nОбраз чичикова відрізняється своєю неймовірною багатогранністю, багатоликістю. Навіть по зовнішності героя важко відразу зрозуміти, яка людина і що він з себе представляє. «у бричці сидів пан не красень, але і не поганий зовнішності, ні занадто товстий, ні занадто тонкий, не можна сказати, щоб старий, проте ж і не так, щоб занадто молодий».\nСкладно зрозуміти і охопити натуру головного героя. Він мінливий, багатоликий, здатний підлаштуватися під будь-якого співрозмовника, надати обличчю потрібний вираз. Завдяки цим якостям чичиков без праці знаходить спільну мову з поміщиками, чиновниками і завойовує собі потрібне положення в суспільстві. Уміння зачаровувати і розташовувати до себе потрібних людей чичиков використовує для досягнення своєї мети, а саме отримання і накопичення грошей. Ще батько вчив павла івановича мати справи з тими, хто багатший і дбайливо ставитися до грошей, так як лише грошима можна прокласти шлях у житті.\nЧичиков заробляв гроші не чесно: обманював людей, брав хабарі. Згодом махінації чичикова набувають все більшого розмаху. Павло іванович прагне до збільшення свого стану будь-якими шляхами, не звертаючи уваги ні на які моральні норми і принципи.\nГоголь визначає чичикова як людину з підлою натурою і також вважає його душу мертвою.\nУ своїй поемі гоголь описує типові образи поміщиків того часу:» господарники » (собакевич, коробочка), а також не серйозні і марнотратні пани (манілов, ноздрьов).\nМикола васильович майстерно створив у творі образ поміщика манілова. Під одним цим образом гоголь мав на увазі цілий клас поміщиків зі схожими рисами. Основні якості цих людей-сентиментальність, постійні фантазії і відсутність активної діяльності. Поміщики такого складу пускають господарство на самоплив, не займаються нічим корисним. Вони дурні і порожні всередині. Саме таким був манілов — в душі не поганим, але бездарним і дурним позером.\nПоміщиця, однак значно відрізняється складом характеру від манілова. Коробочка-хороша і акуратна господиня, все в маєтку у неї ладиться. Однак, життя поміщиці крутиться виключно навколо її господарства. Коробочка не розвивається духовно, нічим не цікавиться. Вона не розуміє абсолютно нічого в тому, що не стосується її господарства. Коробочка — також один з образів, під яким гоголь мав на увазі цілий клас подібних обмежених поміщиків, які не бачать нічого далі свого господарства.\nАвтор однозначно відносить поміщика ноздрьова до не серйозних і марнотратним панам. На відміну від сентиментального манілова, в ніздрі кипить енергія. Однак, цю енергію поміщик пускає не на благо господарства, а заради своїх миттєвих задоволень. Ноздрев грає, даремно витрачає гроші. Відрізняється своєю легковажністю і дозвільним ставленням до життя.\nОбраз собакевича, створений гоголем, перегукується з образом ведмедя. Щось від великого дикого звіра є в зовнішності поміщика: неповороткість, статечність, сила. Собакевича турбує не естетична краса оточуючих його речей, а їх надійність і довговічність. За грубою зовнішністю і суворим характером ховається хитрий, розумний і виверткий чоловік. На думку автора поеми, таким поміщикам, як собакевич не складе труднощів адаптуватися до прийдешніх на русі змін і реформ.\nСамий не звичайний представник класу поміщиків в гоголівській поемі. Старий відрізняється своєю надзвичайною скупістю. Причому, плюшкін жадібний не тільки по відношенню до своїх селян, а й по відношенню до себе самого. Однак, така економія робить плюшкіна по-справжньому бідною людиною. Адже саме його скупість не дозволяє йому знайти сім’ю.\nУ гоголя в творі є опис кількох міських чиновників. Однак, автор у своєму творі істотно не диференціює їх між собою. Всі чиновники в «мертвих душах» — зграя злодіїв, пройдисвітів і казнокрадів. Ці люди по-справжньому піклуються лише про своє збагачення. Гоголь буквально в декількох рисах описує образ типового чиновника того часу, нагороджуючи його самими не втішними якостями.\nВ основу сюжету «мертвих душ» закладена авантюра, задумана павлом івановичем чичиковим. На перший погляд план чичикова здається неймовірним. Однак, якщо розібратися, російська дійсність тих часів з її правилами і законами давала можливості дляВсіляких махінацій, пов’язаних з кріпаками селянами.\nСправа в тому, що після 1718 року в російській імперії був введений подушний перепис селян. За кожного кріпака селянина чоловічої статі пан повинен був платити податок. Однак, перепис проводили досить рідко-раз в 12-15 років. І якщо хтось із селян втік або помер, поміщик був змушений все одно платити за нього податок. Померлі або втекли селяни ставали тягарем для пана. Це і створювало сприятливий грунт для різного роду махінацій. Провести такого роду аферу сподівався і сам чичиков.\nМикола васильович гоголь відмінно знав, яким чином влаштовано російське суспільство з її кріпосницькою системою. І весь трагізм його поеми полягає в тому, що афера чичикова абсолютно не суперечила чинному російському законодавству. Гоголь викриває спотворені відносини людини з людиною, а також людини з державою, говорить про абсурдні закони, що діють в той час. Через такі спотворення стають можливими події, які суперечать здоровому глузду.\n«мертві душі» — класичний твір, який як ніяке інше написано в стилі гоголя. Досить часто микола васильович в основу свого твору закладав якийсь анекдот або комічну ситуацію. І чим більш смішна і незвичайна ситуація, тим трагічніше представляється реальний стан речей.\nпопередня статтяБуддлея давида-декоративні дерева і чагарники для сонячних місць. Буддлея-магніт для комах буддлея давида опис\nнаступна статтяІкона святої тетяни-значення, в чому допомагає. Ікона святої мучениці татіани\nЗнаменитому шоумену, власнику звання» лауреат теффі, просто щасливій людині і люблячому багатодітному батькові переробить вітальню ідеальний ремонт 03.06.2017 р, облаштовує завжди тільки грамотні і вишукані інтерєри.


Міністр освіти злякався, що в його чотирьох роботах знайдуть плагіат – Варта❶ Львів\nМіністр освіти злякався, що в його чотирьох роботах знайдуть плагіат\nСергій Шкарлет у своєму Telegram-каналі написав, що ОАСК ухвалив рішення про незаконність дій НАЗЯВО щодо пошуку плагіату у роботах міністра.\nУ Національному агентстві із забезпечення якості вищої освіти (НАЗЯВО) збираються оскаржити рішення Окружного адміністративного суду Києва, який, за словами міністра освіти і науки Сергій Шкарлета, визнав протиправною роботу НАЗЯВО з пошуку плагіату в його роботах. Про це повідомив у коментарі Радіо Свобода голова НАЗЯВО Сергій Квіт.\nПро це інформує Радіо Свобода, пише Dailylviv.\n«Мова йде, по-перше, про рішення суду першої інстанції, яке не набере чинності, якщо ми звернемося до апеляційної інстанції. А ми будемо звертатися. А, по-друге, це рішення ніхто не бачив. Як ми можемо коментувати рішення, яке ніхто не бачив. Воно неопубліковане. Я не знаю, звідки пан міністр знає про це рішення. Ми маємо тільки офіційні стосунки з судами. І ми не знаємо рішень, які вони збираються виносити», – заявив Квіт.\nРаніше Сергій Шкарлет у своєму Telegram-каналі написав, що ОАСК ухвалив рішення про незаконність дій НАЗЯВО щодо пошуку плагіату у роботах міністра.\n«За моїм позовом проти НАЗЯВО схвалено рішення про незаконність дій Комітету з питань етики. Дослідивши матеріали справи, Окружний адмінсуд столиці «визнав протиправними дії відповідача щодо встановлення наявності текстових запозичень без посилання на джерело» у низці моїх наукових робіт. Як і обіцяв, у судовому порядку я захистив своє ім’я як науковця, який ніколи не займався плагіатом», – написав Шкарлет.\nРаніше Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти виявило плагіат у чотирьох роботах Сергія Шкарлета. Сам Шкарлет звинувачення відкидає. Він неодноразово заявляв, що плагіату в його роботах немає.\nВерховна Рада призначила Сергія Шкарлета міністром освіти і науки 17 грудня. Більшість голосів дала фракція «Слуга народу», також його підтримали представники «Опозиційної платформи – За життя», «За майбутнє», «Довіри» і семеро позафракційних депутатів.\nШахрайство на Львівщині в рамках програми «Нова українська школа»: на 1 млн грн\n751 школа на Львівщині має свій сайт, але більшість активніші у соцмережах\nНаступна публікація Львівські ЛОРи успішно прооперували двох хлопців із папіломами гортані\nПопередня публікація На Буковині померла вагітна молода лікарка (фото)


Городні роботи шкодять хворим на глаукому | Новини | Всеукраїнська асоціація пенсіонерів\nГлаукома, яку не лікують, може призвести до сліпоти. При ній спершу зникає бічний зір. Але хворі можуть вести звичайне життя, якщо правильно лікуються, каже столичний офтальмологСвітлана Рикичинська, 39 років. gazeta.ua/\n"Людина з глаукомою може дивитися телевізор, ходити в театр, кіно, музеї. Головне - не забувати регулярно закапувати краплі в око. Вони тримають у нормі очний тиск, який провокує хворобу. У хворих зазвичай підвищений."\nХарчування - таке саме, як і у здорової людини.\n"Після кави та чаю протягом дня може трохи підвищитися очний тиск. Але дуже незначно. тому можна не відмовлятися від цих напоїв. Не треба обмежувати себе у питті. Лише не можна пити завеликі порції за раз. Краще рівномірно протягом дня."\nТреба їсти продукти, які понижують очний тиск. Алкоголь у великих дозах не радить, бо порушує роботу судин. Найбільше ризикують курці.\n"Куріння може призвести як до раку, так і до атеросклерозу судин. Очні хвороби у курців бувають набагато частіше і раніше, ніж у некурців. Руйнується сітківка, виникає катаракта, глаукома, забиваються очні судини."\nТреба відпочивати і висипатися. Сауна не шкодить хворим. Очний тиск змінюється так само, як у здорових. У сауні він падає, а за годину відновлюється до нормального рівня.\n"Важливі регулярні фізичні навантаження. Але не всі. Якщо вже звузилося поле зору, можна не помічати м'яч у тенісі або не бачити небезпеки під час катання на велосипеді."\nНе рекомендує хворим дивитися телевізор у погано освітленому приміщенні.Читати можна лише при яскравому світлі. Це лампа 100-150 ват під абажуром. Світло має падати зліва. Щогодини треба робити перерву на 15 хвилин.\n"Працювати можна стільки, скільки дозволяє здоров'я. Не рекомендую чергувати вночі або затримуватися на роботі. Не можна працювати в гарячих цехах, з отруйними речовинами, в умовах постійної вібрації."\nЛікар не радить довго перебувати у нахиленому положенні або із зігнутою шиєю.При цьому перетискаються судини, які живлять очі.\n"Для робіт на городі, таких як прополювання, краще пристосувати лавку. Не носіть светри з вузьким горлом, тісні краватки і комірці, бо вони ускладнюють кровообіг у ділянці шиї."