ОЛЬГА СЕДАКОВА. МУЖНІСТЬ І ПІСЛЯ НЕЇ. Нотатки перекладача | Центр святого Климента\nУкраїнською можна не помітити цитатності назви книги Тилліха, очевидної англійською мовою: Courage To Be. Це парадоксальна відповідь на одне із найславнозвісніших у світі запитань, гамлетівське “To be or not to be?” – “Бути чи не бути?” Відповідь на це запитання становить і вся теологія – як відповідь Тилліха: твердить “Систематична теологія”, це запитання нашого граничного інтересу, найбільш релігійне запитання; якщо цього запитання немає у глибині будь-якої проблеми, тобто якщо вона граничним чином не торкається нас, тоді, каже Тилліх, ця проблема не має теологічного статусу, хоч би в яких спеціальних богословських термінах вона формулювалася (приклад, “природа ангела”). І навпаки: тією мірою, якою мистецтво, наука, політика і т. ін. співвідносяться із цим граничним запитанням, вони становлять предмет теології.\nВідповідь Тилліха прямо протилежна тій, яку передчуває Принц Датський: вона ніяк не співвідноситься з окремою та примирливою відповіддю, що її дав собі автор “Гамлета” в 66-му сонеті . “Не бути” заважає Гамлетові, як він це називає, “cowardness” – боягузливість, ницість, щось протилежне “мужності”, “courage”. Якби не страх перед снами, які побачиш у смертельному сні, мужньо було б відмовитися від життя, оскільки згода з ним є співучасть у “кривдній мерзенності злочину” (слова Ін. Анненського) – принаймні, на місці сина Гамлета – Старшого. Несправність і непоправність “життя” майже тими ж словами описано в сонеті та монолозі Гамлета, це є засновком запитання “бути чи не бути?”. По-своєму, але так само героїчно постає “не бути” в запитанні іншого героя, Івана Карамазова. Знайшовши обґрунтування для “бути” у “боягузливості” та “слабкодухості”, Гамлет кінець кінцем вибирає – або мандрує, як сновида, до “не бути”. Що ж до Івана, то в його випадку “бути” змусила б не стільки боягузливість, як щось на зразок байдужості або жорстокості. Відповідь самого Шекспіра доволі дивна. Дванадцять рядків сонету дають космічне обґрунтування для вибору “не бути”, і заперечує його зовсім слабкий і принагідний доказ: щоб не кидати друга (один рядок). Слабкий і принагідний – я кажу це так, як мені уявлялося в дитинстві та ще в юності. Нічого собі заперечення! На одній шальці Зневажена невинність, Лиходійство, що Благоденствує і т. ін. – і якийсь там друг на іншій шальці. Смислова й композиційна неспівмірність зіставлених речей може вразити не тільки школяра. Відразу зізнаюся, що дивне й “обивательське” заперечення Шекспіра тепер видається мені справедливим, а відповіді Гамлета, Івана Карамазова й Тилліха – ні. Та про це, сподіваюся, далі.\nТож яким чином Тилліх перевертає гамлетівську шкалу мужності та боягузства, чесноти й пороку? Він переосмислює саме “бути”, to be, яке в Гамлета куди простіше, воно має на увазі не тільки фізичне існування. Ціннісне або ідеальне буття в Гамлета протилежне цьому конкретному “бути”. Бути у вищому розумінні й означає для Гамлета “не бути”. Така ситуація протиставлення двох “буттів”, як відомо, становить вище випробування для “воїнської мужності”, стоїчної або аристократичної, як її називає Тилліх. Бути, тут означає – віддати власне буття, за своє ж буття етичне або духовне. Так, можливо, саме про цю мужність, не суперечачи, а вторячи Гамлетові, й пише Тилліх свою книгу? Це запитання я тим часом залишаю без відповіді. […]\nІсторія мужності, її віхи й герої\nІсторію європейської культури, від Сократа до німецького нацизму та практичного соціалізму, Тилліх описує як історію мужності, що протистоїть тривозі людського існування. Культура майже отожнюється з мужністю. Власне, культура, як випливає з нарису Тилліха, є вироблення різноманітних механізмів, інститутів протистояння загрозі Небуття – або створення захищених від нього зон. І тут культура не так уже відрізняється від неврозу, який, у проникливому аналізі Тилліха, будує собі оборонні фортеці від фундаментальної Тривоги, заступаючи її конкретними невростичними страхами. Хіба що невротичні фортеці менш реалістичні. Але такими ж нереалістичними видаються й культурні фортеці – обряди, державні настанови, етикет – для погляду з боку, для представника іншої культури, для вольтерового дикуна і для Льва Толстого. Але крім побудови захисних зон і фортець, культура протистоїть небуттю також іншим шляхом, власне шляхом мужності, тобто перебирання загрози й тривоги небуття на себе. Ця робота культури й створює систему етичних цінностей.\nІсторія, за Тилліхом, має такий вигляд: загальна, онтологічна загроза Небуття, Ніщо, обертається до людини то одним, то другим своїм боком – і породжує “епохи тривоги”, нереальності епохи історії, в яких народжується нова мужність, що відповідає цим обличчям або іпостасям Тривоги: мужність взяти на себе загрозу долі й смерті (кінець античності); загрозу провини й осуду (кінець середньовіччя); загрозу сумніву й безглуздя (кінець нового часу). Ця класифікація та періодизація викликає запитання. Наприклад, система Тилліха мовби не передбачає інших типів тривог Небуття, крім трьох названих. Якщо всі вони вже розгорнулися в історії та сприйняті мужністю – яке продовження можливе в цій філософській історії? Повернення, карусель цих трьох образів Небуття? Але в тилліхівській інтуїції незворотного лінійного руху історії таке видається неможливим. Кінець історичної творчості? Стрибок у якийсь новий стан, де динаміка тривоги й мужності вже несуттєва? Також малоправдоподібний для Тилліха хіліазм… Тут немає відповіді, тому що самого запитання про відность “теології” й “хронології” мужності не поставлено. І ще одна недомовленість: яким чином прийняття нової тривоги у нову мужність відбивається на наступній епосі? Що, наприклад, трапляється з культурою після того, як Лютер прийняв тривогу провини й осуду у свою мужність бути? До цього питання я ще сподіваюся повернутися, а тим часом – про історію мужності.\nЗагалом, опис історії sub specie virtutis, з погляду мужності, і цікавіший, і, мабуть, повніший, ніж класифікація на інших засадах, на зразок “зміни формацій”: самі економічні відносини постають тут як одне із виражень того або того типу мужності. Взяті як остання реальність, матеріалістичні засади культурної історії в термінах Тилліха можна було б назвати “ключами до небуття”, принаймні до “небуття третього типу”, повної відсутності смислу. Чи можлива така річ, як “мужність колодника”, ми вже запитували у зв’язку із практикою реального соціалізму. Чи можлива така мужність, яка настійно та тріумфально утверджує повну смертність і безглуздість питання провини? Якщо можлива, то це мужність марксистської теорії. Тилліх вбачає у революційній мужності продовження стоїчності – і твердить, що і в новий (“наш”) час, як і у пізній античності, стоїцизм лишається єдиною альтернативою християнства. Можливо, так воно і є… Можливо, мужність космічної резиньяції триває в “мужності” запеклого терпіння (випадок підданого соціалістичної держави), а мужність вчинку “незважаючи ні на що” – в “мужності” нестримного насильства над реальністю (випадок конструкторів таких держав)… Якщо насправді обидва ці види “мужності” аристократичного походження, то має, мабуть, рацію Венічка Єрофеєв, що тужить за загальною легкодухістю, за клаптиком землі, на якій би не було місця подвигам… Адже раптом легкодухість, гамлетівська cowardness і є єдина альтернатива будь-якій мужності? Я обіцяю не забути про це запитання.\nНад усією тилліхівською історією мужності височіють два особисті взірці: мужність Сократа перед лицем долі та смерті – й мужність Лютера перед лицем провини й осуду. Згадуються мученики християнства. Лицарі середньовіччя. Спіноза. Ніцше. Дивне безлюддя у списку тих, хто “знайшов відповідь на екзистенційне запитання”. Де, наприклад, Франциск Ассизький і будь-який інший харизматичний святий? Де Мойсей? Авраам? У тому, що історія Тилліха виключає багатьох і багато чого, є своя справедливість. У житті названих постатей є щось, що не дозволяє назвати те, що її одухотворює, мужністю. Навряд чи можна сказати, що вони “знайшли відповіді” – адже сама тема запитання у зв’язку з ними видається не вельми доречною. Тилліх, мабуть, справедливо розпочинає свою історію мужності із Сократа. Старозавітна історія та її герої для цього непотрібні.\nДозволю собі відступ особистого характеру. До того часу, коли я вперше читала Старий Завіт, певна етична система в мене вже була готова. Звідки вона взялася? З Вальтера Скотта, з Гюго, з Шиллера, з Діккенса – з усього того, що читають підлітки, які люблять читати. І як же – після Айвенго або кюре зі “Знедолених” – мене здивували вчинки й помисли героїв Біблії! Неприємно здивували. Вони хитрували, прикидалися, випрошували, не дотримували слова, зводили наклепи на ворогів. Вони шукали вигоди! А що більше суперечить етиці краси, чеснота, яка сама для себе нагорода, вчинку, який тільки тоді і є етичним, коли є самоцінним? Але ці люди не знали безкорисливої етики. Вони укладали якісь угоди, обмінювали свою добру поведінку на обіцянку майбутніх благ для себе й нащадків. Нічого шляхетного, ніякої честі – й ніякої самостійності. Та що там старозавітні герої! Я не могла зрозуміти притчі про блудного сина. Як усі пам’ятають, але, можливо, не всі цим обурювалися, блудний син вирішує повернутися, не керуючись якимись високими мотивами, а просто тому, що вмирає з голоду і не соромиться подумати, що в його батька слуги їдять краще. Після цієї думки він вирішує: піду й попрошу пробачення. Він спочатку почувається себе голодним, а потім винуватим. Яке ж це каяття, думала я. Та й взагалі, шляхетна людина, розтративши свою частку, не шукатиме чогось іще, а мужньо прийме своє становище, бо знає, що вона саме цього заслужила. Блудний син слабкодухий і жадібний до життя, думала я. Для чого ж це поставлено як приклад? Я й тепер гадаю, що він слабкодухий та жадібний до життя, але не питаю, для чого це поставлено як приклад.\nТепер я знаю, як можна назвати етичний ідеал європейського роману: християнізований стоїцизм. Герої Біблії робили те, після чого ідеальний герой такої етики мав би зневажати себе. Вони ж, мабуть, і до того, як зробити це, не встигли себе заповажати. Вони мовби не знали цього закону, улюбленого закону пізнього Пушкіна: “Шануй самого себе”. Вони б не зрозуміли, для чого потрібне “самостояння людини, запорука величі її”. Вони б не зрозуміли, чому честь дорожча за життя. А про те, що ж натомість вони зрозуміли, не так легко розповісти…\nСвіт етики, що видавалася мені єдино можливою, був, власне, світом “Нікомахової етики”, звісно, спрощеної, але зате поетично піднесеної. Дорогоцінну “золоту середину”, звичайно, було з неї вийнято – зате скільки додано альтруїзму, жертовності, безкорисливості… Й іншого гуманістичного етиклярусу.\nОтже, описуючи історію мужності (а точніше, розгортаючи в часі свій концептуальний матеріал ідеї мужності), Тилліх пропустив часи іншого напруження, не “кризові”, а “початкові” або “фінальні”, що переживають себе з огляду на якийсь початок або кінець. Такі часи, де не мужність відповідає на запитання “бути чи не бути”, де, можливо, й запитання цього не виникає. Найнезручнішими для тилліхівської історії, безсумнівно, виявляються епохи “гри” або “дитячої віри”…\nСтоїчна чеснота … і Аристотель між іншим\nЗа думкою Тилліха, християнську етику (зокрема й гуманістичний неостоїцизм) від дохристиянської відрізняє головним чином “космічний оптимізм”: за вченням про Творення світу, буття як буття – благо. Тим часом ідея закляклої, нерухомої матерії породжує античний песимізм. Не кажучи вже про досить поширені в християнській цивілізації песимістичні погляди щодо “світу сього” (“справжнього житія ніч”), що доходять аж до відрази (“Про презирство до світу”), варто згадати, Аристотеля, щоб не надто вірити такому розмежуванню. Його космічний оптимізм ясний, як день. Краса, доброякісність – божественність – світобудови і людської душі (за винятком деяких невдалих виродків, що правила не міняють) в його етиці не залишають за злом ніякої реальності. Шляхетність Аристотелевої шляхетної людини – не плід “космічного зречення”, навпаки – уподібнення космосові; його чеснота не “незважаючи на”, а “згідно з”. Світ Аристотеля, безсумнівно, прекрасніший, ніж світ гуманізму, адже він не потребує ніякого вдосконалення, упорядкування, впливу з боку людини. Такий космос легше зіпсувати, ніж удосконалити, а вже думка про владу над ним безумна чи блюзнірська. Культ творчості походить не від великого космічного оптимізму – скоріш навпаки. Культ творчості, який, як показує Тилліх, перетворюється на культ продуктивності (американська модель “мужності бути”), і переважно технічної продуктивності – тієї самої, що тепер загрожує космосові, принаймні, його населеній людьми частині. Цієї загрози Тилліх уже не застав… Що ж до божественного космосу Аристотеля, то він не закликає ні до якої творчості: єдино правильне до нього ставлення – увага, тобто замилуване споглядання, осягнення смислу й уподібнення цьому смислові. І звичайно, мужність тут не може відповідати на головне питання життя: на нього відповідає “дружба” (як можна перекласти це поняття, уникаючи деяких звичних відтінків слова “любов”).\nТеологія як відповідь і мужність як відповідь\nЯк уже зазначалося, основний принцип Тилліха – теологія, що відповідає, теологія як відповідь. Це означає, що кожне її положення має бути подане як відповідь ситуації, що містить у собі запитання. Відповідь має бути виражена в термінах самої ситуації – інакше це не відповідь. Наприклад, якщо тому, хто скаже, що його мучить страх смерті і страх фатальної долі, скажуть, що йому треба заспокоїтися й полікуватися, – це не відповідь: вона відміняє ситуацію, в якій задано запитання. Адекватною вважається відповідь, реальна всередині ситуації. У цьому випадку, мабуть, така: так, смерті не уникнеш, долі не змінити, це страшно, і треба це мужньо прийняти – і бути, незважаючи на смерть і долю. Тилліх ніде не пояснює, що означає “прийняти у свою мужність”. Мабуть, це означає те, що ми запропонували вище. Та спробуємо застосувати це прийняття до інших типів тривоги. Тривога провини й осуду? – Так, я грішний, мене буде засуджено, але, незважаючи на це, треба бути. Тривога порожнечі й відсутності смислу? – Так, смислу немає, мій внутрішній світ порожній, і в усьому всесвіті немає смислу, але, незважаючи на це, слід бути.\nЧи не дивною є така мужність? Особливо в останньому випадку? Такою дивною видавалася мені й мужня відповідь про “істину та Христа” (“якщо істина не з Христом, я лишуся з Христом, а не з істиною”). Відповідь, можливо, й прекрасна – але що це за запитання? І хто ставить такі запитання? Їх задає Небуття. З Небуттям, напевно, інакше розмовляти неможливо (мовляв, говори, що хочеш, а мені що до того?) – та чи правда, що все життя зводиться до розмови з Небуттям, що все воно in spite of, усупереч.\nУ постулаті про обов’язкову відповідь будь-якої ситуації, пов’язаної їз запитанням (а це основний тилліхівський засновок), мене дивує невідрефлектована деталь: чому не піддається запитанню сама ситуація, що ставить запитання? Чому це ставлення запитання виявляється останньою, що не підлягає критиці, реальністю? Можливо, не на всі запитання слід відповідати? Можливо, запитання саме собою є наслідок якогось стану, якихось властивостей того, хто запитує, є відображення цих властивостей? І це стосується не тільки людини, а й “епохи”.\nСкажімо, питання про порожнечу й безглуздя. Я знаю, що таке “я”, коли бачу абсолютну відсутність смислу. Навіть не сподіваючись, що мені коли-небудь доведеться побачити щось інше, я не маю сумнівів, що це абсолютне безглуздя є “я”. Що цьому “я” ніхто не дасть відповіді, тому що відповіддю – справжньою відповіддю – було б створення іншого “я”, тобто повне скасування цієї ситуації, що дошукується смислу. Але в такому разі “я у відчаї” – не цілковито “я”: є ще щось, яке збоку бачить і оцінює це “я”. І, отже, ця ситуація не доходить до глибини екзистенційного відчаю. Але ні, мені видається, що нічого іншого немає. І мені видається, що я все-таки знаю, що таке це “я”. Знаю, навіть якщо зовсім забуваю. Мені видається, що й людина, яка робить крок назустріч цьому очевидному неспростовному небуттю, самовбивця, не перестає знати, що таке “він” у цей момент. У теологічних термінах, як каже Тилліх, це, мабуть, означає, що я не допускаю можливості повної богопокинутості. А це суперечить багатьом відомим усім історіям із житій про випробування богопокинутістю. Але, зауважу я, так випробовується велика святість. Звичайних людей (а тема Тилліха – людина епохи, така, як ми), так не випробовують. І в цьому випадку покинутість означає щось інше: те, що сказано в молитві “Покинувши Тебе, не покинь мене”.\nАле до чого це? Яка, кінець кінцем, різниця, бачити у крайньому відчаї справжню богопокинутість або переживання богопокинутості, тільки власне покидання Бога, що переживається як покинутість Ним? Різниця в тому, що в другому випадку йдеться не про мужність – а всього лише про прохання.\n“Колективізм”, “індивідуалізм” і ще дещо\nЗвідки ж у “мене” в тій ситуації, яку Тилліх називає “ситуацією відчаю”, пам’ять або здогад про щось реальніше, ніж це “я”? Звідки я знаю, що ця “ситуація” просто не стосується реального буття, де таких “я” немає та бути не може? Яким чином, перебуваючи у межах буття й здорового глузду і краєм ока всього цього не торкаючись, я проте бачу (або перед-бачаю, або після-бачу), що воно нікуди не щезло? Точніше: яким органом сприймання “я” це бачу, якщо не власними очима? Очима іншого досвіду, очима чужого життя в “мені”, яке безсумнівно реальніше, ніж це моє. Це не “мною” зароблений скарб, але він “мій”: його залишили свідки; їхній досвід і переживається як безвідносний; відносними, тобто такими, які ним вимірюються, назавжди стають власні “ситуації”, “стани” й “запитання”.\nУ думці Тилліха такі відносини із власним “я”, будуть, мабуть, зрозумілі як не до кінця вижитий колективістський конформізм, як самопочуття, що не досягло останньої глибини індивідуалізації. Ніякого вибору, крім дилеми колективізму, “мужності бути частиною” (середньовічну мужність Тилліх називає “напівколективізмом”, не пояснюючи, втім, що означає це “напів-”), та індивідуалізму, “мужності бути собою”, у тилліхівській системі “мужності бути” мовби немає. Та якщо описане вище не можна назвати “бути собою”, то чи можна застосувати до нього назву “бути частиною”. Частиною чого? Чи не виходить навпаки? – щось більше й краще, ніж я, входить у це “я” як його частина. Нічого менш схожого на променисту мужність колективізму, описану Маяковським:\nтої сили частинка,\nнавіть сльози з очей, –\nнічого менш схожого, ніж описаний досвід, немає.\nТа, мабуть, це можна віднести до іншої рубрики Тилліха – “містична партиципація”? Однак, як описує цей стан Тилліх, містична партиципація незмінно передбачає самозабуття, “захоплення” (рос. “восхищение”) у давньому розумінні: втягнута в нього людина не пам’ятає себе, не усвідомлює свого стану; вона переживає – за Тилліхом – або “ніч душі”, або сходження в ієрархіях іншого світу, цілковито захоплена цим переживанням. Інакше це не містична партиципація. Як же назвати ситуацію, в якій “я” оцінює власну реальність як недостатньо реальну з погляду чогось іншого, не покидаючи при цьому себе (як можна, перебуваючи в домі, що стоїть біля пагорба, не виходити, не сходити на нього, навіть не дивитись у вікно, але знати, що пагорб тут) – і при тому, що це зовсім не вихід у “містичний” простір? Тилліха немає на світі, і нікому відповісти, як називається і де перебуває такий досвід переживання безвиході, в якому немає ніякої мужності, бо немає абсолютної самотності.\nЯ розумію, що порушую основний засновок екзистенціалістської думки – про те, що людині не дано покинути власного місця; з жодного іншого місця її погляд не матиме достовірності. Але я не сказала б, що це інше місце, про яке тут ідеться, не “власне”. Уявлення про чистий, ні з чим не змішаний індивідуалізм мені видається лабораторним дослідом над особистістю. Варто прийняти постулат про таку абсолютну індивідуальність, як усе на світі виявиться нав’язаним іззовні, регресивним, насильницьким (починаючи з факту народження, який не належить індивідуальності). Старання, покладені новою європейською думкою на звільнення від регресивних структур (а їх дедалі більше: це вже не тільки суспільство, це культура, мова, це стать), незліченні, а регресивні структури множаться й множаться. Але що залишиться після остаточного “вивільнення”, після того, як відняти все це від “я”. Не хотілося б бачити цю остачу.\nМожливо, філософський експеримент якимось чином впровадився в життя і став безпосереднім досвідом “новітньої людини”? Можливо, вона вміє переживати те абсолютне, без домішок “я”, “я-тут-і-тепер”, якого мені зустрічати не доводилося? Але давні запитання – запитання Гамлета, запитання 66-го сонета, запитання Івана Карамазова, запитання теодицеї – ставляться не через екзистенційну ситуацію: ні тривога смерті й долі, ні тривога провини й осуду, ні тривога порожнечі й безглуздя – жодна із трьох тилліхівських тривог тут не чинна. Те, що діє тут і що в системі “Мужності бути” не знайшло собі ні назви, ні історичного місця, пов’язане з іншими. “Чи потрібно, чи можна бути мені, якщо коїться те й те?” Можливо, це називається: тривога співучасті у злі? Чи вважати таке запитання гіпертрофією особистої відповідальності за речі, які лежать за межами особистої компетентності, випробуванням сумління або спокусою гордості, – але відсутність такого запитання лишається для мене однією із головних загадок “відповіді Тилліха”. І відповідь на це гранично глобальне запитання, запитання про неправедність світу, може бути – як вловив Шекспір у згаданому сонеті – тільки гранично особистою: в такому світі можна бути для когось. Такого когось немає в Гамлета, немає в Івана Карамазова: і в ситуації відсутності “для” ці персонажі роблять єдино правильний вибір. Тому що в цьому випадку “бути всупереч”, “прийняти у свою мужність” страждання або зневаження іншого як норму світобудови означало б зовсім не мужність, а підлість, cowardness, як каже Гамлет. Такого роду “мужність” описує “Людина з підпілля”: “Хай весь світ валиться, а я свій чай з цукром питиму”.\n“Прийняття в мужність” і його наслідки\nОтже, що настає після “прийняття” кожної із “тривог” у мужність? Очевидно, її (тривоги) внутрішнє переборення, її відміна.\nПісля прийняття “долі й смерті” ( в античності, за Тилліхом, і вдруге у Відродженні) доля і смерть перестають діяти як культуротворче начало, як те, що породжує творче “всупереч”. Після прийняття “провини й осуду” в Лютера таким принципом, що вимагає творчої відповіді, перестає бути гріх. Після прийняття “тривоги порожнечі й безглуздя” (остання описана Тилліхом епоха тривоги) культура перестає шукати відповіді про якийсь сенс: його немає, але слід мужньо бути. Відтинання цих реальностей, неможливе до кінця в окремому досвіді, здається, насправді відбувається в загальній культурній історії. Принаймні, постмодерністська епоха, якої Тилліх уже не застав, показує, як культура може існувати, переживши шок всезагального безглуздя і вже не ставлячи питання про життєво необхідний смисл і непорожнечу. І чи не виявляється цей шлях мужнього утвердження буття всупереч усім тривогам – шляхом до повного вивітрювання буття, до побутування або вітального існування, що стає самоціллю? Єдиною проблемою, і при тому гострою, лишається кількість цього існування та його своєрідна якість. Захоплення в усьому світі оздоровчими методами, невроз “корисного”, що його, здається, історія не знала (дієти, вправи, поп-релігії на кшталт Christian Science або таких же східних поп-версій, що обіцяють передусім здоров’я; чаклуни й екстрасенси, що оздоровлюють одночасно мільйони стражденних, і т. ін.), – на все це неймовірне безумство із приводу власного фізичного збереження також слід поглянути, як каже Тилліх, у теологічній перспективі. Як називається ця тривога? Мені видається, вона називається “тривогою самовіддачі”. Мені видається, що ця тривога проявляється і в тиранічних вимогах плюралізму як особливої настанови: одверта відданість чому завгодно трактується як фундаменталізм. І, хоча раціонально острах перед фундаменталізмом виправдовується як опір тим жахам, що їх принесли людству фанатики, у глибині його є неусвідомлена особиста тривога “втратити себе”, віддатися чомусь поза собою. Еліот у “Квартетах” описав цей есканізм як “сумнозвісну мудрість старості”: страх володіти і страх віддатися.\nЩо ж до перспективи мужності, яка “відкриє нам, що таке буття” (“мужність відкриє нам, що таке буття, і буття відкриє нам, що таке мужність”), то ці оздоровчі конвульсії показують, як переможний шлях “мужності бути всупереч усьому” призводить до ціннісного небуття. Від Сократа, що чекає “смерті-зцілення” і велить по кончині принести півня Асклепію, – до людини, яка, щоб врятуватися від “шкідливого для здоров’я”, готова якщо не на все, то багато на що. Химерний шлях, що не кажи. Та чи шлях це? – а чи просто збивання зі шляху Сократа й Катона, Лютера й Кафки?\nЄ певна переконливість в тому, як Тилліх викладає історію мужності, є послідовність у чергуванні тривог, є наочність наслідків їх “прийняття в себе”. Все-таки це шлях. Так і має, очевидно, пролягати шлях “всупереч”, де саме буття, якщо розглядати його впритул, виявляється “не-самогубством”.\n“Всупереч” і “для”: мужність і прохання\nГоловні слова, яких я не знаходжу в Тилліха, вже з’явилися: “прохання”, “інший”, “для”. (Богословські слова “любов”, “покора”, “соборність”, справді, не слід згадувати: Тилліх має рацію, такі терміни сьогодні закритіші, ніж зайшлі, прості слова, якими, з огляду на їхню несакралізованість, не можна так собі просто, не маючи досвіду, розставити всі точки над і, як це роблять ті, що експлуатують богословську мову.) Усі ці слова – для, інший, прохання, – якщо вслухатися в них, досить важко поєднати з образом аристократичної мужності, чиєю емблемою в Тилліха стала дюрерівська гравюра “Лицар, диявол і смерть”. То чи не віддати насправді перевагу над цією мужністю слабкодухості, плебейській прив’язаності до “своїх”, простій природній користі блудного сина (адже вмирати не хочеться)? Втім, для чого віддавати перевагу? Мужність привела туди, звідки легкодухість і не йшла: до одвертого страху за власне “життя”. Тільки тепла старої доброї легкодухості в цьому страхові не лишилося: вона вивітрилася на шляху мужнього переборення.\nТоркаючись систем, де мужність вписано в кістяк світобудови, Тилліх не звертає особливої уваги на її (мужності) ієрархічне місце. А воно там зазвичай другорядне: воно відповідає станові воїнів, а не мудреців у Платона; кшатріїв, а не брахманів у індусів. Різниця ступенів Мужності й Мудрості не видається Тилліхові істотною: вищий ступінь він описує як особливий рід мужності. Так виокремлюються “мужність довіри”, “мужність мудрості”, “мужність містика”. І в цьому, мабуть, виявляється увесь смисловий зсув філософії “буття як мужності”: вище відкривається ключем нижчого3.\nЯкщо ж починати не з другого ступеня, а з першого, що видається природним, і верхнім ключем відкривати все, що лежить нижче, щезає непоясненна дивина, непоборна замкненість цієї “мужності”. Щезає “всупереч” як вищий і фундаментальний принцип, згідно з яким перше слово надається тому, “всупереч” чому все відбувається: адже мужність у “теономній глибині буття” означає, що саме це буття – не більш ніж відповідь на виклик небуття, що воно, буття, – від супротивного – обумовлене та вторинне. Що ж до досконалого буття, то його, якщо й можна уявити з якимось прийменником, то не із “всупереч”, а із “заради”: за даруванням, а не протистоянням. І тільки після (в онтологічному розумінні “після”) цього “заради”, тільки з пам’яттю про нього (навіть і особливо в разі його відсутності) стає можливим “всупереч”, стає можливою мужність, яка не перетвориться на власну протилежність, оскільки не перейде своїх меж, перетворює все поза собою у “всупереч”.\n“Всупереч” і “завдяки”: мужність і вдячність\nЯкщо “мужність” все-таки не є ключем до буття, то слабкодухість допоможе ще менше. Не “слабкодухість” відкриє нам, що таке буття, і прохання, саме собою, не відкриє. Ніхто не може відняти мужності від християнської етики: військовими образами наповнені слова сирійських пустельників, і навчання про те, що “Царство силою бореться”, всім відоме…\nЗ погляду класичної етики, етики краси, свободи й самостояння людини, чесноти, яка самі собі нагорода і, чим вона безкорисливіша, тим прекрасніша – з цього погляду християнська етика з її “корисливістю” й “прохацтвом” не дуже красива. Вона, мабуть, не для великих людей, а для маленьких, які не чекають від себе такої величі душі, magnitudo animi, як стоїки, що височіють над світом, нічого від нього не бажають і нічого не бояться. Але, як ми знаємо, ці бідні душі показали речі значно запаморочливіші, непоясненні для мужності та для етики загалом: щире щастя у непередаваних, “позамежних” муках (згадаймо: за Аристотелем, “на дибі не можна бути щасливим”). Та спокій виконаного обов’язку або збереженої честі, не чеснота “всупереч” або “заради” чогось – їхня радість була вдячністю. За що вони були такі вдячні, можуть розповісти тільки вони.\nБерезень 1990 – березень 1991\n1 Російський переклад П. Тилліха “Мужність бути” (Paul Tillich. Courage To Be) опубліковано в журналі “Символ” (Париж, 1992. – №28. – С. 7 – 119)\n2 Найочевидніший приклад цього – аналіз тоталітарного суспільства в Тилліха, який нині видається нам радше описом світу комуністичної пропаганди, ніж комуністичної реальності. Річ, мабуть, не в тому, що Тилліх не досить глибоко вивчив тоталітаризм, щоб не зрозуміти його фундаментального лицемірства, театральності всіх цих каяттів перед колективом, що вражали західну людину, та й усієї “колективістської” поведінки в цілому (яка – легко або з певними ускладненнями – надівається, як маска, будь-яким колективістом і так само – легко або важко – знімається після виконання ролі). Не думаю, що Тилліх не розумів фантомності цього “колективу”, який усі свої цінності приймає під дулом рушниці зовсім іншої, ніж колектив, сили. Що “бути частиною” в цьому випадку реально означає: не бути ніким, крім того, що вимагатиметься в наступний момент. Строго кажучи, це зовсім не колективістська мужність – якщо не вважати колективом групу етапників або, скажімо, сукупність пасажирів літака, захопленого терористами. Якщо можлива така річ, як “мужність колодника” або “мужність того, хто чекає своєї черги” (у класичних аристотелівських уявленнях про мужність такому немає місця: мужність, як і чеснота взагалі, – виключно вільне рішення). Але якщо така мужність є, то ми знаємо, як вона діє. Та повернімося до початку: річ, мабуть, не в тому, що Тилліх не проникнув за пропагандистський покрив тоталітаризму, а в тому, що в той час ці тканини не так легко розходилися; причому не тільки для зовнішнього погляду, а й для самих носіїв колективістської “мужності бути”. Нову епоху тоталітаризму, ту, що випала нам, а Тилліху залишилась невідомою, – коли тканини пропаганди та реальності розійшлися до повного відчуження, а найцікавіше відбувалося між ними, – цю епоху також можна уявити як “мужність бути”. Наприклад, так: влада виявилася прекрасним інструментом для перетворення “тривоги” на “страх”, кузнею заступницьких невротичних страхів, тобто можливостей уникнути зустрічей із граничною реальністю. КДБ і все навколо нього стало об’єктом, що заслонив, заступив собою Смерть, Провину, Безглуздя. Особливо – Безглуздя, крайній і всезагальний об’єкт Тривоги Нового часу, якщо вірити Тилліхові. КДБ (не знаю, яких розмірів мають досягти і яким кольором мають бути написані ці три літери, щоб передати те міфічне значення, якого вони набули у свідомості звичайного, не до ідіотизму лояльного громадянина) надав гострої та особливої осмисленності чому завгодно: читанню Горація чи праці на присадибній ділянці. Все це ставало свого роду героїчним опором. За Тилліхом, ця епоха може бути описана не як “мужність бути”, а як дуже добре захищений невроз. Якщо фортеця цього неврозу розвалювалася (із зникненням об’єкта страху), людина опинялася в лещатах тривоги, тривоги безглуздя (як, за розповідями емігрантів, відбувалося з ними у вільному від КДБ і соцреалізму світі, як це відбувалося з нами під час відлиг). Ця тривога загального браку смислу, остання, третя епохальна тривога у тилліхівській історії; Захід, здається, вже пережив її – або прийняв у певну нову “мужність бути”. Втім, описувати новий етап тоталітаризму у термінах Тилліха при відсутності господаря цих термінів – річ не надто вдячна. Тому я й залишаю цей опис у примітці. Але не тільки це: вже самі вихідні засновки опису, його терміни, загальне ставлення до історії – все це належить уже іншій ситуації. “Запитальна ситуація” – це те, що в системі Тилліха приблизно відповідає старовинному “духові часу”. Будь-яке загальне положення, згідно з його принципом “теології як відповіді” (“теології, що відповідає”), має не падати з неба, а формулюватися в її термінах. Тому особливо важливо, що ми читаємо відповіді на запитання, що їх ставить інша ситуація, які мовби вже не стоять перед людьми постмодерністської, постструктуралістської, постіндустріальної епохи. Чи дає ця нова ситуація які-небудь граничні, провокуючи нові відповіді “теології, що дає відповідь”? Чи її справа – велика кількість конкретних “проблем” (екологія та ін.), на які точніше, ніж занурення в “теономну глибину буття” відповідає конкретна дія? Навряд чи можна уявити, як почув би запитання нової ситуації Тилліх, яку “тривогу” знайшов би він з неспокійним, але у глибині зовсім нетривожним часом (про нетривожність його свідчить пізніше мистецтво, в якому ми не знайдемо нічого схожого на екзистенціалістський бунт, всерйоз прийнятий хтонічний неоморфізм, катастрофічний абсурд і т. ін.) І якщо було б безумною зухвалістю уявити, які запитання ставить нова ситуація загалом, усе ж можна уявити собі, про що вона може запитати Тилліха. Цій меті й присвячені мої нотатки перекладача: до відповідей на інші запитання.\n3 Ключем мужності Тилліх передбачає відкрити уявлення “віри”, що стало невиразним і машинальним, а з ним – і “надії”, і “любові”. Космічний закон, виражений в останньому рядку дантівської “Комедії”: L’Amore che muove il sole e láltre stelle (Любов, що урухомлює сонце й інші зірки), – власне, ритмічно впорядкована формула Аристотеля і Томи – за Тилліхом, звучав би так: “Мужність, що урухомлює…” Крім очевидних смислових відмінностей, слід зазначити, що Дантівська Любов персональна: останній рядок кантати – розгадка її першого рядка: La gloria di colni che tutto muove (“Слава того, хто урухомлює все”). Чи можна уявити Мужність – персональною? Крім того, любові протистоїть не страх (як мужності), а ненависть (або заздрість).\nНадруковано в часописі Дух і Літера № 15-16. – К.: Дух і Літера, 2006. – С.459-467.\nЗавантажити текст doc 107 КБ\nЗавантажити текст pdf 162.84 КБ


Іонічне море | Туризм і життя\n09.07.2014 admin Європа\nВ античні часи з Іонічним морем було повязане життя Стародавньої Греції, особливо належали древнім грекам Іонічних островів. За однією з поширених версій, назва моря сходить до історії стародавньої області Іонія, яка перш розташовувалася поблизу сучасного Ізміра в Туреччині. Традиційно ионийцев відносять до числа чотирьох\nосновних давньогрецьких племен. У VIII-VI ст. до н. е. цьому народу вдалося влаштуватися на острові Кефалінія з системи Іонічних островів, він і став освоювати прилеглі води.\nІнша версія повязує назву Іонічного моря з імям героїні давньогрецьких міфів Іо. За легендою, ця дівчина була жрицею Гери і на свою біду полюбилася Зевсу-громовержцеві. Щоб приховати свою пасію від особи ревнивої дружини, Зевс перетворив Іо в корову, але Гера здогадалася про цю виверту і попросила білосніжне тварина в подарунок. Зевс не міг відмовити, а Гера повеліла стоглазий Аргусу стерегти Іо. Коли Гера дізналася, що Гермес вбив Аргуса, вона наслала на Іо страшного овода, який жаліл бідну тварину і ганяв по країнах і селах, серед інших місць минула Іо і море, яке тепер називають Іонічним.\nУ поемі Гомера Одіссея дія відбувається на Ітаці, одному з Іонічних островів. За Гомеру, Ітака батьківщина і царство Одіссея, місце, звідки відправлялися на Трою грецькі кораблі. Були в історії Іонічного моря і події, історична достовірність яких не викликає сумнівів у дослідників. Другого вересня 31 р. до н. е. поблизу мису Акциуме в іонічних водах відбулося фінальне бій флотів Октавіана Августа (63 р. до н. е.-14 м. н. е.), більше відомого як Гай Юлій Цезар, з одного боку, і Марка Антонія і Клеопатри VII з іншого. Близько шестисот двадцяти кораблів обох флотів вийшли в Іонічне море. Билися вони за владу над Римською імперією. До нещастя для Марка Антонія, його кораблі не відрізнялися належною маневреністю, а тому вони виявилися легкою мішенню для більш легких кораблів Октавіана Августа. Клеопатра, бачачи, що удача не на її боці, попросту вийшла з бою зі своїм флотом, і Антоній, втративши надію на підкріплення, пішов за нею. Зрештою перемога залишилася за Цезарем, і в державі фактично встановилася монархія: новий імператор безроздільно правив Римською імперією.\nІонічне море є найглибоководнішою частиною Середземного моря. Воно розташоване між Апеннінськім і Балканським півостровами, розділяючи Італію і Грецію. Уздовж Балканського узбережжя моря простяглися Іонічні острова, які іноді називають Сімю островами за кількістю найбільших ділянок суші (Корфу, або Керкіра, Паксос, Лефкас, Ітака, Кефалінія, Закінф і Китіра). Насправді ж островів в цій системі набагато більше.\nНайвідоміші з островів Ітака і Кефалінія. Археологи займаються тут пошуками слідів епохи царя Одіссея. Спочатку вважалося, що володіння знаменитого героя могли розташовуватися на острові Ітака, який згадується в Одіссеї, проте вчені вважають, що в поемі малася на увазі саме Кефалінія. На ній і проходять основні археологічні роботи.\nСьогодні узбережжі Іонічного моря густо заселене. Тут розташовуються численні туристичні міста. Для більшості їхніх жителів Іонічне море джерело доходу. Хтось заробляє послугами для туристів, хтось риболовлею.\nОдна з найменш досліджених областей Італії та узбережжя Іонічного моря – Базіліката. Розташована вона у затоки Таранто. Жителі Базілікати досі обробляють свої землі дідівськими методами, а регіон вважається найбільш малозабезпеченим в Італії. Люди зайняті сільським господарством, вирощують пшеницю, кукурудзу, ячмінь, овес. Базіліката є лідером в країні з виробництва цих культур. Столиця Базілікати, Потенца, пережила безліч землетрусів і стихійних лих, а Друга світова війна зруйнувала її майже дощенту. Туризм тут розвинений слабо, але завдяки цьому вздовж узбережжя простягаються хоч і безлюдні, але комфортні і чисті пляжі, на яких можна відпочити далеко від звичної суєти курортів.\nЗовсім інакше виглядають портові міста Греції та Італії, такі як Патри або Керкіра. Після багатьох століть в них збереглися памятки цивілізацій Стародавньої Греції і Римської імперії. Тому на спокійний відпочинок тут можна не розраховувати усюди натовпи туристів.\nЦентральна частина Середземного моря . Розділяє Апеннінський і Балканський півострова, а також острова Крит і Сицилія.\nПротокою Отранто зєднується з Адріатичним морем, Мессинську протокою з Тірренським морем.\nЗатоки: Патраікос, Коринфський, Таранто, Месініакос, Артскій затоку і ін\nКраїни: Італія, Греція, Албанія.\nГоловні порти: Патри, Керкіра, Ігуменіца (Греція), Таранто, Катанія (Італія).\nПлоща: 169000 км2.\nСередня глибина: 2083 м.\nРибальство (червоний тунець, скумбрія, камбала, кефаль)\nСфера послуг: туризм (курорти).\nСередня температура води в січні: 14 186; С.\nСередня температура води в липні: 25,5 186; С.\n■ Патри (Греція): Одеон (II ст.) Підмостки для виступу акторів; археологічний музей; храм Андрія Первозванного (1974 р.) один з найбільших храмів в Греції; міст Ріо-Анти-ріо повязує півострів Пелопоннес з містом Антіріо на протилежній стороні затоки;\n■ Корфу, або Керкіра (Греція): руїни храму Артеміди (початок VI в. До н. Е..); Стара фортеця (XII ст.); Собор Святого Спиридона (XVI ст.);\n■ Катанія (Італія): фонтан Ліотру символ міста; Одеон (III ст.), Римський форум; замок Кастелло Урсіно (XIII ст.); Ботанічний сад Катанії;\n■ Національний парк гори Енос (о. Кефалінія).\n■ У портовому місті Патри (Греція) щорічно проходить один з найбільш масштабних карнавалів в Європі Патрскій. Багатоденна підготовка і майстерна імпровізація роблять це свято яскравим і незабутнім: костюмовані ходи, танці і загальні веселощі не залишають нікого байдужим.\n■ Іонічне море сама глибоководна частина Середземного моря. Найбільша глибина становить 5121 м.\n■ На острові Корфу в Іонічному морі є вулиця Ушакова. Вона названа на честь російського адмірала Федора Федоровича Ушакова, який звільнив острів від французьких військ.\n■ У 2010 р. грецький археолог Танасіс Пападопулос заявив, що його експедиція виявила на Ітаці руїни палацу, який за описом Гомера і науково встановленої дати його зведення можна з упевненістю назвати палацом царя Одіссея.\n■ Найбільший острів Іонічного моря Кефалінія, поданим археологів, був заселений ще в епоху палеоліту. Давньогрецьке племя лелегів населяло його з XV в. до н. е. У Гомера Кефалінія згадується під імям Самі.\n■ Єдиний регіон Греції, ніколи не колишній під владою Османської імперії, це Іонічні острова.\n■ У 2007 році стара частина міста Керкири, столиці однойменного острова, була внесена до списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.\n■ Невеликий острів Грамвуса, що був колись притулком піратів, поблизу північно-західній частині острова Крит вважається місцем злиття трьох внутрішніх морів Середземного моря Іонічного, Егейського і Лівійського. Морська вода тут, а конкретно в лагуні Балос, залежно від часу доби, має від 12 до 17 відтінків: від світло-смарагдового до глибокого синього, залишаючись при цьому завжди кристально чистою і прозорою.\n■ Коринфський канал, що зєднує Іонічне та Егейське моря, проходить через перешийок між півостровом Пелопоннес і материком. Був відкритий в 1893 р. Але мріяли про нього ще стародавні греки, а також римські імператори Юлій Цезар, Калігула і Нерон.\nЛох-Несс – Озеро Великобританії... Згадки про дивну мешканця озера Лох-Несс зявлялися із століття в століття, а к...\nPrevious Post:Курортні міста України\nNext Post:Нічний клуб Безсоння (Insomnia)


Про Фуріва замовте слово… | Волинська газета\nПро Фуріва замовте слово…\nЦе один із тих керівників, який лишив по собі добру пам’ять: 9 лютого Івану Фуріву було б 80 років.\nЗ іменем Івана Фуріва (09.02.1936 р. – 29.11.2003 р.) завжди буде пов’язаний один із бурхливих періодів розвитку Волині. Це та людина, яку справедливо називають будівничим і мудрим керівником. Громадський, профспілковий діяч, талановитий організатор.\nЯк голова міськвиконкому, Фурів зробив усе можливе, щоб у Луцьку були споруджені такі важливі об’єкти, як підшипниковий завод, меланжевий комбінат, запущено тролейбус, побудовано багато лікувальних та шкільних закладів, споруджено меморіал, драмтеатр.\nМайже десять років (1981 – 1988 рр.) ця прекрасна людина з невичерпною енергією очолювала волинські профспілки. Тоді були збудовані навчально-методичний центр профспілок, туристичні бази та оздоровчі комплекси: «Шацькі озера» та «Пролісок», «Лісова пісня» та «Світязь», «Волиньтурист».\nЗнаковою подією для міста стало спорудження та відкриття (1987 р.) нового приміщення Волинської обласної профспілкової бібліотеки. Бібліотека – серед небагатьох в Україні, яка зберегла своє призначення як заклад культури профспілок, стала центром дозвілля для жителів мікрорайону, долучається до громадського життя міста, проводить розважальні заходи, є центром із надання інформаційних послуг. Із 2008 р. книгозбірня носить ім’я Івана Івановича Фуріва, а на фасаді приміщення закріплено меморіальну дошку з портретом та прізвищем її будівничого. Колектив бібліотеки глибоко шанує пам’ять про нього. В архівах зберігаються матеріали, фотографії, копії документів про державні нагороди Івана Фуріва, а до ювілейних та пам’ятних дат організовуються виставки та зустрічі.\nНа фото: Іван Фурів – колишній керівник волинських профспілок.


У Львові 25-26 квітня пройшов Чемпіонат України по Бойовому Гопаку – Одеський осередок Міжнародної Федерації Бойового Гопака\nУ Львові 25-26 квітня пройшов Чемпіонат України по Бойовому Гопаку\n2015-04-28\t0\tBy hopak-in-odesa\nЛьвів прийняв першість України із бойового гопака. Національна першість зібрала півтори сотні учасників. Для бойових забав зібралися спортсмени із дев’яти областей. Парубки помірялись силами у чотирьох дисциплінах — від показових виступів до борні.\nВ арсеналі майстрів бойового гопака — рухи традиційного народного танцю та адаптована техніка східних єдиноборств. А от назви стусанів та копняків (ударів руками та ударів ногами) — питомо українські: «тузень», «джиган», «стрімляк», «гупан», «секан», «голубець», «присядки», «копняк». У бойовому гопаку головною є зовсім не фізична сила; із дитинства вчать благородності та побратимства, любові до української культури та історії.\nШколи бойового гопака виховують воїнів не лише в Україні, а й за її межами. Влітку збираються організувати міжнародні старти.\nShortlink for this post: http://hopak-odesa.ved.bz/?p=137\nTagsновини Чемпіонат України з Бойового Гопака


Дата публiкацiї - 1.04.2013 09:58 | Постiйна адреса - http://www.aratta-ukraine.com/news_ua.php?id=20267\nНад фільмом працювали: керівник проекту Антон Нікітін, режисер-постановник Софія Чемерис, автори сценарію Леся Вакулюк і Наталя Ковальова, оператор-постановник Герман Федоренко.\nАвтори фільму «Квітка. Голос у єдиному екземплярі» спробують дослідити, у чому феномен цієї людини. Вони намагатимуться знайти відповідь на питання, чому протягом не одного десятиліття пісні у виконанні Квітки Цісик справляють на людей гіпнотичне враження. Наприклад, американець українського походження Алекс Гутмахер буквально «захворів» на музику Цісик, коли вперше почув пісню «Черемшина» у її виконанні в київському таксі. З тих часів він став запеклим фанатом співачки і вкладає власні кошти в популяризацію її імені — організував фестиваль романсу імені Квітки Цісик, привіз особисті речі виконавиці для музею у Львові, а цього року влаштував вечір пам’яті до її 60-річчя.\nПро Квітку Цісик у фільмі розкажуть її рідні та близькі (чоловік Ед Ракович, син Едді, родина зі Львова), люди, з якими вона працювала, її прихильники. Телеглядачі матимуть змогу побачити єдине ексклюзивне відеоінтерв’ю Квітки Цісик українською мовою, яке у свій час вдалося записати директору оркестру Національної філармонії Олександру Горностаю. Також про своє ставлення до творчості Цісик висловиться молода українська співачка Джамала і розповість, чому на фестивалі «Нова хвиля» обрала для виконання народну пісню «Ой, верше мій, верше», яку свого часу виконувала Цісик.\nАвтомобільна корпорація Ford Motor взагалі зробила її не тільки голосом, але й обличчям своєї рекламної кампанії\nКвітка Цісик - американка, яка стала втіленням національної української самоідентифікації. «Народні пісні в її виконанні у 80-х роках минулого століття сколихнули тоді ще радянську Україну, стали уособленням такої бажаної, але на той час ще недосяжної незалежності. Платівка з записаними Квіткою Цісик українськими піснями, яка випадково, майже контрабандою, потрапила в нашу країну, спричинила справжній ажіотаж серед української інтелігенції - люди масово робили копії і передавали їх одне одному», - нагадують у прес-службі «Інтера».\nУ США Квітка Цісик більше відома під іменем КейСі. Вона десятки років озвучувала рекламні джингли таких відомих компаній як Coca-cola, American Airlines, McDonald’s, Ford. Автомобільна корпорація Ford Motor взагалі зробила її не тільки голосом, але й обличчям своєї рекламної кампанії. КейСі співала на бек-вокалі у таких зірок, як Майкл Джексон та Вітні Х’юстон. Саме КейСі виконала саундтрек до фільму You Light Up My Life, який у 1978 удостоївся премії «Оскар» за кращу пісню. Але через юридичну тяганину найпрестижніша кінопремія світу дісталася іншій співачці.\n4 квітня 2013 року Квітці Цісик мало б виповнитися 60 років, але через хворобу вона передчасно пішла з життя...


Для організації проведення медичного сортування створюються сортувальні бригади із залученням найбільш досвідчених лікарів відповідного профілю. Оптимальний склад сортувальної бригади для потерпілих, що не ходять: лікар, 2 фельдшера (медична сестра), два реєстратора і 2 ланки санітарів-носіїв (за зразком військового часу). Для потерпілих, що ходять, сортувальна бригада створюється в складі лікаря, фельдшера (медичної сестри) і реєстратора. Одна сортувальна бригада витрачає, в середньому, на потерпілого до 3-5 хв, сам огляд лікарем повинен тривати 1-2 хв. Кількість бригад, створюваних для проведення сортування, залежить від кількості постраждалих.\nПри проведенні сортування медичний персонал спочатку повинен виявити постраждалих, небезпечних для оточуючих, а потім шляхом побіжного огляду - найбільш потребують медичної допомоги (наявність зовнішньої кровотечі, асфіксії та ін.). На цьому етапі евакуації рекомендований час роботи з одним ураженим (потерпілим) становить до 40 с.\nПісля вибіркової сортування переходять до послідовного («конвеєрного») огляду постраждалих. Медичне сортування зазвичай проводиться на основі даних зовнішнього огляду постраждалих (хворих), їх опитування, ознайомлення з медичною документацією (при її наявності), не застосовуючи трудомісткі методи дослідження та діагностичної апаратури. Лікар, який проводить сортування, повинен оцінити ступінь загрози для життя ураженого в момент сортування, можливість прихованих ушкоджень, терміни можливого розвитку в подальшому несприятливих ускладнень і виходу, потім зробити правильний висновок.\nРобота сортувальної бригади для постраждалих, що не ходять, організується в два етапи. Спочатку вибірково оглядають тих, хто потребує першочергової уваги лікаря (блідість шкірних покривів, рясно просочені кров'ю пов'язки, асфіксія, судомні стани, породіллі і т. д.), потім проводиться послідовний обхід «пироговських рядів» (носилки, розташовані рядами на сортувальному майданчику). Прийнявши сортувальне рішення щодо першого ураженого, давши вказівки реєстратору і фельдшеру / медичній сестрі, лікар разом з другим фельдшером / медичною сестрою і другим реєстратором переходить до другого ураженого.\nВ цей час фельдшер / медична сестра, реєстратор і ланка санітарів-носіїв виконують сортувальне рішення щодо першого потерпілого - фельдшер / медична сестра виконує призначені медичні маніпуляції, реєстратор оформляє реєстраційні документи і позначає сортувальне рішення відповідною сортувальною маркою (поміткою), ланка санітарів-носіїв транспортує пораненого в функціональний підрозділ відповідно до сортувальних рішень. Прийнявши сортувальне рішення по другому ураженому, лікар переходить до третього і так далі.\nРезультати медичного сортування фіксуються за допомогою сортувальних марок (записи в первинній медичній картці потерпілого, історії хвороби і т. д.). Сортувальні марки (у вигляді кольорових стрічок, паперових смужок, пластмасових бирок і т. д.) прикріплюють до одягу потерпілого (хворого) на видному місці шпильками або спеціальними зажимами.\nСортувальні марки представляють собою пластмасові або картонні бирки певної форми і кольору, на які нанесено певний символ. Наприклад, «П-1» означає напрямок у перев'язувальний в першу чергу, «П-2» - в другу. «Е-1» означає потреба в евакуації в першу чергу і т. д.\nПри відсутності сортувальних марок застосовують візуальне виділення постраждалих шляхом їх позначення (маркування) кольором. Напис слід нанести на добре помітному місці тіла постраждалих, найчастіше це лоб, кисть руки. Позначення на марках служать підставою для направлення ураженого (хворого) в той чи інший функціональний підрозділ і визначення черговості його доставки.


Специфічне духовне ставлення людини до дійсності.\nГлавная Коллекция рефератов "Otherreferats" Этика и эстетика Сутність та специфіка естетичного\nСутність та специфіка естетичного\nСутність і специфіка естетичного, природа естетичних категорiй. Естетична оцінка будь-якого явища дійсності в історії естетики. Теоретичнi моделi эстетичного - прекрасне та потворне, пiднесене та низьке. Специфічне духовне ставлення людини до дійсності.\nПринцип "мімезису" в античній естетиці\nМімезис в античній естетиці як основний принцип творчої діяльності художника. Поняття мімезису в історії і естетична спадщина Аристотеля. Копіювання як логічне продовження принципу "мімезису". Художнє відображення як форма освоєння дійсності в мистецтві.\nреферат [20,7 K], добавлен 20.10.2010\nДругие документы, подобные "Сутність та специфіка естетичного"\nреферат "Сутність та специфіка естетичного" скачать


п’ятниця, 05 березня 2021, 00:11\nКиївський райсуд Харкова призначив шістьом підозрюваним у нападі на автобус на Харківщині 60 днів під вартою без права внесення застави. Ще п'ятьом запобіжний захід оберуть завтра.\nПро це кореспонденту Укрінформу розповів речник прокуратури Харківської області Дмитро Чубенко.\n"Протягом дня Київський райсуд Харкова задовольнив клопотання прокурора і обрав міру запобіжного заходу для шістьох підозрюваних у нападі на автобус на Харківщині (всі вони мешканці Дніпропетровської області) - тримання під вартою до 25 жовтня без права внесення застави", - зазначив Дмитро Чубенко.\nЗа його словами, ще п'ятьом підозрюваним, міру запобіжного заходу оберуть завтра, 30 серпня.\nЯк повідомляв Укрінформ, зранку 29 серпня під будівлею Київського райсуду Харкова, який обирав запобіжний захід для 14 підозрюваних у нападі на автобус з активістами ГО "За життя", зібралися представників національно-патріотичних організацій. Вони тримали плакати "Свободу патріотам!". За дотриманням безпеки пильнували 250 правоохоронців. Обійшлося без інцидентів.\n27 серпня близько 19:10 на автодорозі поблизу Люботина Харківської області невідомі заблокували рух мікроавтобуса Mercedes, у якому перебували 20 осіб. Нападники обстріляли мікроавтобус із травматичної зброї, порізали шини та побили камінням шибки. Унаслідок нападу до лікарні доставили чотирьох постраждалих: у трьох медики констатували вогнепальні поранення, ще в одного – струс мозку.\nІнформація за фактом події внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за статтями "Хуліганство" і "Замах на вбивство".\n28 вересня за підозрою у правопорушенні затримані 14 осіб, пізніше - ще п’ятеро. Загалом установлено дані 49 учасників інциденту.


4 школярки зґвалтували глухого підлітка - Korrespondent.net\n4 школярки зґвалтували глухого підлітка\nКорреспондент.net, 12 червня 2001, 10:24\nУ понеділок чотири південноафриканські школярки постали перед судом за звинуваченням у зґвалтуванні 15-річного глухого підлітка. Коли хлопчик повертався зі спеціалізованої школи для глухих додому, його наздогнали чотири дівчинки. Затягши підлітка в безлюдний район, вони стягли з нього одяг і зґвалтували.\nУсім чотирьом дівчаткам також по 15 років. До винесення остаточного вердикту суд ухвалив відпустити їх під опіку батьків. У ході судового засідання школярок навіть не запитали про те, чи хочуть вони відповісти на звинувачення, повідомляє НТВ.\nЗа словами хлопчика, він нікому не розповів про те, що трапилося,. Однак після того, як школярки за тиждень зґвалтували його вдруге, він не став більше мовчати і повідомив про все владі.\nЯк говорить потерпілий, дівчатка сказали йому, що ще дадуть йому нагінки. Суд відклав слухання справи до 26 червня, і тепер школярок можуть піддати хірургічній експертизі для того, щоб установити, чи займалися вони сексом.


Сон про стрижку волосся у перукаря: До чого сниться стригти волосся в перукарні – Beautiful Lady\nСонник Перукар стриже волосся. До чого сниться Перукар стриже волосся бачити уві сні\nСонник Стригти волосся у перукаря. До чого сниться Стригти волосся у перукаря бачити уві сні\nДо чого сниться стригти волосся в перукарні: 8+ тлумачень сну\nТакий сон – часто до радикальних змін\nВідвідування перукарні в реальності – справа для багатьох звичне. Але до чого сниться стригти волосся в перукарні? В даному випадку варто врахувати не тільки деталі, але і стару мудрість – волосся завжди виступали символом сили, і їх стрижка обіцяє збитки і неприємності.\nДумка народного сонника\nСниться підстригати волосся в перукарні – відповідно до трактуванням народного сонника понести втрати збитки, сновидіння залишає його внутрішня енергія і сили.\nВ реальних справах сновидец спробує перекласти проблеми на чужі плечі, але допомоги не чекайте, тому всі питання доведеться вирішувати своїми силами і розумом.\nЖінці подібне бачення передрікає зайві розтрати і збитки, тому варто бути більш економною, щоб в майбутньому не знати цих проблем. Якщо постригли під каре – це указка на зайву відвертість, і вороги можуть, скориставшись цим нашкодити.\nЯк бачить Нострадамус\nЯкщо сниться стрижка волосся в перукарні – пакуйте валізи і збирайтеся в подорож, при чому, чим більше відрізали, тим далі буде дорога.Гарне значення має нічне бачення, в якому сновидіння стрижуть хороші знайомі і друзі. Це указка на отримання приємної новини та повідомлення. А от всі інші види стрижок трактуються в негативному контексті.\nГустав Міллер каже\nПідстригати волосся уві сні у перукаря і до чого коротко – в реальності це указка на скупість і агресію, жорсткість. Але якщо стриже незнайомий перукар – це до збитків, яких зазнає сновидец внаслідок обману. Бачите з боку, як перукар чаклує над вашими локонами – вас спробують втягнути в якусь справу, в якому ви подивіться на рідних з іншого боку, не виключено і розчарування.\nЯкщо довелося стригтися уві сні у перукаря в чистій і просторій кімнаті, коли незнайомий цирульник зістригає брудні локони – ви самі знайдете вихід із ситуації. Але якщо приміщення було похмурим і брудним – чекайте втрат і почуття безвихідності. Якщо вам волосся стриже незнайомець, при чому на вулиці, людній і гучної – не варто лізти в чужі справи, навіть з благими і правильними порадами.\nДовелося відвідати перукарню і підстригтися – будьте внутрішньо і зовні готові до втрат, труднощів і перешкод у справах.Тому варто підготуватися до цієї події, а також фінансово – просто відкладайте на чорний день потроху і зможете пережити темні часи.\nПри появі такого сюжету уві сні варто бути обережним – ви можете втратити своє майно, тому потрібно бути уважним як до свого оточення, так і до рішень і вчинків. Якщо ж вас підстригає професійний цирульник – якийсь таємний заздрісник з вашого оточення має намір забрати у сновидіння все його майно.\nСамому собі зістригати волосся в перукарні – сновидіння очікують успіхи в будь-яких починаннях, але якщо в цей момент у вас зламалися ножиці, то друзі і товариші відвернутися від вас у важку хвилину.\nАле взагалі варто відзначити, що самого себе стригти уві сні – прикмета і бачення хороші, оскільки вказують на потенціал і можливості сновидіння, про які він навіть не здогадувався. Головне знайти це і розвивати, тим самим, досягаючи нових висот.\nЗгідно з трактуванням даного сонника, стрижка в перукарні обіцяє одержання запрошення на веселе торжество або свято. Але бачити, як стрижуть когось зі сторони – попередження про отримання неприємних новин, а надто коротка стрижка – указка на печаль.\nАле це далеко не всі трактування, які стосуються сюжету про відвідини перукарні і стрижки волосся. Перш за все, згадайте, чи був вам знаком цирульник чи ні. Якщо вас стриже знайомий або друг – варто його остерігатися в реальності, оскільки він намагається нав’язати свою позицію сновидцу, нашкодити. Якщо перукар незнайомий вам – треба остерігатися нових людей в своєму колі спілкування, оскільки вони можуть мати якийсь прихований інтерес по відношенню до вас, особисту вигоду. При чому в збиток самого сплячого.\nТакож варто врахувати і те, які дії відбувалися уві сні з волоссям.\nЯкщо зістригли довгі кучері – сновидец прийняв рішення, остаточне і безповоротне, яке круто змінить протягом звичного побуту.Але за умови, що їх зістригли під нуль, а середньої довжини зачіска – сон обіцяє зустріч з ворогами, але все пройде для сплячого вдало.\nЯкщо зробили модну стрижку , і вона вам дуже подобається – світлі зміни в житті сновидіння, але, якщо вона класична – ви і далі дотримуєтеся старих підвалин, і це заважає розвиватися і рости вгору.\nКоротко пострижені волосся – труднощі з грошима, тому поки не варто влізати в борги або ж кредити, а шукати підробіток або влаштовуватися на другу роботу.Найкраще відкладати на чорний день потроху, та й не влазити в конфлікти з начальством, не давати в борги і так не наживати собі ворогів.\nЯкщо поголили в перукарні волосся повністю, так би мовити під нуль – це обіцяє сварку з близькими людьми і друзями. Але якщо ви стрижете налисо когось, то ініціатором сварки з ним будете ви самі.\nЯкщо ж в перукарні вам зробили нового стилю стрижку – ви зможете не тільки знайти вихід зі складної ситуації, а й заробите собі в актив від керівництва і рідних масу балів.\nЯкщо ж в своєму нічному баченні ви зістригли в перукарні чубок – це указка на внутрішнє невдоволення своїм власним Я. Але жінці зістригти пряму чубок на косу – попереду її чекають кардинальні зміни і багато що залежить від того, подобається їй зміни в образі, йдуть вони їй чи ні.\nПостарайтеся згадати і те, кому ви самі, особисто остригали волосся – це допоможе правильно трактувати нічне бачення. з\nЯкщо ж зістригають волосся своєї власної дружини – чоловікові таке бачення обіцяє фінансові втрати і невдачі на діловому терені.Якщо ж робить їй укладку, розчісує – йому загрожує з дружиною скандал і уникнути його не вийти.\nСтригти під нулик дитини – це бачення обіцяє швидке вирішення фінансових проблем у сновидіння, але за умови, що малюк ваш власний. Але коли дитина чужий, при цьому не хоче стригтися і плаче – до проблем зі здоров’ям, а якщо він посміхається – бачення обіцяє удачу. Нерідко цей сон вказує на те, що дитина виросла і йому пора дати нехай трохи, але свободи.\nАле робити стрижку небіжчикові – для досягнення своєї особистої мети, вигоди вам доведеться зрадити когось із рідних і близьких.Але ось для хворої людини таке бачення обіцяє швидке одужання.\nЯкщо ви самі себе стрижете під нулик – це указка на внутрішньо бажання кардинально змінити своє власне життя, але той, хто лежить зволікає через страх помилитися, зробити невірний крок.\nКоли ви самі собі зістригали довгі кучері – це до успіхів на робочому місці, діловому терені. Але головне зверніть увагу на загальний стан ножиць як основного інструменту:\nВідколи й іржа – указка на розлад і розрив у відносинах.\nЯкщо ножиці зламані – це до скону родича.\nНові та добре наточені ножиці – символ успіху в будь-якому починанні.\nІ пам’ятайте, що будь-який сон і тим більше той, в якому сновидец бачить стрижку з боку або ж стрижеться сам – вельми значущий і вказує на радикальні зміни.\nСонник: стригти волосся у перукаря\nВони символізують мислення, здоров’я і образ думок. Тому стригти волосся добре тільки в одному випадку – якщо ви хочете позбутися від минулого і почати своє життя заново.В інших випадках залишити їх в перукарні на підлозі – завжди погано. Дуже часто таке сновидіння обіцяє вам неприємності і біди, пограбування, втрату чогось важливого і потрібного. Ось що пише сонник про те, до чого сниться стрижка волосся в перукарні.\nКоли сон не прийнято тлумачити\nЯкщо в реальності людина обмірковує свою зачіску, оновлення стрижки, то цілком природно, що він бачить її і уві сні. Зазвичай сонник не повинні тлумачитися як таке сновидіння, так як воно означає переосмислення свого зовнішнього іміджу і стилю.\nАле, якщо в перукарні вам підстригли і пофарбували волосся нерівно і некрасиво, то такий сон обіцяє вам неприємності, розчарування і різні проблеми в житті. Сонник тлумачить це сновидіння, навіть якщо ви продумуєте свій образ просто перед тим, як заснути.\nЗнайомий і незнайомий перукар\nТакий сон зазвичай сниться до неприємностей, пов’язаних з іншими людьми. Їх джерелом для вас може виявитися як знайомий, так і незнайомий чоловік. Зверніть увагу, хто саме обрізав вам волосся, особливо красиві, довгі, доглянуті і блискучі.\nДо чого сниться знайомий або друг дитинства, обрізає ваше волосся? Такий сон означає, що причина ваших неприємностей криється саме в цьому періоді і пов’язана з цією людиною. Схоже, що колись був такий епізод, в якому сновидец отримав психологічну травму, його від чогось відрадили, налякали, приховали важливу інформацію або підштовхнули до небажаної дії. Сьогодні ця проблема дитинства заважає вам добитися успіху і суттєво обмежує ваші дії і можливості. Постарайтеся зрозуміти, що саме доставляє такі незручності і призводить до неприємностей.\nДо чого сниться сон, в якому вам підстриг волосся людина з вашого сьогоднішнього оточення? Чекайте від нього неправдивої інформації і конкретної неприємності. Сонник пише, що після такого сновидіння вас чекає чорна смуга, псування, пограбування, звільнення з роботи та інші неприємності. Іноді такий сон пророкує хвороба і суттєве обмеження якихось можливостей.\nТому вам варто поберегтися, щоб уникнути заздрощів, неприємностей і постаратися не виставляти свої успіхи на показ, так як можливо той, кому сновидец заважає, може помститися і нашкодити.\nЯкщо незнайомий перукар почав вас стригти це до чого сниться? Найближчим часом вас чекають обмеження і неприємності. Сонник пише, що такий сюжет може означати все, що завгодно, від втрати роботи, боргів і обмеження в матеріальних засобах до неприємностей в особистому житті і великих проблем зі здоров’ям. Іноді сонник пророкує, що хтось буде обмежувати вашу свободу і хід думок. Злочинцям сновидіння може обіцяти швидке укладення і те, що не вийде відкрутитися від представників закону.\nДо чого сниться дівчині, що жінка змушує її стригти волосся? Такий сон означає неприємності і те, що хтось їй заздрить і намагається нашкодити різними способами. Швидше за все, у неї є конкурентка або суперниця в любові. Якщо їй вдалося підрізати сновидицей волосся, то таке сновидіння означає шкоду, обмеження і неприємності.\nМожливо також несприятливий шкідливий вплив за допомогою чаклунства. Якщо дівчині став стригти волосся чоловік, цей сон сниться до того, що нові обранець обмежить її свободу і можливості.Нареченим сонник обіцяє чоловіка або нареченого, дуже ревнивого, складного, нерідко з шкідливими звичками, який постійно буде влаштовувати сцени і обмежувати її свободу.\nДо чого сниться, що дівчина підстригла хлопця або чоловіка? Це сновидіння пророкує йому закоханість в особу, здатну вертіти їм направо і наліво. Іноді сонник пророкує обман і втрату коштів через вашу довірливість.\nПісля такого сюжету потрібно придивитися до свого оточення. Можливо віроломний поведінка, яке заважає вам добре жити і розвиватися.Можливо, дівчина управляє вашим поведінкою за допомогою хитрості і маніпулювання.\nВ цілому можна сказати, що волосся стригти – це практично завжди погано. Ви можете відчувати обмеження в своїх діях і можливостях, погіршення стану здоров’я і страх втрати. Він може ясно показувати, хто негативно впливає на вашу свободу думок і можливості, намагаючись маніпулювати сновидцем заради своїх цілей. Постарайтеся зрозуміти, хто або що саме тисне на вас, щоб уникнути розчарувань і втрат в майбутньому.\nтлумачення сну з довгою або короткою стрижкою по сонникам\nЗдавна состріганіе пасом уві сні віщувало сновидцу довгу дорогу. Якщо він регулярно бачив подібне сновидіння, швидше за все, людина вела кочовий спосіб життя, не затримувався ніде на довгий час. Сьогодні значення дещо змінилися. Багато хто звертається до сонникам, щоб дізнатися, до чого сниться стригти волосся в перукарні. Для більш точного трактування слід згадати деталі сну, а також своє ставлення до подібних змін.\nЯкщо вірити сучасній сонником, підстригати волосся уві сні у перукаря – негативний знак для людини. Для ділового чоловіка сновидіння стає передвісником швидкої невдачі в бізнесі. Можливо, у нього зірветься велика угода, партнери не виконають своїх обіцянок, і він зазнає серйозних збитків.\nЛюдині, що не займає високу посаду, сон говорить, що незабаром настане темна смуга в житті, матеріальні труднощі.Якщо сновидец самостійно прийшов до перукаря і дав згоду на стрижку, в своїх нещастях буде винен він сам . Швидше за все, людина йде неправильним шляхом, віддає перевагу діяльності, яка не принесе йому прибутку і морального задоволення.\nДля жінки тлумачення може бути різним, залежно від обставин. Найбільш поширеними пояснення будуть наступні:\nПодруга-перукар вкорочує пасма – в житті дівчина має подругу, яка не відноситься до неї щиро, а використовує в своїх цілях.Сновидіння попереджає, що необхідно відмовитися від таких відносин, щоб уникнути неприємностей.\nСамостійно зістригати кучері перед дзеркалом – в житті жінки настав переломний момент. Її душа вимагає змін, романтики, пристрасті і справжнього кохання. Можливо, зараз перед дівчиною стоїть складний вибір, але вона не в змозі зрозуміти свої бажання. Якщо уві сні волосся підстригла дуже коротко, незабаром чекають зміни, які можуть бути позитивними або негативними.\nПлакати під час состріганіе довгих кучерів – жінка в реальному житті тужить і переживає важкий період. Можливо, не так давно вона розлучилася з коханою людиною або втратила близького родича. Підсвідомість говорить їй, що необхідно бути стійкою, знайти нове захоплення, завести друзів і частіше бувати в суспільстві.\nІноді пояснити, до чого сниться підстригати волосся в перукарні, не так просто, оскільки сновидец не може згадати деталі сну.У цьому випадку не варто звертати на нього уваги.\nЩоб зрозуміти походження сновидіння, розтлумачити, до чого сниться стрижка волосся в перукарні можна звернутися до популярних сонникам. Багато з книг були написані психологами і провісниками, а також астрологами, що вивчали природу сновидінь. Найбільш популярним вважається сьогодні сонник Міллера, в якому можна знайти пояснення сну:\nДовго стригти волосся у перукаря – сон передвіщає ганьба в найближчому майбутньому.Особливо варто насторожитися дівчатам. Незабаром вони можуть потрапити в ситуацію, яка зробить з них посміховисько в очах близьких і знайомих. Краще деякий час уникати гучних компаній і незнайомих людей.\nСамостійно підстригти довгу чубок – сновидец морально готовий до майбутніх змін і жадає їх. Одноманітна робота і домашні клопоти стали людині огидні, він хоче хвилюючих змін, викиду в кров адреналіну, пригод.\nНасильно зістригають локони уві сні – в життя людині варто остерігатися найближчого оточення.Чоловікові сновидіння пророкує матеріальні втрати, жінці – зраду коханого або зрада подруги.\nГустав Міллер стверджує, що важливо запам’ятати власне ставлення до побаченого. Якщо після пробудження залишається неприємний осад, необхідно прислухатися до знаків підсвідомості . Якщо ж сновидіння не залишає після себе жодних емоцій, не варто загострювати на ньому увагу.\nЯкщо вірити знаменитому психолога Зигмунда Фрейда, сновидіння з присутністю стрижки локонів завжди говорить про внутрішні терзання людини, пов’язаних з сексуальними бажаннями.Швидше за все, в реальності сновидец відчуває потяг до багатьох представників протилежної статі, вступає з ними в випадкові зв’язки, але не заводить серйозні відносини.\nЯкщо людина регулярно бачить такий сон, прокидається з почуттям незадоволеності і розчарування, слід прислухатися до свого внутрішнього голосу . Підсвідомість говорить, що пора знайти постійного партнера, який усуне всі терзання.\nДівчині стрижка локонів в перукарні, побачена уві сні, віщує швидкі любовні пригоди.У найближчому майбутньому вона зустріне людину, яка змусить її забути про все. Він стане для неї не тільки хорошим сексуальним партнером, а й другом, а також наставником.\nЗигмунд Фрейд у своєму сонник вказує, що багатьом людям, які відчувають незадоволеність, але не підозрюють про це, сниться похід в перукарню як нагадування про необхідність змін.\nМішель Нострадамус не рахував сновидіння з состріганіе пасом негативними.Він говорив, що стригтися уві сні можна до тривалої подорожі, пов’язаного з роботою, або поїздці з метою відпочинку. Якщо стрижку робить знайомий чоловік, в реальності сновидіння чекають зміни на краще.\nПриємна новина, підвищення на службі або збільшення окладу – кожна з змін може очікувати сновидіння . Для незаміжньої дівчини состріганіе довгих пасом або товстої коси може передвіщати швидке заміжжя. Можливо, вона вже зустріла свого судженого, але не звертала на нього уваги.Варто уважно придивитися до найближчого оточення, особливо до тих, хто недавно увійшов в компанію. Іноді друзі стають хорошими і вірними подружжям.\nЄвген Цвєтков в переважній більшості випадків тлумачив сновидіння зі стрижкою негативно. Якщо людині зістригають пасма, а він при цьому відчуває сум і розчарування, в житті сновидец може скоро втратити близьку людину. Це не обов’язково повинна бути смерть родича чи друга, можливо, людина просто втратить з ним зв’язок, посвариться.\nЯкщо жінка чи дівчина уві сні зістригає довгу косу, слід чекати розлуки з коханим або чоловіком. Заможного чоловіка стрижка наголо сниться перед великими збитками або серйозною хворобою. Рекомендується звернути увагу на своє здоров’я.\nРегулярне повторення однакового сновидіння стає для людини знаком. Не варто його ігнорувати, краще прислухатися.


Як вибрати матрац - детальний огляд з описом, відгуками та рекомендаціями | Идеи для дома\n12.02.2020 admin Квартири 0\nХочете відпочивати з комфортом, прокидаючись з хорошим настроєм навіть в понеділок — купуйте елітні матраци преміум-класу. На ліжку з хорошим матрацом ви відпочинете на порядок краще, ніж на тісному або надмірно жорсткому для вас ложе. По-справжньому елітний матрац — життєво важливий елемент, адже після поганого відпочинку вам не варто розраховувати на відмінне самопочуття і активність протягом дня.\nНе знаєте, як вибрати відповідне виріб преміальної якості, читайте наші поради. Зараз ми розвіємо п'ять міфів, сформованих навколо ритуалу вибору аксесуарів для спальні.\nМіф №1 — чим жорсткіше, тим краще\nЖорсткість матраців для ліжок визначається віком і вагою людини, тому при покупці вам варто керуватися таким правилом:\nдітям — наджорсткий;\nпідліткам — помірно жорсткий;\nстарикам — ультрам'який.\nМодель з невідповідною жорсткістю не врятують ні тканини класу люкс, ні наддорогі наповнювачі, ні інші атрибути преміум-класу. Спати на такому ложі просто незручно, а в деяких випадках ще й небезпечно для здоров'я.\nЧи не задивлявся на преміальні лінійки — шукайте варіант по собі, а точніше, за своїм зростом і вагою. А якщо ви ділите ложе з людиною іншої комплекції — купуйте дві моделі з різною пружністю.\nМіф №2 — luxury-бренди служать все життя\nКупили матрац високої якості і плануєте пролежати на ньому все життя? Як би не так! Будь-яка модель, з будь-яким якістю оббивки і наповнювача служить тільки 10 років. Від цього обмеження вас не врятують навіть найякісніші матеріали наповнювача і оббивки.\nВаше ложе може виглядати як в момент покупки — хороші моделі з елітними системами пружин і дорогими чохлами зберігають і пружність начинки, і презентабельність екстер'єру. Але за десять років, навіть при регулярній хімчистці, оббивка і вміст просочаться секрецією людського тіла, які послужать висококалорійної кормовою базою для мільярдів бактерій, мікроорганізмів і грибків.\nЗаміна раз в 10 років — це загальноприйняте правило особистої гігієни, аналогічне щоденній зміні натільної білизни.\nМіф №3 — потрібен тільки елітний наповнювач\nНе будемо тягнути з відповіддю: ні, не потрібен. Ви можете скільки завгодно розмірковувати про «якісної конструкції» і «особливих матеріалах для наповнення ложа», але насправді рівень комфорту залежить не від вартості наповнювача, а від його характеристик.\nКому-то потрібен звичайний поролон, хтось може виспатися тільки на наддорогі блоці з анатомічними пружинами, а іншим необхідна латексна піна з гіпоалергенними властивостями. Одним словом, від елітного наповнювача залежить все і нічого. Причому ми ще не згадали про жорсткість начинки, яка задає комфорт при використанні будь-якої моделі.\nВибирайте наповнювач не за ціною, а по особистим враженням. Приляжте на ліжко — якщо ви відчуваєте комфорт в будь-якій позі — купуйте саме цю модель, не озираючись на вартість начинки.\nМіф №4 — для комфортного сну досить тільки елітного матраца\nЦе повір'я прийшло до нас з Японії та інших країн Азії, жителі яких сплять прямо на підлозі. Під впливом цієї помилки від високих ліжок відмовляються навіть в Європі. Однак для комфортного сну вам знадобиться хороша ліжко або вентильований подіум. Якщо ви проігноруєте цю вимогу, вас чекає дуже неприємний сюрприз — зворотний бік наматрасника покриється вогкістю, а наповнювач, причому навіть дуже якісного виконання, злежиться і втратить пружність буквально за пару років.\nВибравши таку «ліжко», ви будете спати в «ямці», проклинаючи той день, коли ви вирішили послухатися поради японців. А якщо ви захочете повернути відчуття комфорту — вам доведеться купити нове ліжко.\nМіф № 5 — розмір не має значення\nЩе як має, і це найважливіший критерій. Тому не шукайте кращі варіанти — купуйте матрац за розміром ліжка — сантиметр в сантиметр. Не піддавайтеся на провокації навіть в тому випадку, якщо вам запропонують модель невідповідних габаритів по «дуже хорошою ціною». Комфорт вашого сну не вартий економії 10-15% від вартості люкс-моделі з правильними розмірами.\nНаливні підлоги — застосування в інтер’єрі, їх особливості та характеристики (105 фото)


Проти Тимошенко готувалася масштабна провокація? | УНІАН\nПроти Тимошенко готувалася масштабна провокація?\nПолітика 3 хв. 20341\nОдин з координаторів громадської кампанії «Тимошенко до відповідальності» Павло ЦЕЛОВАЛЬНИКОВ заявляє про підготовлювані владою провокації під час судових засідань з розгляду кримінальних справ екс-прем`єра Юлії ТИМОШЕНКО і екс-міністра внутрішніх справ Юрія ЛУЦЕНКА.\nЯк передає кореспондент УНІАН, про це він заявив сьогодні перед Печерським районним судом Києва.\n«Наступного тижня планується провокаційний захід. Була дано команду знайти людину, яка одержала каліцтво буквально за день до цього заходу, або буде влаштована колотнеча з депутатами, виведено депутатів БЮТ на колотнечу. Організовано все це буде нашими провокаторами», - сказав П.ЦЕЛОВАЛЬНИКОВ.\nП.ЦЕЛОВАЛЬНИКОВ також повідомив, що кампанія «Тимошенко до відповідальності» координується одним з колишніх членів організації «Жовта пора» Дмитром Олеговичем МІРОШНИЧЕНКОМ.\n«Зараз я знаю, що він (Д.О.МІРОШНИЧЕНКО) напряму контактує з КЛЮЄВИМ і офісом на Липській. Саме він був нашим касиром і саме він був нашим координатором», - додав він.\nЗа його словами, учасники компанії «Тимошенко до відповідальності» за свою провокаційну діяльність одержують від 500 до 1000 грн. на день на підставі звітів про свою діяльність.\nП.ЦЕЛОВАЛЬНИКОВ також повідомив, що, усвідомивши свою деструкційну діяльність, він вирішив оприлюднити документи, які підтверджують причетність влади до організації і фінансування їх діяльності. За його словами, учасники кампанії «Тимошенко до відповідальності» проходили у будівлю Печерського районного суду на підставі сфальсифікованих посвідчень представників ЗМІ.\nВодночас він підкреслив, що їх організація не має жодного відношення до «Загальновійськового союзу» Олега КАЛАШНІКОВА, який проводить акції перед Печерським райсудом.\nП.ЦЕЛОВАЛЬНИКОВ також повідомив, що звернувся до помічника народного депутата України Юрія ГРИМЧАКА за допомогою в організації оприлюднення цих фактів.\nЗа його словами, за освітою він є програмістом, і погодився на участь у громадянській кампанії «Тимошенко до відповідальності» лише через відсутність роботи.\nЯк повідомляв УНІАН, з самого початку розгляду справи Ю.ТИМОШЕНКО біля будівлі Печерського районного суду Києва знаходяться невідомі молоді люди, які заявляють, що вони є супротивниками екс-прем`єра.\nЗа їх словами, вони представляють громадську організацію «Тимошенко – до відповідальності!». Хлопці одягнені у чорні футболки з написом «Тимошенко – до відповідальності. Ці руки крали».


Україна видає найбільше патентів у світі | Український тижневик Міст\nУкраїна видає найбільше патентів у світі\nВпродовж першого півріччя ц. р. в Україні від національних та іноземних винахідників надійшли 28 956 заявок на патент. Це на 2,3 % більше, ніж за аналогічний період попереднього року. Кількість заявок на винаходи зменшилася на 4,3 %.\n— Україна займає перше місце за кількістю виданих патентів на корисну модель у світі. Винахід — це абсолютно нове рішення чи відкриття, а корисна модель — дещо покращений винахід, який не має новизни, — розповідає Яна Підлісна, радник голови правління з організаційних питань Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Вона пояснює про ситуацію з винаходами й їхнім патентуванням в Україні.\n— Як це вдалося українцям?\n— Для того, щоб винахіднику видали патент на його корисну модель, йому потрібно заплатити 43 грн. Це мало. Через це в нас патентують винаходи громадяни інших держав. Серед іноземних заявників на патенти більш ніж 41 %. Найбільше їх подають зі США, Німеччини та Швейцарії.\n— Чому лише виняткові винаходи доходять до «виробничого конвеєра»?\n— По-перше, на винахід має бути попит. По-друге, важлива комерційна складова. Наприклад, людина отримує патент на корисну модель — діжку, яка фільтрує якусь рідину. Цей винахід є корисним і вирішує певну проблему, проте вже існує покращена версія такого пристрою. Відповідно на діжку-фільтр попиту немає.\nНерідко проблемою є відсутність коштів на проведення лабораторних досліджень. Також бракує державних інструментів для допомоги з усіма необхідними процедурами. Зараз в Україні існує єдина установа, яка може підтримати і провести потрібні тестування і надати рекомендації. Це Фонд підтримки винаходів Міністерства економічного розвитку.\n— Яка галузь є рекордсменом серед винаходів?\n— Велика частина інновацій на території України має своє призначення в сільськогосподарських підприємствах. Наприклад, такі українські компанії, як «Кернел», «Нібулон» чи «Миронівський хлібопродукт» є конкурентоспроможними на своєму ринку завдяки поєднанню технологій машинобудування, штучного інтелекту або інтернет-рішень, що перетворює звичні для нас речі в нові пристрої, створюючи як розумні годинники, так і розумні міста. Також у нас величезний прорив здійснили у сфері енерґетики. Чимало розробок є й у космічній галузі. На жаль, останні також не впроваджують через законодавчі бар’єри. Серед лідерів є і харчова промисловість.\n— У якій сфері найбільші проблеми з винаходами?\n— В інформаційно-комунікаційних технологіях. У нас неможливо запатентувати комп’ютерні програми. Українські компанії, які займаються такими технологіями, відкривають свої офіси у США. Тут будь-яку інтелектуальну діяльність людини патентують. В Україні відповідну правову охорону не можуть отримати ще й методи організації, управління, виконання розумових операцій, результати художнього конструювання, умовні позначення, топографія інтегральних мікросхем, породи тварин, сорти рослин тощо. Наприклад, Національний університет біоресурсів і природокористування виводить велику кількість нових рослин і жуків, проводить різні мутації. Проте ці методи не патентують і їх легко вкрасти. Є чимало прикладів, коли на конференціях чи інших подіях українські науковці репрезентували свої відкриття, а потім їх копіювали.\n— Чи є в Україні корисні винаходи, які використовують на загал?\n— Національна академія наук України запатентувала багато винаходів у сфері енерґетики або зварювальних матеріалів. Їхні технології є одними з найкращих, які розробили у світі. За інноваційним потенціалом в Україні лідирує аграрна компанія «Нібулон». У них є спеціальна лабораторія, де завдяки комп’ютерним технологіям можна визначити, на якій відстані необхідно посадити насінину, щоб вона найкраще проросла та дозріла.\nРозмовляла Соломія Цура, «Газета по-українськи»


SVOBODA.FM :: Допомога “Європейської Солідарності” прямує до своїх адресатів на Чернігівщині\nВи знаходитесь: Політика / Соціум / Допомога “Європейської Солідарності” прямує до своїх адресатів на Чернігівщині\nДопомога “Європейської Солідарності” прямує до своїх адресатів на Чернігівщині\nЛежачу жительку Чернігова Наталію Семенівну Гаврик у віці 90 років доглядає донька-пенсіонерка. Партія “Європейська Солідарність” дбає в період карантину у першу чергу про таких людей. Цього разу волонтери привезли жінкам продуктовий набір.\n– Велике Вам спасибі! Нехай Бог здоров’я дає Вам і мені.\nКерівник секретаріату Чернігівської територіальної організації\n– На сьогодні діє сайт v2020.org.ua, на якому реєструвалися люди, що потребують допомоги. І політична партія “Європейська Солідарність” долучилася до цієї допомоги разом з фондом Петра Порошенка і громадською організацією “Справа Громад”. Допомога була надіслана в Чернігівську область, ми отримали транш продуктових наборів, які сьогодні розповсюджуються по всій області.\n– Дуже дякую партії “Європейська Солідарність” за таку підтримку. Бо вона сьогодні дійсно дуже потрібна. Таким людям як я важко, бо зараз усе зупинилося у професійній діяльності. Я зараз зовсім без доходів і без будь-якої допомоги.\n– Дуже дякуємо! Це хороша підтримка. Бо в магазин зараз не підеш, тому потрібна допомога.\n– У мене пенсія 2600 грн. Тому звісно допомога потрібна. Я економлю, сама займаюся шиттям, але на продукти не вистачає.\n– Спасибі величезне! Тому що зараз невідомо з пенсією. До неї два дні, а грошей вже немає. Картоплі, цибулі, часника теж немає. Морквинку поділила навпіл, аби ще на завтра лишилася.\nДепутат Деснянської у Чернігові районної ради від “Європейської Солідарності” Ігор Полуян зазначив, що допомоги під час карантину потребують жителі віддалених мікрорайонів Чернігова. Як приклад він навів Бобровицю, де немає аптек і супермаркетів:\n– Транспорт зараз не ходить. Якщо хтось захворів, люди не можуть дістатися до аптек і магазинів, навіть якщо хочуть. І ми не лише сьогодні, а щодня з командою молодіжки “Європейської Солідарності” допомагаємо, привозимо продукти і ліки. Цим ми знімаємо і соціальну напругу в місті і країні, надихаємо людей вірою у краще життя.\nРазом з Чернігівщиною допомогу від “Європейської Солідарності” отримали і інші регіони України. За добу Україною роз’їхалося 5000 продуктових наборів.\nВиконуючий обовязки голови\nЧернігівської обласної організації “Європейської Солідарності”\n– На Чернігівщині продуктові набори будуть доставлені до літніх людей, людей з інвалідністю і родин героїв, загиблих на війні. Від себе хочу подякувати усім, хто став волонтером у цей непростий час. Друзі, залишайтеся вдома! Будьте здорові!\nУ партії кажуть, що таку допомогу надаватимуть і надалі. Кожна коробка містить крупи, макаронні вироби, олію, борошно, м’ясні консерви, згущене молоко, печиво та парацетамол. Крім того, надано інформаційну листівку щодо правил особистої гігієни і поведінки, які допомагають вберегтись від зараження коронавірусом.\nОкрім цього, завдяки партії “Європейська Солідарність” і фонду Петра Порошенка і компанії ROSHEN в область вже доставлено понад 1000 захисних костюмів для медичних працівників Чернігівщини.\n13:27 | 9.04.2020 р. Прес-служба ЧОО "Європейська Солідарність"\nлюдмила | 2020-05-25 15:01\nЗдравствуйте я инвалид 2 группы не откажусь от помощи продуктами питания-буду очень ВАМ благодарна тел 0990102584


vgolos.com.ua / сб, 07 гру 2019 14:58:37 / переглядів: 160\nПід час засідання Ради національної безпеки і оборони України за участю Президента України Володимира Зеленського перед “нормандським” самітом було розглянуто три питання, пов’язані з безпекою та обороною.\n“Сьогодні на засіданні РНБО було прийнято один із сценаріїв (реінтеграції – ред.), який сьогодні буде втілюватись у життя як основний на цей час”, – повідомив він.\nДанілов також детальніше розповів про сценарій, який обговорювали.\n“Сценарій реінтеграції, мається на увазі повернення окупованих територій Донецької і Луганської областей до України. Є ключові моменти, що є на порядку денному”.\n“Друге питання, яке обговорювалось – це питання, пов’язане з територіальною обороною. Генерал-полковник Коваль призначений відповідальним за цей напрямок. До 31 грудня має бути повністю закінчена ситуація, пов’язана з цим питанням. І ми маємо розуміння, що всі, хто на сьогоднішній день мають бажання долучитися до територіальної оборони, всі добровольці, які мають бажання прийняти у цьому участь – будуть найближчим часом долучені до цього питання”, – вказав Данілов.\n“Третє питання, що було на розгляді – це питання з кібербезпеки. Кібербезпека – дуже важливий на сьогоднішній день момент. Ми щодня відчуваємо атаки з певних територій на наш кіберпростір”, – розповів Данілов.\nСекретар РНБО також зазначив, що “у цих трьох питання прийнято одноголосне рішення”. “Ми працюємо”.


Європейська мовна спілка опублікувала звіт про довіру до медіа - Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення\nЄвропейська мовна спілка опублікувала звіт про довіру до медіа\nУ сучасному контексті інформаційного засилля довіра є важливою у відносинах між медіа та аудиторією. Тому вимірювання довіри є важливим для відстеження сприйняття громадянами медіаорганізації та її результатів.\nДовіру до медіа у Європі виміряла Європейська мовна спілка у своєму звіті під назвою «Довіра до медіа 2017», оприлюдненому 23 травня 2017 року. У звіті поняття довіри трактується як «сприйняття особами надійності інших осіб та установ». В основі звіту лежать дані, опубліковані у 86-му опитуванні Європейської Комісії «Євробарометр».\nКлючові результати дослідження говорять таке:\nбільшість медіа, яким довіряють, – це телерадіомовні медіа: із 33 досліджених країн радіомовленню найбільше довіряють у 21 країні, телевізійним медіа – в 11 країнах;\nрозрив між телерадіомовними та новими медіа поглиблюється: у той час як рівень довіри до традиційних медіа зростає порівняно з минулим роком, нові медіа (Інтернет та соціальні мережі) все більше втрачають довіру;\nмедіа, яким найменше довіряють, – це соціальні мережі та друкована преса: у 17 із 33 країн соціальні медіа є засобами масової інформації, яким люди довіряють найменше. Більшість цих країн є західноєвропейськими країнами. Друкованій пресі найменше довіряють у 13 із 33 країн, більшість з яких – східноєвропейські країни;\nНадійність впливає схожим чином на всі п’ять категорій медіа: у 15 із 33 країн показники довіри до всіх п’яти категорій медіа знижуються. Це є ймовірним показником того, що надійність не прив’язується до медіа, а є фактором впливу зовнішніх чинників, які впливають на медіа в цілому.\nПорівняно з результатами попереднього звіту, довіра до телерадіомовних медіа та до друкованої преси знову зростає, а довіра до онлайн-медіа (Інтернет та соціальні мережі) продовжує знижуватись.\nЗвіт підготовлено Службою аналітики медіа Європейської мовної спілки, яка на постійній основі забезпечує організації-члени Спілки найактуальнішою необхідною інформацією щодо ринкових даних, досліджень та аналітики.


Сергій СТОРОЖЕНКО: «Ми створені, щоб грати у футбол. Перешкод вже немає»\nСпівзасновник «Металіста 1925» виступає за догравання чемпіонату\n© ФК Металіст 1925. Сергій Стороженко\nГлава наглядової ради Металіста-1925 Сергій Стороженко прокоментував долю нинішнього сезону Першої ліги. Функціонер хоче, щоб чемпіонат був дограний.\n«Мені дуже дивно чути, що вищий керівний орган українського футболу не прийняв рішення. Такого не було жодного разу. Я не розумію, як можна перекладати на когось свою повну відповідальність за ситуацію в українському футболі.\nФутбольні люди повинні зрозуміти - ми створені для того, щоб грати у футбол. Перешкод вже немає. Кабінет міністрів днями прийме рішення про присутність глядачів на трибунах. Буде пом'якшення всіх умов карантину. Уже форс-мажору ніякого немає. Про що там люди розповідають? Важко всім, але треба шукати виходи з цього становища.\nЧи поїду на конференцію ПФЛ і УАФ? Не знаю, може, поїду. Все буде залежати від того, чи є хоч маленька крапля віри в справедливість. Зруйнувати справедливість - зруйнувати статут національної асоціації», - сказав Стороженко.\n23:35 Хавбек Колоса: «Зробимо все, щоб казка нашої команди не закінчилася» - Футбол 55\n23:28 ВІДЕО. Безус вилучений з поля за два гірчичника і не зіграє за Гент у Києві - Футбол 788\n23:23 Гент – Динамо. Відео голів та огляд матчу (оновлюється) - Футбол 2 14867\n23:10 Луїш КАШТРУ: «Для Шахтаря втратити 4 очка в двох турах - жахливо» - Футбол 4 1311\n23:08 ВІДЕО. Гол у роздягальню. Гент зрівняв рахунок після розіграшу кутового - Футбол 1202\n22:51 ФОТО. Камінь, ножиці, папір. Шапаренко і Де Пена посперечалися на штрафний - Футбол 5 2801\n22:44 Луческу побив рекорд Лобановського 19-річної давності - Футбол 6271\n22:40 ВІДЕО. Яремчук отримав травму в матчі Ліги чемпіонів проти Динамо - Футбол 2 3834\n22:39 Вольфсбург – Десна. Текстова трансляція матчу - Футбол 584\n22:29 Рух - Шахтар - 1:1. Відео голів та огляд матчу - Футбол 3 19479\n22:26 ВІДЕО. Усик - в очікуванні битви з Чісорою - Бокс 931\n22:25 ВІДЕО. VAR сказав – офсайду немає. Супряга відкрив рахунок у грі з Гентом - Футбол 2 5859\n22:15 Тренер Вольфсбурга: «Десна – злагоджена команда, яка мало пропускає» - Футбол 439\n22:11 Українська біатлоністка Яна Бондар завершила кар'єру - Біатлон 2 1656\n21:58 Гент – Динамо – 1:2. LIVE - Футбол 391 88435\n21:55 Руслан КОСТИШИН: «Гра Ліги Європи покаже, чого Колос насправді вартий» - Футбол 1 763\n21:35 Василь Кравець залишився в резерві. Лех забив 5 голів кіпрському Аполлону - Футбол 578


Доброго дня, дякую вам за прекрасні рецепти. Уже третій рік поспіль обираю саме ваші. Цього року також, тому хотіла б дізнатись вашу думку щодо цієї, наскільки вона схожа до Пуншової, чи Подольскої, чи можливо тією що з шоколадом? Буду вдячна за відповідь.\nДоброго дня! Дякую і Вам! Мені дуже приємно! Розкішна бабка відрізняється від інших пасок своєю надзвичайною пухкістю, попри хорошу здобність. Але вона менш волога ніж подільська і більш солодка ніж пуншева. Смачних Вам пасочок та веселих свят!\nДоброго дня! Чи можна пекти "розкішні паски" в паперових формах?\nДобрий день, Вікторіє. Підкажіть, чи можна пекти за цим рецептом паску у формах для паски, тобто високий прямих, чи принципове значення має використання форми для кексу чи бабки?\nДоброго дня! Форма в якій будете пекти тут абсолютно не має значення! Оскільки рецепт польський, то форму я теж використала в польському стилі. А в звичайних формах для паски, звичайно можна її пекти. Смачної Вам випічки!\nдякую, сподіваюсь, що все вийде\nДоброго дня! Так, звичайно. Оскільки рецепт польський, то й пекла я їх в польському стилі. А можна пекти й в звичайних формах для паски. Смачної Вам випічки!


НБУ проводить ремонт адміністративної будівлі\n» НБУ проводить ремонт адміністративної будівлі\nНаціональний банк України проводить конкурсні торги з ремонту другого корпусу, який знаходиться в Києві по вул. Інститутській, 9.\nОрганізація тендерів в нашій країні дозволяє закуповувати послуги за найнижчою вартістю, що гарантується українським законодавством про організацію тендерів. Учасниками торгів може бути будь-яка будівельна компанія України незалежно від її форми власності, розмірів або місця діяльності.\nТендер триватиме до 19 березня 2014 до 11:00. На базі документів для участі у тендері кожен учасник конкурсних торгів повинен підготувати свою пропозицію. Документи надаються організатором тендеру безкоштовно. Їх можна отримати особисто за адресою замовника або, зробивши попередній запит, отримати документи поштою. Адреса організатора торгів: Інститутська, 9, м. Київ.\nОрганізація, яка зможе запропонувати саму вигідну за ціною пропозицію, буде мати більше шансів на перемогу в даному конкурсі. Крім цінової пропозиції, важливими є термін виконання робіт і спосіб розрахунку.


У Кіровограді відбулися ІХ літературно-краєзнавчі Куценківські читання | Національна спілка краєзнавців України\nЛеонід Васильович — автор близько двох десятків книг та великого масиву публікацій у періодичних виданнях. Генеральною проблемою цьогорічних читань, присвячених 25-річчю Незалежності України, стали «Державотворчі процеси на Кіровоградщині на межі ХХ–ХХІ століть», актуальність яких у сучасних соціально-політичних реаліях не викликає сумнівів. Розкриттю проблематики читань було присвячено понад 40 доповідей. Доречно відзначити низку цікавих, зокрема, виступ кандидата історичних наук Митрофаненка Ю.С., кандидата педагогічних наук Ратушняка О.М. та радника голови Кіровоградської обласної державної адміністрації Атаманчук В.В. на тему «Діяльність «Українського клубу» у Кіровограді на початку 21 століття» . Про роль україноцентричної особистості та підтримку талантів йшлося у доповіді методиста КЗ «Кіровоградського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти імені Василя Сухомлинського, Почесного краєзнавця України Лариси Гайди «Мистецька премія Григорія Гусейнова «Глодоський скарб» як вагомий чинник у формуванні позитивного іміджу нашого краю».\nНе залишила бай дужими гостей зворушлива доповідь наукового співробітника Кіровоградського обласного художнього музею Правди М.М. «З Україною в серці» про загиблого у сучасній російсько-українській війні героя і краєзнавця зі Знам’янки Віктора Голого. Цитуючи автора: «Під час виконання бойового завдання колона потрапила у засідку. Ворожий снайпер смертельно вразив водія їхнього автомобіля Миколу Сінченка, розвернувши зенітну установку, хлопці вступили в бій, випустивши по ворогах більше двохсот снарядів, завдавши їм чималих втрат. Віктор разом з іншими військовослужбовцями прикривали відхід колони. У результаті бою колона відступила, але якою ціною — взявши вогонь на себе загинув Вітя-козак».\nЦікавими були доповіді наукових співробітників Держархіву області. Кандидат філологічних наук Білоус В.Б. представив спільноті сучасне прочитання п’єси Володимира Винниченка «Між двох сил». Кандидат історичних наук Колєчкін В.П. розповів про головні напрямки та особливості пошукової діяльності краєзнавців держархіву з історії Другої світової війни. За словами автора сьогодні з’явилася можливість об’єктивно дослідити перебіг тієї страшної війни та розвінчати головні міфи радянської пропаганди. Базака Р.В. прочитав ґрунтовну доповідь про Українську пресу Єлисаветграда періоду національно-визвольних змагань (1918–1919 років). Пізнавальним було повідомлення Аніпченко Т.В. про родину Шульгіних.\nУ рамках заходу відбулася презентація виставки «Стилетом і стилосом», створеної науковцями музею І.К. Карпенка-Карого і присвяченої борцям за незалежність України. До експозиції увійшли матеріали про Володимира Винниченка, Євгена Маланюка, Юрія Дарагана, Фотія Мелешко, Євгена Чикаленка, Яра Славутича та інших особистостей, які чи то стилетом, чи то стилосом боронили рідну землю.\nГолова обласної організації Національної спілки краєзнавців України О.О. Бабенко пообіцяв присутнім, що матеріали найвагоміших доповідей побачать світ на сторінках науково-краєзнавчого збірника «Між Бугом і Дніпром».\nМинають роки, з того дня як не стало з нами Леоніда Васильовича, але його справа продовжує жити. Розриваючи архаїчну штучність, зарозумілість наукової лексики, Леонід Васильович писав доступною для народу мовою, спрямувавши науку служити громаді. Згадаймо, хоча б, прекрасну працю дослідника «України самосійні діти», про долі української станової та духової аристократії, тих хто творив український духовний світ. Його легкий та доступний читачеві стиль, викликав не раз суперечки у наукової громади. Але сьогодні молоді серця, які не знали особисто Леоніда Куценка, надихаються його працею до нових звершень у науці та краєзнавстві. До його справи долучаються нові, небайдужі енергійні люди, зокрема, студентська та учнівська молодь, які переймаються долею рідної землі.\nпровідний археограф Державного архіву Кіровоградської області\nПопередній запис10 лютого 2016 р. відбулося засідання Президії правління НСКУНаступний записV Всеукраїнська краєзнавча конференція «Новодосліджені сторінки історії Придніпров’я та проблема увічнення імен та подій»