Олег Винник – всеосяжність таланту - Перший Житомирський\nГоловна Події Олег Винник – всеосяжність таланту\nПерсональний розвиток та інтеграція у шоу-біз\nУкраїнський шоу-бізнес продукує необмежену кількість видатних артистів, котрі успішно популяризують українську культуру. Показова слава аргументована великою кількість емігрантів, які проживають як в СНД-регіоні, так і за теренами: Німеччина, Португалія, Канада, США, Польща.\nОлег Винник, займаючи одну із передових позицій на українському телебаченні, щоденно з’являється на національних каналах країни. Будь-яка розглянута телепрограма на сьогодні буде містити анонси, які так чи інакше стосуватимуться Винника.\nОлег Винник походить з родини селян, котрі с дитинства плекали в сині любов до музики. Перші публічні виступи Олега почались в далекому 1977 році, коли юний артист вийшов на сцену Черкаської Спілки Сліпих.\nІз закінченням училища культури, що у місті Канів, Винник здобув неабиякий досвід, виступаючи з хором у Німеччині. Тоді ж вперше Олег надихнувся афішею до мюзиклу «Привид опери», зрозумівши своє справжнє призначення.\nЗгодом працює гувернером у заможній німецькій сім’ї, паралельно розвиваючи здібності соліста. Інтегруючись у німецьке культурне життя, протягом десяти років бере участь у десятках мюзиклів:\n«Kiss me, Kate» – виконує одну із головних ролей;\n«Der Glöckner von Notre-Dame» – працює за контрактом;\n«Titanic», «Les Miserables» та інші.\nУ 2011 році в житті артиста відбуваються кардинальні зміни, що приводять його до ключового рішення – повернутись до України. З того ж року Олег Винник здійснює перспективні гастролі по Україні, виступаючи у Києві, Миколаєві. Згодом проводить декілька сольних концертів у Москві.\nЗ 2011 до 2020 року виступає на національних каналах, тематичних концертах. Стає гостем ток-шоу X-фактор, де здобуває декілька нагород.\nНезрівнянна популярність Олега Винника спостерігається в Україні, Росії, Білорусі та Західній Європі. Артист виконує власні хіти українською мовою, популяризуючи національні надбання. Винник є суддею відомого національного шоу «Маска», не тільки здійснює свої професійні обов’язки, але й мав змогу спочатку приймати у ньому участь.\nПопередня статтяЗ початку року на Житомирщині замерзли 10 людей\nНаступна статтяДо обласної лікарні потрапив чоловік із колотими ранами шиї


Огляд геймерської мишки Hator Deigh V2- Root Nation Огляд геймерської мишки Hator Deigh V2- Root Nation\nВсе для ПКАксесуари для ПКОгляд геймерської мишки Hator Deigh V2\nПід час карантину навіть в МОЗ визнали, що геймінг – це корисно, потрібно і добре. З такими тенденціями багатьох користувачів чекає дорога в кіберспорт, і на цьому нелегкому шляху їм неминуче знадобиться геймерська мишка. Наприклад, така, як Hator Deigh V2 – відносно недорога і приємна.\n8. Підсумки по Hator Deigh V2\nНаскільки приємна і недорога? Ну, з “приємною” ще ми розберемося по ходу тестування, але недорога вона і справді, коштує $44, або 1200 гривень рівно.\nТак, це вже пік середньобюджетного сегмента, який майже дотягується знизу до топового. Але з іншого боку, якщо ця миша хороша, то дорожче, можливо, й купувати і не треба?\nТа й в плані комплектації миша не розчаровує. Мене, у всякому разі. Адже в комплекті не йде нічого зайвого, крім однієї запасної вінілової ніжки. Ну і інструкція, зрозуміло.\nОдне розбурхує мою свідомість сумнівами – чому ніжка в запасі одна, хоча у мишки їх дві? Маю велику надію, що, аби розкрутити мишу заради чистки, треба буде відклеїти лише одну ніжку, або не відклеювати їх взагалі.\nСама Hator Deigh V2 з коробки виглядає дуже навіть нічого. Матово-чорна, в базовому виконанні з цілком якісного на дотик пластика, зі злегка глянцевими кнопками.\nКоліщатко привертає увагу найсильніше, по центру воно прогумоване з ледь відчутними тактильними пухирцями, по п’ять в одному ряду. З боків від гумової частини – біляста основа, що розсіює підсвічування.\nБлижче до задньої частини розташовується напис Hator, під долонею ззаду – біла смужка, теж під підсвічування. З нею пов’язана дивина, про яку пізніше.\nЗ боків розташовуються по дві додаткові кнопки і прогумована область з рельєфною текстурою.\nТак як мишка повністю симетрично-амбідекстерна, такий формат мають обидві бічні сторони. Симетрії сприяють і дві кнопки по центру корпусу, під коліщатком.\nЗнизу нічого надзвичайного – сенсор, дві вінілові ніжки і шильдик з різноманітною службовою інформацією.\nКабель у Hator Deigh V2 в оболонці, довжина 1,8 метра, з липучкою для кабель-менеджменту.\nУ студії не так помітна одна особливість корпусу миші, але вдома, при активному користуванні, її неможливо не помітити. Deigh V2 подовжена в передній частині, немов звичайну, стандартну по розміру мишу записали на сеанс диби.\nГабаритно маємо 122х60х37 мм, маса – 105 г. Частота опитування – до 1000 Гц, значення DPI за замовчуванням – 500/1000/1500/2000/4000/8000/16000, змінюється це центральними кнопками.\nСенсор – оптичний PixArt PMW3389, крутий і сучасний. Перемикачі (у всякому разі, на основних кнопках) – Omron на 20 млн натискань, енкодер коліщатка – від TTC.\nHator Deigh V2 підтримує RGB-підсвічування, але винна в гріху, який я зустрічаю вже вдруге за рік. Справа в тому, що областей підсвічування у мишки взагалі три, але при підключенні до ПК або смартфону загоряється тільки коліщатко, працюючи в режимі індикації DPI.\nА щоб активувати нижні області, потрібно встановити додатковий застосунок, який завантажується з офіційного сайту. Посилання на сайт надаю.\nЩоправда, застосунок мене розчарував. Так, в ньому є базові функції, на зразок редактора макросів, зміни призначення всіх кнопок, базове налаштування DPI, частоти опитування, налаштування згладжування кутів і визначення підняття мишки. Є і налаштування підсвічування нижніх областей, але ось в чому проблема.\nСинхронізації верхньої і нижньої областей я так і не знайшов. Тобто, коліщатко постійно підсвічується диханням і кольором, залежним від рівня DPI. Також воно прикольно загоряється при підключенні. Нижню частину мишки можна по підсвічуванню налаштувати детальніше, вибрати один з купи режимів або задати постійний колір.\nАле синхронізувати області не можна. Змінити налаштування коліщатка не можна. Та й дизайн самої програми викликає питання. Кнопка “Назад” з якогось переляку знаходиться не віддалено від інших, в одному з правих кутів, а справа по центру.\nІ абсолютно зливається з однією з двох кнопок “Прийняти”. Так, однією з двох. Одна виконує налаштування, інша – намагається зберегти їх у вигляді файлу. Загалом, таке собі задоволення.\nЗате в грі Hator Deigh V2 показує себе гідно. Мишка відносно легка, тому вести вогонь в будь-якому з хватів цілком зручно. В руках корпус лежить приємно, прогумовані області чіпляються за шкіру там, де треба. І ковзає по поверхні миша добре.\nНаголошую, що крім дивацтв підсвічування, які на геймплей особливо і не впливають, миша відмінно працює за принципом plug’n’play. Не в тому плані, що драйвера і всі діла – а в тому, що ніяких додаткових налаштувань і не потрібно. Мені було досить знизити DPI одним натисканням кнопки – 2000 забагато було якось – і все, я готовий до бою.\nПідсумки по Hator Deigh V2\nСкажу чесно – у цього мишеняти є свої неохайності. Наприклад, дивне ПЗ. Не погане, а саме дивне, поганим у мене все ж рука його не підніметься назвати. Ну і в нього упираються незрозумілі моменти з налаштуванням підсвічування. Зате по залізу, збірці і загальному дизайну претензій немає, Hator Deigh V2 відмінна. Чи варта вона зараз $44? З натяжкою, але як буде знижка до $30, вже можете брати сміливо.


Самовдосконалення (робота над собою) - усвідомлене розвиток у себе гідних (потрібних для життя і етичних) навичок і якостей, а на їх основі - освоєння нових ролей. У самовдосконаленні людина орієнтується не на внутрішні відчуття (гармонійно мені чи ні), а на вимоги життя: я справ... читати далі\nШлях волі і самовдосконалення\nКраща стратегія - поєднання шляхи волі (прямолінійності) і гнучкості, поєднання заставления і мотивування. Той, хто не вміє себе змусити, для кого існує тільки його Хочу, навряд чи зможе досягти значних результатів у розвитку власної особистості. З іншого боку, рухати себе тільки на ... читати далі\nКрива процесу навчання (А. Бандура)\nСпочатку, коли людина тільки починає займатися, йде стрибок - дізнається багато нового, чогось простого швидко навчився. Перші успіхи, оптимізм, пов'язаний з ними. Потім, коли перший ентузіазм спадає, відбувається регресія, відкат назад. Деякі дистантники кажуть: «Не бачу змін, не пон... читати далі\nСаморозвиток - розвиток з себе, з внутрішнього джерела. Коли людина радий можливості дізнатися щось нове, вчитися новому, освоює нові навички - людина зайнята саморозвитком. "Драмгурток, кружок по фото, а ще й співати полювання..." - на відміну від самовдосконалення, де людина обдумує це... читати далі\nДіагностика потреби у самовдосконаленні\nПотреба в самовдосконаленні є глибинним особистісним утворенням. Прояв її у суб'єкта характеризує його як активного творця самого себе, як цілеспрямовану особистість, не останавливающуюся у своєму розвитку. Дана потреба є джерелом активності особистості в різних... читати далі\nПо шляху саморозвитку (К. Балашов)\nДесятки сайтів і блогів в російськомовному інтернеті присвячені саморозвитку і самовдосконалення, і містять багато корисних порад. Але що таке саморозвиток і самовдосконалення? Є дві основних формулювання. Перша - все, що робиться до кращого, то саморозвиток. Утримався, не випив ... читати далі\nПсихологічний арсенал розвитку особистості\nШлях самовдосконалення пропонує досить широкий психологічний арсенал для досягнення поставлених цілей. Це нагороди і покарання, класичне обумовлення та оператное, навіювання, зараження, використання зразків, навчання і тренування, співпраця з людей у його саморозвитку, ... читати далі\nШляхи та стратегії самовдосконалення\nШляхи та стратегії самовдосконалення різноманітні. Є різні шляхи: пробиватися силою, протискуватися спритністю, освоювати розумом. Є підхід через дії, є через почуття. Є різні індивідуальні особливості... Шляхи: Силовик йде шляхом волі, Душка - мотивує себе, Тактик заботитс... читати далі\nВдосконалювати себе можна в різних напрямках. Основні види (напрямки) - це моральне, розумове, фізичне, естетичне та професійне самовдосконалення. Окремо можна виділити особистісне самовдосконалення, куди зазвичай включається виховання себе, розвиток потрібних... читати далі\nЯкщо ви зміните себе, ви зміните світ. Якщо ви зміните свій спосіб мислення, ви зміните своє сприйняття і стиль поведінки. І таким чином зміниться і світ навколо вас. Не тільки тому, що тепер ви дивитеся на своє оточення крізь призму своїх нових думок та емоцій, але також тому, що вн... читати далі\nПСИХОЛОГІС - енциклопедія практичної психології, яка створюється професіоналами для широкого використання. Тут: чіткі визначення основних психологічних понять, сучасні погляди фахівців, відео-ілюстрації та практичні рекомендації щодо вирішення особистих та ділових проблем. Тут... читати далі


Афера на 6 млн грн на місяць: накрили потужний шахрайський кол-центр - inkorr.com\nАфера на 6 млн грн на місяць: накрили потужний шахрайський кол-центр\nУ Вінниці викрили масштабну схему обкрадання людей через підпільний кол-центр. Його "оператори" називалися працівниками служби безпеки банківських установ чи правоохоронних органів і виманювали в громадян персональні дані карток.\nНелегальний "бізнес" проіснував понад чотири місяці, а його щомісячний обіг перевищував 6 млн грн, повідомили в пресцентрі Служби безпеки України.\n"Вінничанин орендував у центрі міста офісне приміщення та облаштував у ньому роботу "кол-центру". Для нелегальної діяльності залучив 25 працівників - безробітних місцевих жителів. "Оператори" виманювали в громадян їхні персональні дані. Тих, хто виявився не надто довірливим, спонукали самостійно переказати кошти на "резервний" рахунок. Після цього гроші виводили в тінь через мережу афілійованих фірм і переводили в готівку", - розповіли в СБУ.\nПід час обшуку в приміщенні кол-центру вилучили майже 100 одиниць комп'ютерної техніки й телекомунікаційного обладнання, чорнові записи з даними банківських платіжних карток і документацію з доказами протиправної діяльності.\nСправу розслідують як шахрайство. Триває слідство.\nРаніше у Вінниці викрили злочинну групу шахраїв, які через нелегальні кол-центри щодня виманювали в людей майже $20 тис.\nШахраї орендували у Вінниці приміщення, облаштували їх необхідною оргтехнікою.\nЗловмисники винайняли молодих працівників і навчили їх, як певними схемами виманювати гроші в людей.\n05 жовтня, 2021 - 13:39


Іван Боберський – Львів Назавжди\nНа головну » 365 днів Львова » Іван Боберський\nІван Боберський народився 23 серпня 1873 року на Дрогобиччині, в селі Доброгостові у багатодітній священицькій родині. Після закінчення у 1891 році Самбірської гімназії він шість років студіював німецьку філологію в університетах Львова та Граца. Саме в Граці як активний член тамтешнього українського студентського товариства “Русь” захопився ідеєю фізичного виховання молодого покоління.\nУ 1903 р. Іван Боберський організовує перший спортивний гурток, який згодом переріс у славне спортивне товариство з виразною назвою “Україна”.\nСтавши лідером українського сокільського руху, який на зламі ХІХ-ХХ ст. набрав широкого розмаху в Галичині, І. Боберський в серпні 1908 р. очолив Львівський “Сокіл-Батько” – головну структуру цієї масової спортивно-гімнастичної організації.\nЗ-під пера Боберського вперше українською мовою з’являються книжки з описами дитячих рухливих забав, посібники для занять футболом, хокеєм, тенісом, а також підручники для підготовки фахівців з фізичного виховання.\nЗ ініціативи Боберського почали виходити перші в Україні спеціалізовані спортивні газети: з 1907 р. “Сокільські Вісти”, а в 1910-1914 рр. він редагує “Вісти з Запорожа” – часопис спортивних і пожежних товариств.\nЗ вибухом Першої світової війни, коли тисячі “соколів”, “січовиків”, “пластунів” масово влилися в легіон Українських Січових Стрільців, Іван Боберський обирається членом Боєвої Управи УСС і виконує функції скарбника легіону УСС та шефа відділу військової преси.\nЗ початком військово-політичних подій листопаду 1918 року Іван Боберський працює в Секретаріаті військових справ уряду Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) під керівництвом Євгена Петрушевича. 1919 року перебуває у Кам’янці-Подільському, звідки виїжджає до США для організації допомоги стрілецькому війську. У травні 1924 р., коли представництво ЗУНР перестало діяти, І. Боберський став активно допомагати адаптуватися новій хвилі української еміграції, залучаючи новоприбулих до суспільно-громадського українського життя.\nУ квітні 1932 р. Боберський переїздить ближче до рідного краю і поселяється у словенському місті Тржич, звідки походила його дружина. Він швидко відновлює зв’язки з Галичиною. Чималу активність проявляє Іван Боберський у міжнародному олімпійському русі 1930-их років, прагнучи бачити українських спортсменів на Олімпійських іграх. 1936-го надіслав низку репортажів для “Сокільських Вістей” та “Діла” з Олімпійських ігор в Німеччині.\nМістечко Стара Сіль засноване у 1255 р. У часи польського панування містечко мало назву Зальцборк. У 1421 р. Стара Сіль отримала магдебурзьке […]\nСело П’ятничани розташоване в Жидачівському районі приблизно за 10 км від Бібрки на трасі Львів — Івано-Франківськ. Перша відома писемна згадка про […]\nPrevious post Войцех Кіляр\nNext post Бруно Шульц


Скільки можна обманювати людей!? Оператор Київстар почав примусове переведення своїх клієнтів на дорожезні тарифи – Патріот\nСкільки можна обманювати людей!? Оператор Київстар почав примусове переведення своїх клієнтів на дорожезні тарифи\n9 Грудня, 2020 admin\t0 коментарів\nМобільний оператор “Київстар” підвищує вартість своїх тарифів і примусово переводить абонентів на більш дорогі тарифні плани.\nМобільний оператор “Київстар” підвищує вартість своїх тарифів і примусово переводить абонентів на більш дорогі тарифні плани. З 10 грудня абонентам, які щомісяця платили за послуги зв’язку 75 гривень, тепер нічого не залишається, як платити на 25 гривень більше. А найдешевший в лінійці “Київстар” тариф за 55 гривень на місяць, обійдеться в 75 гривень.\nОдна з користувачів мобільного оператора поскаржилася в соцмережах на те, що якість послуг “Київстар” залишає бажати кращого. Покриття мобільного інтернету у віддалених куточках України просто відсутня, а якість зв’язку не завжди навіть на середньому рівні. Як клієнтку, жінку ображає те, що вона зобов’язана платити за послуги більше, при цьому немає гарантії, що якість зв’язку стане краще.\n“Пояснила свою проблему і попросила не переводити мене на більш дорогий тариф. Кажуть, це автоматично. І що погано, заявки в технічний відділ подаються, а зв’язку з ними, тех. Інженерами, не передбачено. Таким чином, споживач може тільки при поліпшенні покриття відчути позитивні зміни “, – написала абонент Київстар на Facebook.\nУ коментарях до цієї публікації користувачі почали ділитися своїм досвідом спілкування з мобільним оператором. Люди розповідають про те, що якщо якийсь час перестати поповнювати мобільний рахунок, то “Київстар” переведе абонента на дешевший тариф. Якщо це дійсно так, тоді оператор просто наживається на клієнтах, маніпулюючи з тарифами. З урахуванням карантину люди набагато більше почали користуватися мобільним інтернетом і різними додатками, і залишати їх без доступною зв’язку вкрай негуманно.\n← Шторм в Кирилівці затопив десятки готелів і зруйнував набережну: фото і відео стихії\n“Йди Звідси І Не Заважай Мені Бyхaтu” Молода Мама Вигнала За Двері 3-Річну Доньку, Вона Зaмeрзлa І Пoмeрлa →


Пропіарене владою підвищення мінімалки майже вдвічі - з 1600 до 3200 грн. - насправді не подарувало більшості українців впевненості в завтрашньому дні та не зробило їх заможнішими. Адже після відрахування всіх податків на руки той, хто працює, отримає аж 2576 грн. Крім того, громадяни, які до Нового року мали більше, ніж мінімальна заробітна плата, сьогодні отримують мінімум. Така зрівнялівка інколи доходить до абсурду.\nПідкинуло хмизу у вогонь і те, що підприємцям з 1 січня «прописали» платити єдиний соціальний внесок, незалежно від прибутків. Під таке нововведення потрапили окремі категорії ФОПів - друга та третя групи («єдинники» та «загальносистемники»). Відтак вони змушені щомісяця, навіть якщо тимчасово не мають прибутку, платити 704 грн. єдиного соціального внеску. Пощастило лише першій групі спрощенців, які платитимуть половину мінімального страхового внеску, а це 352 грн. на місяць. Така ситуація підштовхнула підприємців масово закривати бізнес.\n- Щойно стало відомо про нововведення, як деякі підприємці, котрі показували декларації з прочерком, тобто без прибутків, почали зніматися з державної реєстрації, - коментує начальник Кам’янець-Подільської ОДПІ Ігор БЄЛКО. - Уже в грудні 2016 року близько 400 підприємців знялися з обліку, а у січні - лютому 2017 року - 306. Більшість із них - це продавці з ринку. Втім із початку року 482 кам’янчан стали підприємцями.\n- Для першої групи (а це торгівля на ринках, надання побутових послуг) він становить 10% від прожиткового мінімуму, тобто 160 гривень на місяць. Фізичні особи - підприємці другої групи (це магазини, кіоски на ринку тощо) мали б платити єдиний податок у розмірі 20% від мінімальної заробітної плати. Втім міська влада пішла назустріч бізнесу і прийняла рішення встановити податок у розмірі 10% від мінімалки, а це 320 гривень, - продовжує Ігор Антонович.\nНепереливки і аграріям. Як вони не воювали, втім із 1 січня 2017-го змушені перейти на загальну систему оподаткування - спецрежим оподаткування для них скасували. Якщо раніше трударі поля сплачували ПДВ, яке згодом поверталося їм на спецрахунок, і ці кошти вони використовували для власних потреб, то відтепер усе йде до Держбюджету.\n- Скасування спецоподаткування негативно відбилося на аграріях, - каже начальник відділу агропромислового розвитку РДА Надія СУЗАНСЬКА. - Це була їм своєрідна допомога. Адже за кошти, які поверталися, вони оновлювали машинно-тракторний парк, вкладали їх у розвиток. Тепер же всі гроші йдуть до Держбюджету. Не виключено, що це може призвести до зменшення прибутковості, особливо у тваринництві. Також менше\n- У Держбюджеті саме на відшкодування ПДВ передбачено 4 мільярди гривень на дотації, - додає Надія Михайлівна. - Їх ділитимуть відповідно до кількості перерахованих і сплачених коштів на ПДВ. Тобто, хто більше сплатить податку, той має шанси отримати більшу дотацію. Крім того, Урядом передбачені й інші дотації агровиробникам.\nУже майже два місяці студенти отримують стипендії по-новому. Втім підтримка від держави світить не всім. Право отримати академічні стипендії мають студенти, котрі посіли високі місця в рейтингу, складеному вишами. Мінімальна академічна стипендія становить 1100 грн., підвищена - 1600 грн. Разом із тим деякі категорії студентської молоді мають право і на соціальну стипендію. Її виплачує управління соціального захисту відповідно до поданих вишами списків (хто має право на соціальну стипендію, читайте на стор.2 блоку ТБ).\nМЕДИЧНІ ЗМІНИ ЩЕ В ДОРОЗІ...


Сторінка практичного психолога - Дошкільний навчальний заклад №8 "Зірочка" комбінованого типу м.Мелітополь\nЛукінова алла василівна, спеціаліст\n1. Незважаючи на інвалідність дитини, ставитися до неї як до дитини з особливими потребами, яка вимагає спеціального навчання, виховання і догляду.\n2. За допомогою спеціальних рекомендацій, порад та інструкцій дефектолога, соціального педагога, лікаря чи реабілітолога поступово і цілеспрямовано: навчати дитину альтернативних способів спілкування; навчати основних правил поведінки;\n- брати тайм – аут\n1.Зараз діти, так само як і ми, під час карантину перебувають у напрузі. Вони відчувають загальну тривогу від невизначеності, від напруги батьків, від зміни звичного режиму та обмежень. Тобто,зараз діти потребують батьківської підтримки, вони очікують від батьків психологічної допомоги.\n2.Ідеально, якщо батьки намагаютьсябути в контакті зі станом дитини і її почуттями, чесно говорять про те, що з нами відбувається. Треба просто сказати: “ Мені самому складно зараз зібрати себе в купу. Давай допоможемо одне одному – наприклад, разом складемо розклад на день. Я потребую твоєї допомоги”.\n3.Ми маємо розуміти, щоперші два тижні – це період адаптації, коли ми тільки напрацьовуємо новий життєвий досвід. У когось – два, у когось – два з половиною. Це індивідуально. Взагалі, “по-хорошому”, на адаптацію дається до двох місяців, тобто два тижні – це фантастично швидко. Тому зараз ми маємо бути дуже терплячими і обережними до себе і своїх дітей.\n4.Треба просто робити вдих та видих і нагадувати собі:“Я не педагог”.\nОснова техніки безпеки для батьків: нам потрібно пам’ятати, що ми НЕ вихователі і не вчителі для наших дітей, у нас немає потрібних професійних навичок, ми не вміємо пояснювати і, найголовніше– ми дуже емоційно залучаємось. Якщо дитина щось не розуміє, ми не можемо впоратись зі своїми емоціями: нам здається, що ми, наша дитина не дуже розумні і таке інше. Адитина може просто не сприймати нас у ролі вчителя – і це нормально.\n1.День не має перетворюватись на суцільне виконання завдань.\n2.У дитини має бути окрема територія.Навіть якщо в неї немає своєї кімнати, можна символічно позначити невелику частину мотузкою на підлозі, зробити парканчик з іграшок або коробок – що завгодно.\n5.Часто, коли дитина бачить велику кількість завдань (більше 8), у неї природно починається паніка Наше завдання –допомогти структурувати підхід до виконання завдань. Буквально скласти з дитиною план: ти починаєш робити оце, потім – це.\nЄ діти, які швидко встають, умиваються і починають усе робити. Коли така дитина їсть, вона спочатку з’їдає всі найсмачніші шматки і залишає несмачні наостанок. У такому ж режимі вона “вмикається” в усе нове. Тобто дуже швидко “входить” в урок – але й швидко втомлюється. Вона швидко здає контрольну роботу – але не факт, що там не буде помилок. Про таких дітей кажуть, що вони все схоплюють миттєво, але не зрозуміло, наскільки довго будуть це пам’ятати.Таким дітям треба складне давати на початку. І робити зарядку після.\nНатомість, єдіти іншого типу– які довше розганяються. Вони “вмикаються” не так швидко – але довше йдуть. Ці діти переважно встають поволі, не з першого разу, зазвичай спочатку з’їдають несмачне, а смачні шматочки залишають наостанок.Таким дітям треба на розгін давати легкші завдання, а складні – потім. Їм навіть можна ставити під час навчання енергійну музику – якщо музика їх не відволікає. Або робити зарядку з початку дня.\n7.Коли ми хочемо дитину в щось швидко залучити – наприклад, у навчання – мимаємо пам’ятати, що в неї, як у кожної людини, є інерція. Коли маленька дитина грається, а їй треба сідати за виконання завдань – тут допоможеобумовлений час або дзвоник будильника, який кличе до зони навчання. Так ми виявляємо повагу до своєї дитини як до людини. Зрозуміло, що це складно, адже багато батьків сьогодні також живуть у режимі дефіциту сил. Найлегший спосіб зекономити сили – примус. Але це програшний спосіб.\nУ початковій школі мотивація до навчання – виключно зовнішня. Малюк вчиться заради задоволення, фану, заохочення.Треба також пам’ятати , що в дитини вже є невеликий, але досвід навчання.\n3.Важливо, щоб до навчання кликав якийсь сигнал, як дзвоник – наприклад, будильник телефона. Це має бути приємний звук, якась улюблена музика – алекраще, аби це не був мамин голос. 4.Оптимально, коли дитина займається 10, максимум 15 хвилин.Потім дзвенить дзвоник, дитина може випити води, порухатись. Ми ж пам’ятаємо, що живемо в умовах, коли в дитини знижена рухливість і нестача повітря.\n6.Прекрасно, якщо батькам стане сил зробити з малюками “Гоґвортс” – тобто створити ігрове середовище. Якщо ми зможемо озброїтись чарівною паличкою, якою б торкалися лоба дитини і казали:“Ти з усім впораєшся”. Чарівний будильник у нас уже є, і не завадить знайти для дитини чарівний камінець мудрості – ну, і для себе принагідно.\n7.Ми пам’ятаємо, що дитина перебуває в напрузі – отже, ми маємо більше, ніж зазвичай, звертати увагу на те, що їй вдається добре.Так званий метод “зеленої ручки”– підкреслювати не недоліки, а успіхи – особливо потрібний у режимі підвищеної напруги, коли дитина не дуже впевнена в собі.\n2. Постійно говоріть із дитиною.\nНа її скарги про те, що щось не виходить, відповідайте: «Вийде обов'язково, тільки потрібно ще раз спробувати». Формуйте високий рівень домагань. І самі вірте, що Ваша дитина може все, потрібно лише трішечки їй допомогти. Хваліть словом, посмішкою, ласкбю та ніжністю, а не користуйтесь такими заохоченнями, як покупка нової іграшки чи солодощів.\n8. Навчіть дитину ділитися своїми проблемами.\nДля батьків дітей раннього віку\nГотуйте дитину до спілкування з іншими дітьми й до\nрослими: відвідуйте з малюками дитячі парки і майданчики,\nпривчайте до гри в пісочницях.Ходіть із малюком на свята, на дні народження друзів, спостерігайте, як він поводиться: соромиться, усамітнюється, конфліктує, б’ється чи легко знаходить спільну мову, контактує з однолітками, тягнеться до спілкування, розкутий.\nОбговоріть у сім’ї з дитиною, що позитивного є в дитячому садку (нові товариші, багато іграшок і т. д.). Важливо, щоб малюк не боявся, — тоді йому легше звикати. У жодному випадку не погрожуйте дитячим садком як покаранням за дитячі огріхи, а також за його неслухняність.\nВідвідайте дитячий садок у той час, коли діти на прогулянці, познайомте свого малюка з вихователькою й дітьми.\nГотуйте вашу дитину до тимчасової розлуки з вами, дайте їй зрозуміти, що це неминуче тільки тому, що вона вже велика. Налаштуйте дитину на мажорний лад.\nГоворіть малюку, що це дуже здорово, що він доріс до дитсадка і став таким великим.\nДитина приходить у ДНЗ, адаптація його до умов дитячого садка протікає часом дуже болісно. Відбувається серйозна перебудова всіх стосунків з оточуючими людьми, перебудова звичних форм життя. Ця різка зміна умов може супроводжуватися важкими переживаннями, зниженням мовної та ігрової активності й нерідко позначається на здоров’ї дитини.\nРоль улюбленої іграшки в адаптації до дошкільної установи\nФункції, які виконує іграшка в період адаптації:\nІграшка виконує функції психологічного захисту для дитини. У період образи на інших дітей або дорослих, коли дитині особливо необхідно, щоб її хтось обійняв, поспівчував.\nУлюблена іграшка виконує функції партнера зі спілкування. У перші дні перебування в дитячому садку гра, спілкування з однолітками або дорослими відсутні через процес адаптації, і м’яка іграшка, принесена з дому, є єдиною давньою знайомою. Близькість такого друга полегшує малюкові переживання небезпеки або самоти, дає відчуття своєї потрібності й самостійності.\nІграшка виконує функції посередника між дорослим і дитиною, допомагає встановити емоційно позитивний контакт із дитиною. Дітям, у яких процес адаптації до ДНЗ носить тривалий і хворобливий характер, особливо важко виступати ініціатором спілкування, тому предметом спілкування вони вибирають улюблену іграшку.\nУлюблені іграшки дітей допомагають їм знайти відчуття свого «Я» й усвідомити особисті переживання. Діти, які важко адаптуються до ДНЗ, приписують їй свій емоційний стан: «їй сумно», «Вона плаче», «Ведмедик чекає тата». Саме зі своїми зайцями, ведмедиками і лисичками діти програють і переживають усе, що з ними відбувається: сон, годування, гру, очікування батьків тощо.\nЩоденна присутність улюбленої й давно знайомої іграшки пом’якшує проходження процесу адаптації дитини раннього віку до ДНЗ і дає малюку відчуття захищеності й безпеки.\nДитина вперше починає відвідувати дитячий садок, і щойно настають перші осінні холоди, багато дітей одразу ж починають хворіти. Та нікуди від дитячих недуг не подітися. Мамам залишається лише терпляче, з гідністю переживати всі недуги малюка, залишатися бадьорими, морально підтримувати і малюка, і решту рідних. Але багатьом це не завжди вдається, адже тривога за здоров’я і навіть за життя малюка інколи не відступає навіть тоді, коли дитина не хворіє. Мамі слід знати, що підвищена материнська тривожність може серйозно зашкодити маленькому хворому.\nЗа довготривалими спостереженнями, на 7—10-й день із початку відвідування дитиною дитсадка малюк хворіє на застудні захворювання, стривожені батьки звертаються до вихователів та психолога із запитаннями: як урізноманітнити діяльність дитини в період хвороби й забезпечити спокій малюка протягом дня, не розпестивши його, як організувати виховну діяльність, не перериваючи процес адаптації?\nЯкщо нові іграшки дитина отримує тільки «на свята», хвороба — не причина змінювати правила. І навпаки, якщо ви маєте можливість дарувати малюку іграшки, коли він здоровий, тоді можна і під час хвороби — вона буде рада вашому подарунку.\nГратися з малюком необхідно завжди, а не тільки під час хвороби. Якщо ви будете гратися з малюком, дарувати йому подарунки лише тоді коли, він хворіє, то це може сформувати в дитини настановлення на отримання переваг від захворювання. Побудьте з дитиною, пограйтеся з нею чи почитайте книжку. Малюк із великим задоволенням прийме ліки, якщо спочатку «полікує ляльку».\nАле якщо дитина вимагає все більше й більше уваги, не вступайте з нею в суперечки. Домовтеся з малюком, який час ви проводите з ним, а який — присвячуєте справам.\nРекомендації батькам: Як не розпестити дитину під час хвороби\nНамагайтеся не створювати для дитини особливих умов у сім’ї, не потрібні часті поступки тільки через плач чи погане самопочуття. А якщо потрібно дорікнути їй, то робіть це спокійно й ласкаво.\nІнформацію подано практичним психологом, методистом ДНЗ №343\nРоль дорослих у моральному вихованні дітей. Стимулюємо моральний вибір дитини...\nУ повсякденному житті дитині постійно доводиться стикатися із ситуаціями морального вибору, здійснювати його набагато частіше, ніж може здатися на перший погляд. Поділитися ласощами з другом чи з’їсти їх самому? Допомогти мамі на кухні чи переглянути цікавий мультфільм? Відібрати чи попросити м’яча в однолітка? Було б помилкою вважати, що цілком самостійний вибір не по силі дошкільнятам. Спочатку, звичайно, на вибір дитини впливають значною мірою дорослі – батьки або вихователі, але згодом дитина стикається з необхідністю робити самостійний вибір, і ми маємо її до цього підготувати.\nЯкщо постійно регламентувати й контролювати поведінку дитини, вказувати їй, як повестися, вирішувати за неї, що добре, а що погано, можна розвинути в малюка невпевненість боязкість, пасивність або моральний формалізм ( вже 5-6 річна дитина в присутності дорослих дотримується прийнятих правил поведінки, зна їх і безпомилково називає, а лишившись наодинці із собою, без контролю, здійснює вчинки, які аж ніяк не можна назвати гарними). Помилковою буде і протилежна позиція: надати дитині цілковиту свободу дій і залишити поза увагою моральний аспект її вчинків. Адже малюк ще не здатний осягнути самотужки межі морально припустимого і не може дотримуватися вимог, які йому фактично не відомі. До того ж вседозволеність, як і надмірна регламентація, можуть призводити до розвитку в дитини невпевненості у власних силах, неадекватної самооцінки. Дорослим слід, визнавши право дитини на самостійний моральний вибір, водночас установити для неї стійку систему вимог та обмежень (йдеться про моральні норми та правила поведінки, яких дітям треба дотримуватись у своїх діях). Важливо пам’ятати, що моральний вибір – це не лише конкретний вчинок (певні дії), а й складний моральний процес.\nЗдійснювати виховний вплив слід одночасно в двох паралельних напрямках. Перший умовно назвемо: збагачення морального досвіду дитини. Головна його мета – допомогти дітям якомога глибше пізнати зміст і значення моральних вимог – норм і правил поведінки – і в такий спосіб встановити для себе межі дозволеного.\nТут можна використовувати цілий комплекс: 1) роботу з наочністю (сюжетними картинками, ілюстраціями, фотознімками тощо); 2) читання усної народної творчості творів дитячої літератури; 3) розв’язання морально-етичних завдань, розігрування ситуацій морального вибору; 4) складання дітьми творчих розповідей; 5) проведення бесід, ігор. Не забувайте після кожного такого заходу поговорити з дитиною, що саме вона винесла з цього, чому саме так вчинив казковий герой, а шоб було, якби він вчинив інакше. Розбирайте як погані так і добрі вчинки, апелюючи до життєвого досвіду дитини, звертаючи її увагу на моменти коли їй було сумно (якщо вчинила невірно), або навпаки дуже добре (бо вчинила правильно). Спонукайте дитину допомагати одне одному, виявляти турботу про молодших, хворих чи засмучених, виготовляйте подарунки, святкові привітання-сюрпризи тощо. Таким чином діти не лише здобувають знання про моральні норми та обов’язковість їх дотримання – їхній емоційний світ збагачується новими почуттями та переживаннями морального змісту.\nДругий напрям виховного впливу – збагачення досвіду поведінки дитини в конкретних ситуаціях морального вибору. Його завдання об’єднати окремі здобутки морального досвіду дошкільника у реальні моральні вчинки в конкретних життєвих ситуаціях вибору. Основний спосіб виконання цього завдання – створення ситуацій морального вибору. І не залежно від того, чи відповідає вчинок дитини у таких ситуаціях моральним нормам, чи, навпаки, суперечить їм, у самому факті його здійснення присутній виховний потенціал. Позитивний вибір, усвідомлений дитиною та самостійно оцінений згудно з моральними нормами, підтверджує і закріплює її позитивні уявлення про себе. А негативний вибір зумовлює виникнення суперечності між Я-образом та реальною поведінкою, що стимулює дитину до пошуку нових способів виходу з певної ситуації в майбутньому.\nЩоб збагатити досвід морального вибору дітей необхідно постійно наповнювати їхнє повсякдення (ігри. Працю, навчання, дозвілля тощо) різноманітними конкретними проблемними ситуаціями морального змісту, тобто реальними і близькими дітям. Однак наявність проблемної ситуації ще не гарантує того, що малюк здійснить позитивний вибір і взагалі виявить активність у її осягненні. В таких випадках дорослий має допомогти дитині помітити проблему, проаналізувати ситуацію, прийняти рішення, реалізувати ситуацію, прийняти рішення, реалізувати його конкретним вчинком, оцінити свої дії та їхні наслідки. Організовуючи таке спілкування, слід пам’ятати, що на одні й ті самі слова діти можуть реагувати по-різному. Одному малюкові досить натяку на проблему, щоб він почав її вирішувати, другому доведеться підказувати можливе рішення, спрямовувати на виконання конкретних дій, стимулювати до здійснення правильного вибору.\n1. Привернути увагу малюка до ситуації вибору та її морального змісту. Наприклад: «У тебе так багато кубиків. А поглянь на Сергійка, він засмічений, бо не має чим побудувати гараж» або «Можливо, ти знаєш, що сталося з Наталкою? Вона ледь не плаче»\n2. Звернутися до емоційного досвіду дитини, якщо дитині не вистачило першого для розпочатку дій. Наприклад: «Як почувається Сергійко? Чи можна якось поліпшити його настрій? А як ти почувався, коли минулого разу тобі не було чим копати яму для озера?»; «Як ти гадаєш – добре чи погано Наталці? Ти ж і сама іноді плачеш. Чому? Що можна зробити, щоб дівчинка заспокоїлася?».\n3. Додатково запропонувати малюкові способи розв’язання проблеми, якщо він не здійснив морального вибору. Наприклад: «Якби в мене була лопата та грабельки, я б запросила Сергійка до гри або поділилася з ним, щоб він теж міг гратися»; «Коли комусь погано і він плаче, добре було б пожаліти, розважити або допомогти впоратись із бідою». Але останнє слово все-таки варто залишити за дитиною, уникаючи вказівок, наказів і готових рішень. Нехай вона розмірковує сама.\nПропонуючи дитині вибір, необхідно спрямовувати її на здійснення позитивного вчинку в конкретній ситуації. Але для досягнення кінцевої мети слід пам’ятати кілька простих правил:\n·Не пропонувати дитині вибору, якщо ситуація містить реальну загрозу для психічного або фізичного здоров’я когось із її учасників;\n·Ніколи не пропонувати як один з варіантів вибору той, що суперечить моральним нормам та правилам поведінки. Дитина може зупинитися саме на ньому.\n· Не пропонувати дитині варіантів вибору, якщо не можете дозволити їй відчути на собі наслідки власних дій (як позитивних, так і негативних);\n· Який би спосіб розв’язання ситуації не обрала дитина, його треба прийняти;\n· Якщо дитина так і не зважиться здійснити вибір, дорослий має сам зробити те, що запропонував. Таким чином він і проблему розв’яже, і продемонструє приклад морального вчинку.\nЗапропонувати вибір можна за допомогою таких фраз:\nv « Було б добре, якби ти … або …»\nv « Ти можеш зробити … або …»\nv « Тобі хотілося б, щоб …чи …?»\nv « Можливо ти … або …?»\nv « Що для тебе буде кращим: … чи …?»\nПроте діяти необхідно дуже обережно й помірковано. Якщо позитивні вчинки – нормальне, типове для конкретної дитини явище, заохочення та позитивна оцінка в такому разі не доцільні, оскільки ці дії природні для малюка, а інших способів поведінки він просто не приймає. Надмірна ж невиправдана похвала може змінити на майбутнє мотивацію добрих вчинків дитини: замість природного бажання робити добро в неї розвинеться прагнення отримати похвалу від дорослого.\nІнша річ, коли правильний моральний вибір – результат тривалих зусиль. У цьому разі усмішка, підбадьорливий погляд та схвалення дорослого просто необхідні. Доречною буде і позитивна оцінка конкретного вчинку дошкільника. Наприклад: «Добре, що ти запросив Сергійка до гри. Тепер він не сумуватиме»; «Ти так щиро втішила Наталку, що вона забула про свої прикрощі». Такі слова не залишаться поза увагою дитини, вони підкажуть їй, що вибір було зроблено вдало. Але зловживати позитивною оцінкою надалі не варто. Нехай у наступній ситуації дитина сама оцінює свої дії та встановлює їхню моральну цінність. Наприклад: «Тобі подобається те, що ти зробив? Мені теж. А чому тобі сподобалось ділитися іграшками?».\n4. Надати діям малюка моральної цінності, назвавши зрозумілу йому внутрішню причину. Наприклад: « Я знала, що ти поділишся іграшками з Сергійком, тому що ти добрий» чи « Я навіть не сумнівалася, що Наталку пожалієш саме ти. Адже ти така чуйна до чужого лиха».\nОсобливої уваги дорослого потребує негативний вчинок дитини у ситуації морального вибору (якщо дитина відмовилась від запропонованого вибору, це можна розцінювати як негативний вибір).\n1) Продемонструвати малюку своє ставлення до порушення норми та конкретних дій і водночас позитивне ставлення до самої дитини. Не варто відразу засуджувати чи карати малюка. Виховна цінність таких дій досить сумнівна. Спочатку треба дати дитині самій зрозуміти: щось у її поведінці не так. Наприклад: « Я не вірю, що ти міг так учинити. Можливо тобі зле? В іншому разі ти не став би штовхати Світланку».\n2) Допомогти дитині адекватно оцінити свої дії в умовах довірчої бесіди. Наприклад: « Мабуть, ти можеш пояснити, що відбулося? Добре чи погано ти повівся? (Ймовірно, дитина скаже що добре). А добре – це як? (Разом пригадуємо відповідне правило поведінки, позитивний еталон). Я як же тоді погано? (Знову разом пригадати протилежну, негативну позицію). На яку дію схожий твій вчинок – добру чи погану? (Можна пригадати героїв улюблених літературних творів, мультфільмів, тощо).Дитині буде неприємно усвідомлювати, що вона повелася так само, як «поганий» вовк чи злий чаклун. А такі переживання - перший крок до перебудови власної поведінки, зміни негативних тенденцій на позитивні.\n3) Запропонувати дитині усунути негативні результати власного вибору, підказати можливі шляхи та способи усунення його наслідків, у разі потреби – надати допомогу. Наприклад: «Можливо, ти подумаєш, як можна розрадити Сергійка?», «Напевно, ти розумієш, що не можна лишати кімнату в такому стані? Як тепер ти будеш прибирати іграшки?», «Що ти збираєшся робити далі? Можливо тобі знадобляться папір, клей, ножиці?», « Хочеш, ми разом спробуємо поговорити з Максимом?»…\n4) Розуміння та співчуття дорослого, коли дитина вже «покарана» наслідками власного вибору їй необхідне відчуття, що її люблять такою, якою вона є, і що навіть поганий вчинок не змінив прихильного ставлення до неї дорослого.\nБезперечно, неможливо передбачити зміст всіх ситуацій морального вибору, в які може потрапити дитина, а тим більше спрогнозувати порядок і зміст педагогічний дій. Лише непохитна позиція дорослого щодо виконання дитиною моральних вимог та безумовна і щира любов до своїх малят завжди підкажуть потрібні слова і допоможуть дітям обрати вірний шлях.\nДжерело: О. Кошелівська «Між двох полюсів. Стимулюємо моральний вибір дитини» // Дошкільне виховання, 2002, № 3.\n"Готуймося до школи". На що необхідо звернути увагу при підготовці дитини до першого класу...\n1) Пальчикова гімнастика – розвиток мовлення\nВсі ми в дитинстві робили “Сороку-Ворону”, “Ладусі”, всі боялися “Рогату козу”, але повторювали її та лякали батьків. Пам’ятаєте? Але не всі з нас знають, у чому сенс таких вправ. А виявляється і, навіть доказано вченими, що тонкі рухи пальців рук позитивно впливають на розвиток дитячої звуковимови та загальних інтелектуальних здібностей. Окрім того, це ще й цілеспрямована діяльність вашої дитини на вміння контролювати свої рухи та координувати їх, згідно власним бажанням. Можна не зупинятися на вже відомих вправах, підключити фантазію і вигадати своє маленьке оповідання або казочку. Намагайтеся починати заняття з дитиною саме з пальчикової гімнастики, вона активує діяльність та створює настрій. Головне, щоб дитині було цікаво.\nВсім цей фокус покаже\n2) Розвиток сприймання. Вчимося бачити та чути.\nЗавдяки зоровому аналізатору ми отримує більшу частину всієї інформації з навколишнього світу. Зір дозволяє сприймати форму, колір, яскравість і рух предметів. Однак для однієї людини важко помітити деталі на зображенні, а для іншої вони є головним персонажем, не даючи змогу побачити картини в цілому. Необхідно розвивати обсяг і точність зорового сприймання: збирайте прості картинки з пазлів чи кубиків, робіть аплікації тварин чи рослин з геометричних фігур, використовуйте такі ігри як: «Знайди різницю», «Що не домальовано?» (картинки, на яких персонажу не намалювали щось важливе. Наприклад: в птаха не має дзьоба, в бика – рогів, кота – хвоста і т.д.), «Що невірно намальовано?» (на таких картинках зазвичай персонажі знаходяться не на своєму місці: лисиця сидить за партою, а хлопчик – в норі, птаха вигулюють на поводку, а собака літає в небі) та ін..\nРозвивати слухове сприймання необхідно шляхом вимови та заучування скоромовок, віршів з чергуванням дзвінких та глухих звуків в словах, ігор, в яких необхідно відрізнити одне слово від іншого (якщо замінити одну букву в слові, виходить нове слово). При виконанні вправ обов’язково давати змогу вірно промовляти слова, які дитина почула, щоб вона краще розуміла різницю між ними.\nРа – ра – ра – у дворі весела гра,\nру – ру – ру – ми продовжуємо гру,\nло – ло – ло – всі дороги замело,\nлі – лі – лі – кури ходять по землі.\nЯкий звук змінився?\n3) Розвиваємо мислення\nТакож, необхідно розвивати наочно-дієве та наочно-образне мислення.\nПерше - це пізнання за допомогою маніпулювання предметами (іграшками), яке в даному віці переростає у вміння відтворювати побачене за зразком. Тут допоможуть такі ігри як: «Роби як я» (малюку необхідно повторювати різні рухи за дорослим, не звертаючи на його команди. Наприклад: дорослий підіймає руки вгору, а говорить опустити вниз (дитина має підняти руки вгору) і т.д.), або гра «Розтав за зразком», коли на полі 3х3 розташовані різні фігурки, і дитина має так само розкласти їх на своєму полі. Дуже корисною є гра «Домалюй по цифрах», лише варто пам’ятати, що необхідно розпочинати такі вправи з дуже легких, таких, які будуть точно під силу вашій дитині, а з наступними заняттями потроху ускладнювати завдання.\nДруге - пізнання за допомогою представлень предметів і явищ, які на практиці проявляються як вміння аналізувати та порівнювати предмети, стани та явища. Розвивати наочно-образне мислення можна за допомогою вправ, в яких дитині необхідно давати загальні назви різним предметам. Ігри «Класифікація картинок» (коли необхідно розподілити предмети на картинках на групи і дати назву кожній з груп. Наприклад: на картках намальовані ведмідь, тарілка, лисиця, заяць, кружка, машинка, лялька, чашка та іграшкова пірамідка. Дитина має розкласти картки на три групи, це тварини (звірі), посуд та іграшки. Головне, щоб дитина була знайома з призначенням кожного з предметів. Гра «Що зайве?» схожа за смислом, але тут дитині необхідно виокремити зайвий предмет та вірно пояснити свій вибір. Наприклад, на малюнку є цибуля, яблуко, груша та абрикос, зайвою є цибуля, тому що вона – овоч, а інші – фрукти. Якщо дитині не вдається зробити такі завдання одразу, не на сідайте та не спішіть давати замість неї відповіді. Задавайте питання-підказки, звертайте її увагу на те що вона сказала вірно і тільки потім доповнюйте її відповідь. Не забувайте пояснювати, чому має бути саме так, давайте вичерпна відповіді, доступні розумінню дитини, апелюйте до її знань.\n15.10.2014 року психологічний всеобуч для вихователів «Гіперактивна дитина»\nМета: підвищення якості педагогічного процесу\n1. Портрет гіперактивної дитини.\n3. Як поводитися з такою дитиною?\n4. Поради вихователям по роботі з гіперактивними дітьми.\n29.10.2014 року в нашому дошкільному закладі пройшов психолого-педагогічний тренінг "Шляхи налагодження педагогічної взаємодії між учасниками педагогічного процесу"\nМета: Підвищення згуртованності педагогічного колективу, гармонізація відносин, зняття внутрішних негативних емоцій, відпрацювання навичок розуміння себе та інших.\n1. Привітання. Вправа "І я теж".\n2. Вправа "Ассоціація імені" (арт- техніка).\n3. Вправа "Скала".\n4. Вправа "Болото".\n5. Вправа "Дерево" (колективна робота).\n6. Релаксація. Підсумки.\nГалереї "Психолого-педагогічний тренінг"\n30.10.2014 року сюжетно -ситуативні ігри спрямовані на вироблення навичок поведінки дитини в різних ситуаціях.\n1.Бесіда: "Вогонь-друг, вогонь- ворог" казка про "Вогник"\nсюжетно-ситуативна гра "Юні пожежники"\n2. Бесіда :"Чи можна пити ліки без дорослих?"\nсюжетно-ситуативна гра "Лікар"\n3.Бесіда : "Чи можна купатися у морі без дорослих?" Правила поведінки на воді.\nсюжетно-ситуативна гра "Ми рятуємо друга"\nЗаняття інтелектуального гуртка "Пізнайко"\n04.11.2015 року у дитячому садочку був проведен\nПсихолого-педагогічний тренінг з педагогами\n«Рідна мова, мова спілкування – духовне багатство народу»\nМета: Усвідомлення значення психологічних знань у спілкуванні сучасного педагога з людьми.\nЗавдання:збагатити знання вихователів про різноманітні методи, прийоми спілкування, які допоможуть удосконалити роботу з батьками, дітьми, колегами.\n2. Написання міні-листів «Моє очікування».\n3. Повторення з учасниками тренінгу правил роботи в групі.\n4.Вправа «Зіпсований телефон».\n5. Хвилинка відпочинку. Просмотр відеороликів.\n1. «Мова – духовне багатство народу» (3.31 хв.)\n2. «Мова єднання» (5.05 хв.)\n6. Гра «Продавець».\n7. Вправа «Емпатія».\n8. Всі учасники висловлюють свої думки з приводу своїх очікувань від тренінгу (яблучка на дереві очикувань ).\nГалерея "Психолого-педагогічний тренінг з педагогами «Рідна мова, мова спілкування – духовне багатство народу»"\nМетодичне об’єднання практичних психологів міста на базі ДНЗ №8 "Зірочка"\n21.01.16 на базі дошкільного навчального закладу №8 було проведено третє засідання методичного об’єднання практичних психологів міста «Психологічний супровід впровадження змісту лінії «Особистість дитини».\nТема, над якою працювали педагоги: «Казкотерапія: розвиток позитивного образу Я дитини». В теоретичному блоці були розглянуті наступні питання:\n1. Метод казкотерапії, як один з ефективних напрямків арт-терапії в роботі з дошкільниками. По цьому питанню виступила практичний психолог ДНЗ №2 Галущенко О.А.\n2. Структура корекційно - розвивального казко терапевтичного заняття. Інформацію надала практичний психолог ДНЗ №41 М’ягка І.В.\n3. Покроковий алгоритм складання казки «Творимо терапевтичну казку». Презетацію представила практичний психолог ДНЗ №41 М’ягка І.В.\nПрактичний блок включив в себе ігровий тренінг «Використання казкотерапії в роботі психолога дошкільного навчального закладу», який провела практичний психолог ДНЗ №8 Захарова Ю.В.\nВ ході методичного об’єднання психологи підвищили свій рівень психолого – педагогічної компетентності, розглянули форми та методи роботи з казкою та отримали рекомендації по цьому питанню.\nВ ході тренінгу були використані такі елементи інноваційних технологій, як казкотерапія (вправа «Казковий герой» та робота в групі над вправою «Створюємо казку разом»), арт-терапія (вправа «Декорація»), танцтерапія (вправа «Відображення») та сміхотерапія. Учасники тренінгу мали змогу знайти шляхи налагоджування ефективної взаємодії з оточуючими, пошук резервів для більш ефективної роботи. Ігровий тренінг пройшов в атмосфері позитивного настрою, що дало змогу педагогам зняти емоційну напругу.\nГалерея "Методичне об’єднання практичних психологів міста на базі ДНЗ №8 ""\nГалерея "Психологічний тренінг "Професійне вигорання""\n06.04.2016 був проведен психолого – педагогічний тренінг «Профілактика синдрому професійного вигорання у педагогів».\nМета: ознайомити педагогів з поняттям “професійне вигорання”, його причинами, стадіями, способами профілактики.\nПрактичний психолог Захарова Юлія Валеріївна познайомила педагогів з симптомами професійного вигорання, з причинами їх виникнення та з етапами та методами профілактики професійного згорання.\n14.05.2016 року у дитячому садку було проведено психолого-педагогічний консиліум\n«Форми навчання дітей з особливими освітніми потребами»\n1. Інклюзія в освіті. Причини та наслідки. Презентація практичний психолог Захарова Ю.В.\n2. Моделі сімейного виховання дітей з особливими потребами.\nПрактичний психолог Захарова Ю.В.\n1. Форми навчання дітей з особливими освітніми потребами.\nВчитель – логопед Широкоград Л.В.\n2. Декларація взаємної залежності.\nГалерея "Психолого-педагогічний консиліум"


ОСОБЛИВОСТІ ЗБЕРЕЖЕННЯ/ПОРУШЕННЯ ПРАВОСЛАВНИМ СВЯШЕНСТВОМ ВІРНОСТІ ПАСТИРСЬКОМУ СЛУЖІННЮ В КОНТЕКСТІ ІСТОРІЇ ПОВСЯКДЕННЯ (УСРР, 1930-ті рр.) - ІСТОРИЧНІ СТУДІЇ - Український історичний журнал - В.А.СМОЛІЙ - 2012\nОСОБЛИВОСТІ ЗБЕРЕЖЕННЯ/ПОРУШЕННЯ ПРАВОСЛАВНИМ СВЯШЕНСТВОМ ВІРНОСТІ ПАСТИРСЬКОМУ СЛУЖІННЮ В КОНТЕКСТІ ІСТОРІЇ ПОВСЯКДЕННЯ (УСРР, 1930-ті рр.)\nДосліджується проблема зречення духовного сану представниками кліру всіх православних конфесій у контексті повсякденного життя українського суспільства 1930-х рр. Розглядаються особливості збереження/порушення вірності пастирському служінню за умов комуністичної модернізації соціуму радянської України в міжвоєнний період.\nРоки першої п’ятирічки (1928-1933 рр.) стали періодом масового закриття храмів в українському селі. Поштовхом до початку кампанії можна вважати доповідь Й.Сталіна 3 грудня 1927 р. на ХVз’їзді ВКП(б), де він назвав послаблення антирелігійної роботи прорахунком у діяльності партії. Очевидно, намагаючись негайно його виправити, 28 січня 1928 р. ВУЦВК і РНК УСРР ухвалили спільну постанову «Про заборону суспільно небезпечним особам перебувати в певних місцевостях УСРР і про реєстрацію осіб, висланих судом або адміністративним порядком». Цією постановою, окрім іншого, визначався відповідний перелік територій, де «суспільно небезпечним особам» заборонялося селитися. До таких були віднесені: Молдавська АСРР, усі прикордонні округи УСРР і їхні центри, Харківська, Київська, Херсонська, Миколаївська, Маріупольська й Вінницька округи та їхні центри. НКВС УСРР «за порозумінням» із ДПУ УСРР і НКЮ УСРР доручалося видати спеціальну інструкцію із застосування постанови. Невдовзі такий документ - «Про реєстрацію соціально-небезпечних осіб» - було підготовлено. Його чинність у повсякденній практиці відразу відчули всі представники духівництва, котрі в попереднє десятиліття зазнавали арештів та висилались адміністративним порядком. Того ж 1928 р. у реєстраційних картках служителів культу з’явилися п.17 «Відмітка про зречення сану та служіння церкві (для зазначення дати зречення та в якому часописі оголошено про нього)» і п.18 «№ реєстраційної картки зреченця». Ця встановлена 1928 р. форма реєстраційної картки священнослужителів, за винятком долученого пізніше під п.15 питання «Чи був під судом?» (пункти 17 і 18 отримали номери 18 і 19 відповідно), зберігала чинність до кінця 1930-х рр.\nОскільки можливостей позбавити священиків місць служіння через закриття храмів у масштабі всієї радянської України на законних підставах було вкрай мало, місцеві ради протягом першої половини 1930-х рр. удавалися до відвертого перманентного силового тиску на громади і священнослужителів та до блюзнірства у культових спорудах. У повсякденній практиці це виглядало так:\n«23 листопада 1929 р. у с. Ново-Юріївці Новобузького району (на Миколаївщині — Т.Є.) місцева організація безвірників за сприяння представників сільрад силоміць захопила і розгромила церкву. Трактором стягнули на землю баню, все внутрішнє оздоблення розбили. [...] 19 січня 1930 р. за активною участю сільради захоплено церкву в Ново-Петрівцях, причому захоплення супроводжувалося таким розгромом богослужбового начиння: розбили іконостас, престол, усі ікони, усе це винесли в церковну огорожу, облили гасом і спалили. Потому запросили музик і в церкві відкрилося гуляння. Затим у Новоодеському районі закрили всі церкви, крім однієї, синодальної орієнтації».\nУ середині 1930 р. в одному з сіл Шепетівської округи, намагаючись якнайшвидше закрити місцевий храм, уповноважений райвиконкому Мазуренко декілька разів викликав до сільради священика Войтю та пропонував йому зректися сану, але той відмовлявся.\n«Після цього правління церковної ради подало заяву до сільради про переобрання правління церковної громади. Новообране правління відмовилося від виконання своїх обов’язків і віддало ключі та майно церкви представникам влади. Піп Войтя покликав на допомогу прихожан, спочатку прийшли 200 жінок, а потім з’їхалися з різних сіл 1500 селян».\nТого ж 1930 р. у с. Дрозди на Білоцерківщині порушувалося питання про закриття церкви на загальних зборах, проте\n«400 голосами проти 23 ухвалили не закривати її. Тим часом під час розкуркулення уповноважений від райвиконкому приступив до ліквідації церкви. З дозволу уповноваженого один із селян одягнувся у ризу і надворі “благословив начінаніє”. Після цього група комсомольців і активістів приступила до самої ліквідації майна, під час якої деякі речі були привласнені окремими громадянами, а решту знищено. Під час цієї роботи на дверях церкви стояв голова сільради з револьвером у руках. На другий день уповноважений РВК зробив розпорядження провести обшук у священика та забрати у нього свиню. Виконавці цього розпорядження забрали у священика свиню, хрест, кадильницю й інші речі, і по дорозі до сільради, на очах віруючих, піднімали свині хвіст і били її хрестом».\nОписані способи «закриття» сільських храмів досить часто супроводжувалися втручанням представників місцевої влади в перебіг богослужіння та вимогами до кліру тут таки, під час служби, публічно зректися сану. Як, наприклад, у випадку, що трапився у с. Касперівка Новоодеського району, описаному в листі голови Миколаївського єпархіального управління УПАСЦ (обновленці) єпископа Рафаїла (Прозоровського) від 4 лютого 1930 р. до Миколаївського окрадмінвідділу НКВС. Закриваючи храм, місцева влада намагалася одночасно будь-що виселити з церковного будинку родину священнослужителя, після чого позбавити її навіть приватного помешкання. Духівництво було у відчаї і, як констатував ще в 1928 р. архієпископ Костянтин (Малюшкевич) на шпальтах видання УАПЦ «Церква і життя»: «Наші часи збільшили зріченство, воно стало явищем масовим». Так, маємо певну офіційну інформацію по Україніпро службовців культу православних конфесій (старослов’янської, синодальної, автокефальної, соборно-єпископської), які «зняли сан» на 1929 р., — їх 360 осіб. Інший документ за той же період констатує: «Облік парафій та службовців культів України по „д” на 1/ХІ — 29 року. Зняло сан: єпископів — 1; священиків — 561; дияконів — 139; псаломників — 144». Хоча інформація уривчаста і неповна, зокрема, неможливо точно сказати, ідеться тільки про священство українських парафій, чи тут враховане православне духівництво з інших районів СРСР, що знайшло прихисток у радянській Україні після заслань та концтаборів, масштаби катастрофи, яка стала повсякденною реальністю для духівництва, усе одно вражають.\nСувора дійсність змушувала шукати вихід. Так, священик соборно-єпископської церкви Євфим’єв у листі до архієпископа луганського Августина (Вербицького) писав:\n«Після закриття храму наша духовна родина розпалася... Ми стали один одному зовсім чужими. Тим часом навколишні обставини говорять, що я повинен залишити духовне відомство для блага, принаймні, дітей. Упав я в розпач. Не міг розібрати, що мені робити, а тут ще на додаток женуть з хати. Довелося ходити з двору в двір, щоб підшукати хоча б кімнату, та ніде не міг знайти. Передали мені, між іншим, Вашу розмову з одним священиком, який спитав Вас, куди діватися духівництву після закриття храмів. Ви начебто відповіли: “Я зараз нічого не можу вдіяти.\nОдин вихід — йти духівництву на радянську службу”».\nЩоб отримати дозвіл влаштуватися на державну службу, відповідно до рішення Президії ВЦВК від 30 серпня 1930 р., слід було зняти з себе сан. Порядок зречення подавався у п.28 положення НКВС УСРР «Про порядок організації, звітності і ліквідації релігійних громад та систему обліку адміністративними органами складу релігійних громад і служників культу» від 29 грудня 1929 р. Зокрема, зазначалося:\n«Служники культу, що вирішили відмовитися від релігійної діяльності, повинні подавати про це заяви до відповідного райадмінвідділку або окрадмінвідділу. У своїй заяві про зречення від сану та виконання обов’язків служника релігійного культу - служник культу повинен подати такі відомості: 1) прізвище, ім’я та по-батькові; 2) рік народження; 3) в яких релігійних громадах служив та які обов’язки там виконував; 4) з яких причин відмовляється від виконання обов’язків служника культу; 5) чи має будь-яку власність, чи користується на даний час землею; 6) освіта; 7) в якому часописі (назва газети, № і дата) вміщено замітку про відмовлення від служіння в молитбудинку; 8) заняття в сучасний момент та місце домівки; 9) підпис».\nТаким чином, комуністична влада не давала духівництву жодної можливості «розчинитися» у суспільстві, перейшовши до інших суспільних верств, чи уникнути ганебного публічного зречення шляхом виходу за штат. Тож поряд із потоком повідомлень про закриття храмів із 1930 р. (і до 1936 р.) шпальти місцевих газет зарясніли заявами загнаних у глухий кут кліриків про зречення сану та віри.\nЯк відомо, цькування духівництва через пресу супроводжувалося на місцях не лише незаконним закриттям храмів і позбавленням священицьких родин будь-яких помешкань, але й різноманітним податковим тиском та грошовими поборами на державні позики й кампанії. Ось як описував своє становище роменський ієрей О.Пащенко в листі до архієпископа УАПЦ Нестора (Шараївського), що потрапив до цілком таємного щотижневого зведення секретного відділу ДПУ УСРР №51/113 за 16-22 грудня 1928 р.:\n«Пишу Вам про той шлях, що став переді мною. Цими днями думаю зовсім зректися сану, оскільки жити через моральну та матеріальну скруту - неможливо. Віддав з великим зусиллям 200 руб. «самообкладання» й знову цими днями чекає та ж сама історія, тільки більшого розміру, і це окрім державних податків і позбавлення права голосу. Загалом, наше життя складається з усіх боків так, що жити неможливо. Страждання наші нікому не потрібні, а особливо в цей час матеріалізму, коли ніхто нікого нічим не здивує».\nОтже, проблема збереження/порушення вірності пастирському служінню для православного кліру і у цей період не втратила своєї актуальності. Подібно до «релігійного непу» 1920-х рр., зречення сану й у 1930-х рр. не відкривало перед колишніми священиками жодних перспектив прийнятної соціальної адаптації у комуністичному соціумі. Навпаки, радянська держава свідомо рукамидержслужбовців та суспільства робила все можливе, щоби духівництво залишалося чужорідним елементом у новостворюваній соціальній структурі. До подібних висновків спонукає, наприклад, цікавий документ - звернення до відділу культів ВУЦВК завідувача інспекції культів адміністративного відділу Сумської міськради (квітень 1932 р.). Повідомляючи найвищу в радянській Україні інстанцію про те, що до інспекції культів міськради віднедавна дуже часто звертаються колишні церковнослужителі із запитами, чому господарники ніде не беруть їх на роботу, хоча вони й відмовилися від сану та хочуть зайнятися загальнокорисною працею, радянський функціонер зазначав: «[...] це впливає на інших службовців культу, що коливаються і хочуть зняти з себе сан. Що в таких випадках треба вживати, прохаю пояснити». Замість офіційної письмової відповіді з інструкцією просто на документі читаємо резолюцію червоним олівцем: «Пояснення дано особисто інспектору».\nОтримати досить достовірне уявлення про зміст цих «пояснень» можна читаючи листи кліриків. Так, священик І.Сокологорський, звертаючись 2 червня 1928 р. до адміністративно-міліцейського відділу Срібнянського райвиконкому, просив\n«зняти з обліку службовця культу і надати загальногромадянські права, а саме право виборчого голосу й приєднати мене до складу членів Калюжинської земгромади. А позаяк я не мав і не маю нічого власного — ні будинку, ні землі, то я прохаю закріпити за мною цей общественний будинок з городом при ньому, в якому я живу і в сучасний момент. Сім’я моя складається з п’яти душ: я, дружина моя і 3 хлопця — Михайло 19 років, Микола 16 років — учиться в Гурбинській семирічній школі, Грицько 12 років — учиться в Калюжинській школі. Моє матеріальне становище в сучасний момент дуже тяжке й примушує мене прохати РВК: не знайшов би він можливим надати мені будь-яку посаду».\n2 лютого 1930 р. інший прохач, І.Вергельський, подав до адміністративного відділу Прилуцького окрвиконкому клопотання про скасування рішення щодо його виселення з с. Васьківці Срібнянського району як колишнього священика:\n«У перших числах лютого 1930 р. організація КНС с. Васьківці Срібнянського р-ну за участю комсомолу винесла постанову про те, щоб виселити за межі разом із куркулями й мене, як куркуля та колишнього попа. Постанова ця являється для мене крайнє обідною. По-перше, я куркулем себе не рахую, позаяк від мене земля не відбиралась, а, відходячи від батька в 1919 р. на окремий двір, я по розділу з братом одержав 8 дес. 12 сот. землі різних угідь, котрою і користувався по 1929 р.; у 1929 р. 2 дес. 25 сот. передав Васьковецькій громаді, залишивши за собою на 5 душ сім’ї 5 дес. 87 сот. Найманою працею не користувався ніколи, а також не мав і зараз не маю ніяких предпріятій, котрі б давали прибуток, крім хліборобства. Службовцем культу попав випадково, не мавши ніякої на те освіти, крім початкової школи, а будучи вихованим батьками релігійними до фанатизму; в 1920 р. став дяком у с. Васьківці й по проханню релігійної громади того ж села у вересні 1927 р. став попом. Прослуживши рік попом, я побачив і упевнився, що релігія та церква, а також її службовці являються визискувачами темного люду, а тому в 1928 р. [...] відмовився від виконання попівських обов’язків назавжди, а в цьому році зовсім порвав зв’язок з релігією й церквою, що свідчить допис мій в газеті «Правда Прилуччини» від 25 січня 1930 р. Що торкається до виплати державних податків, я виплачував дотерміново, хлібні лишки теж здавав дотерміново, Третьої держпозики індустріалізації купив на 5 руб., посівматеріал очистив і суспілив, членом кооперації був до 1928 р., а коли став попом, то вибув, але ж син мій (член двору) і на сьогоднішній день состоїть членом кооперації, крім того, я ніколи не стояв на перешкоді заходів радвлади. Пояснивши свою біографію, прошу окрадмінвідділ розглянути моє прохання і постанову організації КНС с. Васьківці про висилку мене за межі не ствердити, а вернути на пересудження й дати мені дозвіл бути лічно на пересудженні, де я матиму можливість покаятися лічно перед громадою в своїй помилці й просить громаду прийняти мене до колгоспу».\nПочинаючи від 1929 р. сільське духівництво було обкладене нарівні з селянами повним сільгоспподатком на будь-який клаптик землі, що використовувався під господарство, а в період Голодомору, коли священство вже втратило землю, садибу, город, домашнє господарство та реманент, ремісничі інструменти — оподаткування велося «м’ясом, маслом, яйцями, живністю, дичиною, грошовими стягненнями: сільськогосподарський податок, на індустріалізацію, облігації держпозик, на придбання реманенту, тракторизацію, самооподаткування та ін. За невиконання зобов’язань у визначений термін, який нерідко обмежувався годинами, описувалося майно, людей виселяли з помешкань, засуджували, відправляли на заслання». До перелічених «стимулів» змусити клір «добровільно» зректися священства в роки Голодомору додалася ще й паспортизація, запроваджена аби перешкодити українським селянам залишити охоплені голодом села. 27 грудня 1932 р. ЦВК іРНК СРСР ухвалили спільну постанову «Про встановлення єдиної паспортної системи по Союзу РСР та обов’язкової прописки паспортів», було затверджено положення про паспорти. 31 грудня 1932 р. постанову про паспортизацію ухвалили ВУЦВК та РНК УСРР. Союзний законодавчий акт визначав:\n«Із метою поліпшення обліку населення міст, робітничих селищ і новобудов та розвантаження цих населених місцевостей від осіб, не пов’язаних із виробництвом і роботою у закладах та школах, і не зайнятих суспільно-корисною працею (за винятком інвалідів і пенсіонерів), а також із метою очищення цих населених місцевостей від прихованих куркульських, кримінальних або інших антисуспільних елементів, Центральний виконавчий комітет та РНК СРСР постановили: [...] 2. Запровадити єдину паспортну систему з обов’язковою пропискою по всьому Союзу РСР протягом 1933 р.,охопивши у першу чергу населення Москви, Ленінграда, Харкова, Києва, Мінська, Ростова-на-Дону, Владивостока й Одеси».\nУ розвиток цієї ініціативи 5 січня 1933 р. з’явився наказ ОДПУ «Про чекістські заходи з проведення паспортної системи», який засвідчив тісний зв’язок паспортизації з репресіями проти т.зв. «антирадянських елементів» (до їх складу зараховувалося і священство). 14 січня 1933 р. постановою РНК СРСР було затверджено інструкцію про видачу паспортів, в якій ішлося: «Затвердити інструкцію про видачу громадянам Союзу РСР паспортів у Москві, Ленінграді та Харкові, у 100-кілометровій смузі навколо Москви й Ленінграда і в 50-кілометровій смузі навколо Харкова». Ст.19 документа визначала:\n«Особам, яким не видадуть паспорт у Москві, Ленінграді й Харкові та в залюднених пунктах у межах 100-кілометрової смуги навколо Москви та Ленінграда і 50-кілометрової смуги навколо Харкова, [.] не дозволяється жити у цих містах і залюднених пунктах.\nТаким особам органи робітничо-селянської міліції дають наказ виїхати — коли їм відмовили видати паспорт — протягом десяти днів».\nПерелік осіб, яким заборонялося мешкати в паспортизованих місцевостях, визначався спеціальним секретним ІІ розділом згаданої інструкції та відповідним додатком із грифом «Для службового користування», що також не підлягав оголошенню. До переліку «позбавленців», визначених конституцією 1929 р. та інструкцією ЦВК СРСР від 30 жовтня 1930 р., у ІІ розділі зарахували і «духівництво, служителів культів усіх віросповідань, для яких це заняття є професією, та ченців».\nПрописці не підлягали особи, що не мали на час паспортизації в Москві, Ленінграді та Харкові й відповідних зонах навколо цих міст житлової площі. Виняток зі згаданого переліку становили «позбавленці», які перебували на утриманні членів своїх родин; особи, «не зайняті суспільно-корисною працею», якщо вони народилися у місцевостях, що підлягали паспортизації, і служителі релігійних культів, котрі виконували функції з обслуговування діючих храмів. Цей перелік було уточнено в 1934 і 1936 рр., він мав чинність до 1940 р. Але священиків могли паспортизувати за умови зречення сану. У радянській Україні цим опікувався референт у справах культів центрального адміністративного управління НКВС Ф.Кузнецов. Колишнім священикам видавали довідки про зречення для отримання громадянського паспорту, але продовжували тримати на спеціальному обліку. Так, ще у грудні 1930 р. центральне адміністративне управління НКВС УСРР, відповідаючи на запит управління міліції Чечельницького району (Вінниччина), «чи можна зняти з обліку по відділу культів тих служників культу, що оголосили про своє зречення від сану в пресі, але до відділу культів офіційно з заявою про видачу їм довідки про зняття з обліку не з’являлись», пояснювало, що «службовцям культу, які зреклися сану, треба видавати довідки про зречення для одержання громадського пашпорту».\nЗа таких обставин частина православного кліру та віруючих, що не погодилися з декларацією митрополита Сергія (Страгородського) від 29 липня 1927 р. й не побажали визнати Радянський Союз своєю «громадянською Батьківщиною, радощі та успіхи якої - наші радощі та успіхи, а невдачі - наші невдачі» й «залишаючись православними, пам’ятати свій обов’язок бути громадянами Союзу “не тільки зі страху, але й по совісті”, як учив апостол (Рим. 13, 5)», відкрито перейшли в опозицію не лише до керівництва офіційно зареєстрованої РПЦ. Вони об’єдналися в Істинно-православну церкву (ІПЦ, «катакомбна церква»). її послідовники практично бойкотували паспортизацію. Багато архієреїв ІПЦ, які проводили таємні богослужіння, відмовлялися самі й благословляли віруючих «радянські паспорти» не брати, оскільки під час оформлення документів виявлялися “колишні”, що підлягали репресіям. Водночас відмова від паспорта трактувалася як заперечення «печатки антихриста» й оголошення себе негромадянином СРСР. Так у «катакомбах» виник рух безпаспортників. Через певний час факт відсутності основного радянського документа держава почала використовувати як підставу для репресування духівництва та віруючих. Це називалося порушенням паспортного режиму і в міжвоєнний період загрожувало арештом та ув’язненням до тюрми і концтаборів, а після Другої світової війни й до падіння радянської влади - десятками років (та навіть пожиттєвим) перебуванням у таборах або на примусовому «лікуванні» у відповідних психіатричних клініках.\nЩо ж стосується власне причин зречення сану, то тут слід зауважити, що обґрунтування їх у листах до редакцій газет та до різних органів влади у 1930-х рр. уже несло на собі чіткі відбитки поточних політичних кампаній. Тобто того, що А.Безансон пізніше назвав «заміною дійсності псевдодійсністю», маючи на увазі вживання виробленої владою «нової мови», «де слова набувають значень, відмінних від загальноприйнятних. її стиль та особливий словник надають їй значення богослужбової мови: вона позначає трансцендентність соціалізму. Вона подає сигнал про всемогутність партії. Уживання цієї мови народом - очевидна ознака його поневолення».\nТак, арґументи, пов’язані з голодом чи насильством стосовно самих кліриків і членів їхніх родин із боку представників місцевого партійного та радянського активу, як причини зречення сану, принаймні у відомих документах, котрі нині зберігаються у фондах офіційних партійних та радянських установ, а також у текстах заяв і автобіографій, які надсилалися духівництвом до преси, відсутні. Навіть попри те, що короткі заяви та стислі автобіографії однієї й тієї ж особи до НКВС, РВК чи ВУЦВК і газет не ідентичні, вони дещо відрізняються за змістом. Крім того, у зверненнях до вищого керівництва конфесій панотці не вагалися називати речі своїми іменами. Так, у доповідній записці на ім’я екзарха України Костянтина (Дьякова) священики Вознесенської і Дмитрівської церков с. Стецьківка Білопільського району З.Федоровський та І.Заїка, детально описавши повсякденне життя власних родин та своє пастирське служіння, відверто констатували:\n«Не маючи квартир, сплачуючи непосильні та незаконні держподатки, заборона здійснювати обряди з молитвою у свята, позбавлення віруючих громадян (задоволення — Т.Є.) релігійних потреб, ходіння з сапками в поле на буряки для незвичної та незручної для нас праці (при тому безкоштовної), не враховуючи того, скільки ми там переносимо насмішок, знущання та приниження і, зрештою, заборона бити у дзвони і провадити служби, усе це не що інше, ми вважаємо, як непрямий на нас тиск і переслідування, гоніння на церкву та релігію».\nТиповими, на відміну від арґументації зречень у 1920-х рр., стали формули «бажання працювати на користь радвлади, трудящих, перетворення старого життя на нове». Досить рідкісними є й відкриті визнання кліриками справжніх причин зречення, як це зробив у листі до газети «Червоний край» дяк О.Громик із с. Вернянка Липовецького району:\n«Коли я зрікся дякувати в 1925 р., то мені в 1926 р. надають виборчі права й вибирають мене уповноваженим із землевлаштування по с. Вернянка. Провівши землевлаштування у 1926 р., і був як гарний громадський робітник, але не знаю з якої причини знов позбавляють мене виборчих прав. Коли довідався, за що мене позбавили, то виявилося, що причина була мого дяківства. І так я до цього часу не маю виборчих прав. Коли я жию в соціялістичній країні, то я бачу, що релігія є ворог як соціалізму, так і народу, то кидаю й зрікаюсь дяківського сану назавжди (лютий 1930 р.)».\nСвященик Я.Чаговцев у заяві до НКВС від 19 вересня 1929 р. писав: «Це необхідно для моїх дітей, що перебувають на службі й з огляду на чистку, що передбачається».\nНазагал, ми можемо спостерігати наступне: А) «Бажання» зреченця бути непричетним: до діяльності «контрреволюційних», «націоналістичних», «клерикальних» чи просто «антирадянських» зовнішніх та внутрішніх сил. Прикладом можуть слугувати витяги з відповідних листів (березень 1930 р.) священика с. Кудлаїв Вороновицького району П.Ратушняка до Вінницького округового інспектора культів та газети «Войовничий безвірник». У першому випадку говорилося:\n«Я пробув на посаді священика 8 років і 10 місяців у старослов’янській орієнтації і ніяких насильств з боку радвлади як над релігією, так і віруючими не бачив та сам не відчував. Але ж тепер бачу, що релігією (та ще її адепти) користуються як знаряддям закордонні церковники в інтересах ворогів трудящого люду, а тому я не бажаю зіставатись в їхнім таборі і зрікаюсь сану». У листі до газети «Войовничий безвірник» священик наголошував: «У відповідь на посягання папи і Ко, котра під машкарою захисників релігії захищає інтереси ворогів трудящих та зазіхає на здобутки нашої революції, я зрікаюсь сану священика і стаю в ряди борців проти ріжного роду мракобісів».\nТакож промовистим у даному сенсі є лист священика УАПЦ з с. Кардашівка Вороновицького району М.Васильківського до вінницького інспектора у справах культів від 8 лютого 1930 р.:\n«Зрікся попівства [...] надалі перебувати серед нетрудового елементу є злочин у той час, коли моя освіта і знання можуть бути корисними для якоїсь потрібної загальногромадянської роботи.\nПотім переконався, що релігія і її службовці стоять на перешкоді і з’являються тормозом на шляху соціялізма. Нарешті ознайомився з преси з контрреволюційною ролею УАПЦ в зв’язку з викриттям органами ДПУ «Спілки визволення України», я вирішив зректися попівства. Попом перебував з 1913 до 1929 року».\nБ) «Переконання» в тому, що «релігія є знаряддям темряви і контрреволюції»; «церква й релігія стоять на перешкоді будування соціалізму»; «релігія є зброя темряви і неуцтва»; «місце церкви повинна зайняти радянська школа»; «церква відживає останні часи і надалі залишатись не хочу»; «це є релігійний дурман, котрий затемняє темні маси населення, тепер я бажаю зріктися цего дурману»; «побачивши, що релігія як владі, так і мені стоїть на перешкоді, то я зрікаюся дяківського сану назавжди»; «церква та її службовці з’являються головними ворогами радвлади в здобуванні соціялізму в нашій країні»; «усвідомлення того, що заходи, які переводить радвлада, мають за мету покращення суспільного ладу й відповідають потребам мас, і що релігія стоїть на перешкоді» тощо.\nВ) Просто «бажання принести посильну користь радянській країні»; «увійти до великої сім’ї будівників безкласового суспільства»; «стати чесним трудящим»; «прийняти участь у більш корисній для суспільства справі — колективізації, і взагалі перебудови старого життя на нове по пляну СРСР» тощо.\nНаведемо кілька прикладів. У заяві протоієрея Г.Смоличева від 20 січня 1930 р. говорилося:\n«Я, протоієрей Смоличев Герасим Пилипович, колишній викладач Чернігівської семінарії, кандидат богослів’я, прослужив 45 років по духовному і міністерства народної освіти відомствам, прийшов до переконання, що вся моя діяльність була спрямована на шкоду народові. Близьке знайомство зі священнослужителями всіх видів та відтінків переконало мене в тому, що вони переслідують шкідливе діло затемнення мас і інтереси шкурного паразитичного характеру. Прикриваючись словом божим, проводять свою контрреволюційну діяльність на шкоду трудящим масам. Я переконався, що місце церкви повинна зайняти радянська школа. Тому пориваю назавжди з релігійним культом, зрікаюсь сану і закликаю усіх мудрих (в оригіналі “благоразумных” - Т.Є.) і чесних служителів культу наслідувати мій приклад».\nАрхієпископ УАПЦ Йосип (Оксіюк) 27 листопада 1930 р. подав до відділу культів НКВС заяву такого змісту:\n«Із половини 1922 р. до цього часу я працював в Українській православній церкві, виконуючи в ній обов’язки єпископа. Процес СВУ виявив, що серед провідного складу в УАПЦ були люди, які намагалися своє перебування в церкві й саму церкву використовувати на політичну боротьбу проти радвлади. Тепер мені стало відомо, що ці люди утворили й довкола моєї особи та імені, всупереч моїй волі та переконанням, атмосферу політичної непевності й ворожих до радвлади настроїв. Я не хочу й не можу ні на хвилину припустити, щоб я надалі перебував у цій атмосфері, і щоб моє ім’я та перебування в церкві антирадянські елементи могли використовувати в своїх політичних цілях. Тому подаю до відому відділу культів НКВС, що з цього 27 листопада я припиняю всяке виконання культових обов’язків, знімаю сан єпископа УПЦ й виходжу зі складу її членів. Прошу зняти мене з обліку службовців культу й видати мені про це довідку».\nЩе кілька типових заяв. Єпископ Української автокефальної православної церкви Марко (Грушевський), зрікаючись сану (1931 р.), заявив:\n«Я був [...] за одного з фундаторів і активних діячів цієї церкви протягом 10-ти років. Я зазначаю, що УАПЦ [...] зорганізована тоді, коли радянська влада ущент розбила українську контрреволюцію. Це наперед визначило дальшу антирадянську діяльність УАПЦ, що була тільки однією з форм контрреволюційної діяльності в умовах радвлади. Склад керівників УАПЦ і її духівництва цілком відповідає завданню УАПЦ - боротьбі з радвладою під прикриттям церкви. Велика частина так званих священнодіячів УАПЦ складалася з антирадянських, політичних елементів.\nДо організації парафіян УАПЦ на периферії взялися елементи націоналістичні, контрреволюційні. Все наведене вище остаточно переконало мене, що так звана УАПЦ була і є не що інше, як зручне знаряддя в руках української контрреволюції в її боротьбі з радвладою та соціалістичною революцією. Разом з тим, я переконався, що релігія взагалі перешкоджає культурному зростанню людности, що вона є знаряддям темряви й контрреволюції.\nЯ зрікаюсь свого сану єпископа й священнодіяла й пориваю назавжди з релігією, щоб стати громадянином СРСР».\nУ 1934 р. ієрарх УАПЦ Костянтин (Малюшкевич) писав:\n«Я, колишній єпископ української церкви, знявся з обліку службовця культу і вийшов зі складу діячів церкви. Спонукало мене до цього те, що українська церква, як це визнала вона й сама, своєю антирадянською діяльністю перетворилася на організацію контрреволюційну. Націоналізм і шовінізм її — це те, що характеризувало її життя. Не бажаючи надалі підтримувати ці настрої серед громадян УСРР і розуміючи, що продовження моєї церковної діяльності було б продовженням роботи шкідливої для трудящого люду УСРР, я цілком свідомо й рішуче розірвав з церковною діяльністю».\n«Щоб не затуманювати далі трудящих казками про неіснуючого бога та різних святих, зрікаюся сану священика. Кол. священик Ю.Волкун». «Зрікаюся свого сану, щоб принести посильну користь радянській країні. Г.Колежинський» (1935 р.). «Визнаючи релігію за одну з основ буржуазного ладу, спрямовану на експлуатацію та обман трудящих мас, заявляю про свою відмову від звання й діяльності служника релігійного культу і про свій рішучий намір взятися до суспільно-корисної праці. Бувший протоієрей П.П’ясецький» (13 січня 1935 р.). «Не бажаючи надалі одурманювати трудящу людність, заявляю, що я покидаю попівство і зрікаюсь релігії назавжди. Я переконався, що релігія є зброя темряви і неуцтва, а провідники релігії — злочинці перед трудящим людством. Колишній піп Ф.Волинський» (13 січня 1935 р.). «Я, священик с.Залужжя, Теплицького району, Павло Кордон, зрозумів, що церква й релігія стоять на перешкоді будування соціалізму, затьмарюючи трудящу людність. Тільки соціалістична наука веде людність до кращого, світлого життя. А тому я назавжди пориваю всякі зв’язки з церквою і релігією» (13 січня 1935 р.).\n«Викреслюю себе із списку служників релігійного культу. Прошу трудящих прийняти мене в свою велику сім’ю будівників безкласового суспільства, де нема місця ніяким забобонам, в тому числі й релігійним. Найдокостенко Прокіп Семенович» (11 вересня 1935 р.). «Тільки праця робить людину щасливою. Хочу стати чесним трудящим, не хочу більше дурити маси населення казками про бога. Пориваю з релігією назавжди». «Покинув парафію й церкву, зрікаюсь свого сану, хочу вступити в сім’ю трудящих, щоб хоч на старости працювати на користь своєї країни. Кодоколович Леонтій Онисимович».\nУтім, порвавши зі служінням, як і в 1920-х рр., колишні клірики не завжди могли знайти своє місце у суспільстві. Матеріальна скрута, що практично завжди супроводжувалася відсутністю власного житла, змушувала вчорашніх зреченців знову повертатися до церковної праці. Цей процес тривав принаймні до масового закриття храмів і перетворення їх на зерносховища в роки Голодомору. Кожен такий випадок розглядався керівництвом церков та ухвалювалося відповідне рішення. На даний момент наявна інформація про такі випадки в УПЦ. Так, наприклад, на засіданні ВПЦР 26 грудня 1930 р. присутні розглянули заяву на ім’я ВУЦТОК, подану 25 вересня 1930 р. священиком І.Петровським, про\n«приєднання його до складу священнодіячів УПЦ. До заяви прикладена копія його відмовлення від служіння регентом в релігійному культі. Ухвалили: приєднати його до складу священнодіячів УПЦ в сані священика, вважаючи на те, що Іларіон Петровський не зрікався ні церкви, ні віри, ні священства, приєднати його до складу священнодіячів (у сані священика) УПЦ і видати про це посвідчення».\nА на засіданні з організаційної діяльності УПЦ 30 грудня 1930 р. ВУЦР ухвалила:\n«Про всіх повернених до церковної праці зреченців єпархіальні ради повинні надсилати формальні від кожного зреченця ухвали його повернення й прийняття, щоби ВУЦР, розглянувши йзатвердивши, могла завести справу на поверненого, чи додати до заведеної персональної справи».\nДалі, харківський пленум ВУЦР 19—21 листопада 1931 р., заслухавши доповідь митрополита Івана (Павловського), одним із пунктів якої була проблема повернення зреченців до пастирського служіння, ухвалив:\n«На ім’я ВУЦТОКу надійшли прохання зреченців про повернення їх до церковної праці. [...] ВУЦР, кого знайшла достойним церковного прощення, повернула до складу священнодіячів УПЦ.\nВУЦР думає і цього дотримується, що самій церкві треба показати свою попереджаючу любов до тих, хто кається, це їм полегшить знайти себе. Треба, щоби відступники віри й сану знали, що церква ними боліє, жде їх просвітлення й щирого каяття, за них молиться (навіть доцільно було б вставить в єктенію відповідне прохання). Ніякої злоби у нас до них не повинно бути. Тільки наше уболівання ними, наша співчутлива любов до них не дасть їм навіки завмерти духом й родить у них надію на прощення й бажання повернутись до церкви. Особливо зреченці повинні знати (й так повинно бути), що ними боліють єпископи, як архіпастирі, що мають перед Богом обов’язок - усіх до істини привести.\nНіхто з членів церкви перед зреченцем не повинен бути гордим, зарозумілим своєї правоти й чистоти. “Мені Бог показав, каже ап. Петро, щоби нікого невірним або нечистим чоловіком не звав”\n(Діяння 10, 28). Слава Богу, були повернення до церкви, але й разом з тим і сумуємо, бо за цей час (за 1930-1931 рр. - Т.Є.) були й нові зречення, хоч і проходили вони в більшости спокійно, просто відходили від священнослужіння й праці в церкві, відходили не тільки священики, а відійшов від церковної праці і єпископ В.Дахівський».\nЗа цією доповіддю пленум ухвалив: «Дбати про те, аби збільшувались кадри священнодіячів УПЦ чи то через висвяту достойних, морально гідних кандидатів на священнослужіння, чи то через надання праці священнодіячам, що зараз з різних причин не працюють».\nАле навіть за наявності згоди від вищого управління конфесій повернутися до пастирського служіння зреченцям було непросто: представники відповідних місцевих радянських органів не квапилися брати їх повторно на облік. Так, наприклад, 16 вересня 1932 р. служитель культу з с. Вишняки С.Краєвий (конфесійна належність у документі не вказана) скаржився до секретаріату Президії ВУЦВК на відмову Хорольського РВК узяти його на облік та видати реєстраційну картку. Референт у справах культів Г.Катунін терпляче «повідомив, що служника культу С.Краєвого, коли він подає заяву до РВКу про бажання після зречення від сану знов бути служником культу, треба його зареєструвати, видавши йому на руки реєстраційну картку, а копію залишити у себе».\nЧим закінчилася ця справа, як і десятки їй подібних, невідомо. Адже попри всі зусилля православних конфесій, уже 1932 р. в радянській Україні з’явилися цілі райони, де не було «жодної релігійної організації, жодного служителя культу», - Іванівський, Мангуський (Першотравневий). На середину - другу половину 1930-х рр. зреченці й ті представники духівництва, які офіційно не зреклися священства, але вийшли зі штату у зв’язку з важким матеріальним становищем, не були заарештовані чи вислані адміністративним порядком, не загинули в роки Голодомору й не були розстріляні під час репресій 1937-1938 рр., працювали в різних галузях народного господарства (або залишалися безробітними). Для прикладу, священик А.Маняко «1935 р. у зв’язку з ліквідацією церкви переїхав на Донбас, улаштувався рахівником, потім у м. Красний Луч — на шахту “на нижчу посаду”, поступово висунувся до старшого бухгалтера»; священик С.Басовол 1937 р. керував ветеринарним музеєм у Києві; протоієрей К.Бутвиненко в листопаді 1937 р. працював на залізничній станції експедитором, потім на станції Київ в установі Дортек вагівником; протоієрей Х.Говядовський після 1930 р. працював бухгалтером артілі «Взутпобутремонт»; архієпископ Костянтин (Малюшкевич) улаштувався бухгалтером «мотофлоту Горкомхоза», підробляв палітурником тощо.\nТраплялося досить багато випадків, коли представники духівництва, «офіційно» знявши сан, потай продовжували виконувати пастирські обов’язки, адже благодать священства, згідно з церковним правом, має характер незгладимості. Одним із таких кліриків був, зокрема, ієрей Лебідь із Вінницької області. Його, як колишнього священика, прийняли до колгоспу. Проте він у власному помешканні задовольняв потреби віруючих. Дяк А.Лопато відмовився від своєї колишньої діяльності після закриття церкви у с. Бутівка Городнянського району на Чернігівщині, однак продовжував виконувати обов’язки дяка у селі під час похоронів, панахид.\nУ роки Другої світової війни, коли внаслідок більш-менш лояльного ставлення до православ’я з боку окупаційної влади почали відкриватися храми, багато зреченців знову повернулися до церковного служіння.\nThe present article is dedicated to the recantation of order by the clergy of all Christian denomination within the scope of everyday life of Ukrainian society in 1930th. The canonical foundations of institution of clergy as well as the features of keeping loyalty to pastoral ministry under the conditions of communist modernization of Ukrainian society in interbellum period were investigated.


MapMe.Club » Поради » Саме чисте місце Росії\nІдеально для відпочинку: найчистіше місце Росії\nЄ в Росії території, які практично не зворушені цивілізацією: тут можна побачити природу в її первозданній красі. І навіть незважаючи на те, що серед туристів ці місця дуже популярні. MapMe розповість про найбільш екологічно чистих місцях в різних куточках нашої країни, де взимку або спекотним літом можна подихати свіжим повітрям, де немає вихлопних газів і смогу.\nКабардино-Балкарія — це самий чистий південний регіон Росії, і, як ви вже могли здогадатися, тут головна визначна пам'ятка — Кавказькі гори.\nРегіон багатий мінеральними джерелами, тут є свої бальнеологічні курорти, які знаходяться в Долині Нарзанів. Так, наприклад, в урочищі Джил-Су можна поніжитися в природних ваннах, де круглий рік температура 22,5°С. А оздоровчим процедурам напевно посприяють види Кавказу. Та й клімат тут особливий: різноманітні хвойні та листяні ліси, а також природа, принадна своєю дикістю. На території Кабардино-Балкарії знаходиться 11 заказників, Кабардино-Балкарський високогірний заповідник і національний парк «Приельбруссі». І, звичайно, тут найвищі гори Росії і Європи.\nЗвичайно, говорячи про Карелії, ми маємо на увазі не промислові центри регіону, а саме його заповідні місця. Екологія тут, порівняно з багатьма іншими регіонами Росії, одна з найбільш сприятливих. Тут величезна кількість озер — близько 60 тисяч! Разом з болотами вони складають близько 2 тисяч кубометрів води. Причому серед них найбільші озера Європи — Ладозьке та Онезьке. Більш того, на території цього невеликого регіону налічується 27 тисяч річок. Незважаючи на ці цифри, водна поверхня Карелії становить усього лише 15%. Левову частку регіону займають тайгові незаймані ліси.\nЧастина території Карелії занесена в список ЮНЕСКО, а саме парк «Паанаярві». Але крім цього, на території регіону знаходиться парк «Водлозерскій», Валаамский архіпелаг та інші цікаві місця. Якщо говорити про цифри, то всього в Карелії 168 особливо охоронюваних природних територій.\nПрирода Тиви насправді унікальна: ця невелика республіка розкинулася відразу в декількох кліматичних поясах. Тільки уявіть, тут водяться такі різні тварини, як північний олень і верблюд, є мінеральні грязьові озера, де можна поправити здоров'я після тривалої зими, і кедрові ліси — це справжня комора Росії.\nАле не тільки природою цікавий цей регіон, але і своєю самобутністю. Тут можна познайомитися з цими шаманами, подивитися буддійські храми, побувати у священних місцях (Сыын-Чурек, Хайыракан) і спробувати справжні тувинські буузы, а, можливо, навіть взяти участь у конкурсі з їх ліпленні або поїдання.\nВ Тиві особливо охоронювані місця займають 8% території. Це 12 пам'ятників природи, 17 заказників і 2 заповідника.\nЗвичайно, Бурятія відома найбільше Байкалом. Це одне з найчистіших озер планети, в якому знаходяться величезні запаси прісної води. Територія Байкалу особливо охороняється, і приблизно на 16% його берегової лінії повністю заборонено промислове і господарське будівництво.\nБурятія знаходиться в декількох кліматичних зонах, тож природа тут унікальна і має свої заповідні зони. У регіоні велика кількість заповідників, а також водних курортів. Так, на території Тункинского національного парку є мінеральні джерела, на яких розташувався водний курорт «Аршан».\nАлтай унікальний по своїй природі і є справжньою «зеленою аптекою» Росії. Тут свіжий і чисте повітря, просякнуте хвойним ароматом, який здатний зцілити тіло і душу. Додайте до цього кришталево чисті гірські озера, долини і схили гірських хребтів. А яке тут небо уночі! Чи Не правда заворожує?\nАлтайські гори занесені в список об'єктів Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, тому за екологією спостерігає міжнародна організація. Так, у регіоні на виробництвах встановлені спеціальні очисні споруди, які допомагають знизити кількість викидів в атмосферу.\nА місця тут насправді мальовничі гори, вкриті засніженими шапками навіть улітку, соковита зелень і густі ліси, в яких мешкає безліч рідкісних тварин. Однак багато з них знаходяться під загрозою вимирання, тому у регіоні гостро стоїть проблема боротьби з браконьєрством.\nНа Алтаї знаходяться пам'ятники природи та історії: гора Синюха, плоскогір'я Укок, солоні озера Ярове, Малинове, Тавдинського печери, річка Катунь, водоспади річки Шинок та інші цікаві місця. Тут кожен знайде місце до душі)\n24 унікальних місця в Росії, які повинен побачити кожен з нас\nНайкрасивіше місце Росії\n20 фото вражаючою різноманітної Карелії


ᐈ Лавки садові купить в интернет магазине мебели Wood Light (Вудлайт, Вуд Лайт) Украина\nЦіна 3460 - 8910 ₴\nбілий сірий бежевий чорний коричневий зелений жовтий червоний\nПластик Поліпропілен Штучний ротанг\nІзраїль Італія Україна\nСадова лавка Софа Комфорт 120 Венге\nСадова лавка Софа Комфорт 160 Венге\nСадова лавка Софа Комфорт 200 Венге\nЛавка лавка Nardi Net Bench Antracite\nКод товару: 31941\nЛавка лавка Nardi Net Bench Bianco\nЛавка лавка Nardi Net Bench Corallo\nЛавка лавка Nardi Net Bench Senape\nЛавка лавка Nardi Net Bench Tortora\nЛава-скриня для зберігання Keter HUDSON STORAGE BENCH 227л Графіт\nЛавка-ящик для зберігання KETER PATIO STORAGE BENCH Коричневий\nЛава садові Montero Double seat bench Сіра\nЛавка вулична - це потрібний тип садових меблів, який встановлюють в зонах відпочинку на території приватних будинків, котеджів, пансіонатів. Більшість пропонованих моделей розраховані на 2-3 особи. Завдяки оригінальному дизайну садові лавки можуть стати ефектною прикрасою садової ділянки. Сучасні меблі для саду гармонійно впишеться в навколишній простір, а також зробить прилеглу територію більш затишною. Для виготовлення лавок в Україні використовуються різні матеріали. Серед замовників особливо популярні ротангові та дерев'яні лавочки.\nОсобливості садових лавок\nОригінальна садова лавка впишеться в ділянку, оформлену в будь-якому стилі. Високі експлуатаційні характеристики лавок для двору - це результат якісного складання. Для виготовлення ніжок та боковин виробник часто використовує метал. Завдяки йому формується міцна основа з надійною фіксацією елементів. За рахунок цього лава здатна витримувати щоденну експлуатацію на вулиці протягом довгого часу.\nЛавки садові мають надійні опори, які не деформуються через постійні навантаження. Розміри та висота пропонованих лавок оптимальні для людського зросту. Вироби зі зручними спинками можна встановлювати просто неба, не турбуючись про те, що їм зашкодять перепади температур, опади. Продуманий дизайн та нейтральний відтінок роблять дерев'яні лавки кращим варіантом для дачі.\nЛавки, виконані з ротанга, володіють стійкістю до зносу, а також привабливі експлуатаційними якостями. Вони легкі, екологічні та дуже зручні. Крім того, ці меблі відрізняє сучасний зовнішній вигляд. Навіть після кількох років регулярної експлуатації виробу не тріскаються, не деформуються і не втрачають первісний колір. Лавочка з ротанга подарує по-справжньому комфортний відпочинок на природі.\nЛавка вулична з дерева\nЛавки для дачі можуть випускати з міцної деревини, яка попередньо обробляється антисептичними засобами. У деяких випадках виробники тонують матеріал. На наступному етапі лаву покривають декількома шарами лаку. Це дозволяє деревині стати стійкою до різних атмосферних впливів і зберігати бездоганний вигляд протягом довгого часу.\nДерево - це класичний матеріал, який використовується для виробництва садових меблів. На ринку його вважають одним з кращих. Це обумовлено його експлуатаційними характеристиками:\nпоказним зовнішнім виглядом;\nЯк купити лавочку вигідно:\nНа думку ландшафтних дизайнерів універсальним варіантом для облаштування прибудинкової території є лавочки, оформлені в класичному стилі. Їх відрізняє правильна геометрична форма та гармонійне поєднання відтінків. Дерев'яні лавки виглядають дуже елегантно та красиво. Широкий асортимент дерев'яних лавок дозволить знайти меблі для дачі, які прослужить довгий час. Конструкція буде радувати своїх власників високою якістю та оригінальним дизайном.\nПеред тим, як купити лавочку для дачі, рекомендується підібрати найбільш відповідний відтінок меблів. Широка палітра кольорів дозволяє підібрати дерев'яну або ротанга лавочку, яка ідеально впишеться в будь-який простір. Особливо популярні лавки, виконані в темно-коричневому, бежевому, а також в чорному відтінках. Кожен покупець може підібрати кращу модель на свій смак.\nПридбати якісні меблі для саду пропонується в спеціалізованому Інтернет-магазині. Вартість товарів, представлених в каталозі, приємно здивує кожного покупця. Ціна меблів для дачі залежить від її розміру і складності конструкції. Пропоновані лавки пройшли суворі випробування якості. Це дозволяє гарантувати їх довговічність. Купити лавку садову для облаштування саду в будинку або заміському котеджі можна зовсім недорого. При необхідності спеціаліст проведе консультацію та надасть кваліфіковану допомогу у виборі.