Правова абетка: чи порушує сайт Миротворець закон про захист персональних даних? | Громадське радіо\nMay 25, 2018, 7:54 AM 2020-06-22T13:36:14\nСайт “Миротворець” порушує Закон “Про захист персональних даних”, а також дві європейські Конвенції. Чому ж він і досі працює? Про це на Громадському радіо розповідають правозахисники.\n87 випуск подкасту Олега Шинкаренка та Олени Сапожнікової «Правова Абетка» виходить за підтримки мережі громадських приймалень та Центру стратегічних справ Української Гельсінської спілки з прав людини. Наш сьогоднішній випуск із виконавчим директором спілки Олександром Павліченком присвячений захисту персональних даних.\nОлег Шинкаренко: Спочатку розберемося, що ж таке персональні дані? Закон України «Про захист персональних даних» каже, що це «відомості або сукупність відомостей про фізичку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована». При чому, до цього переліку відомостей може входити не лише ім’я та адреса, але й родинний стан, стан здоров’я, національність, освіта. Україну зобов’язали захищати персональні дані громадян. Трохи пригадаємо про історію цього процесу. 6 липня 2010 року Україна ратифікувала Конвенцію Ради Європи про захист осіб у зв’язку з автоматизованою обробкою персональних даних та додатковий протокол до неї. Цим самим Україна взяла на себе зобов’язання забезпечити дотримання прав та свобод людини, зокрема права на недоторканність приватного життя, передбачуваного статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та гарантованою статтею 32 Конституції України. Для запровадження реальних механізмів реалізації взятого на себе зобов’язання Верховна рада ухвалила закон «Про захист персональних даних». Цей закон набув чинності 1 січня 2011 року. 3 липня 2013 року Верховна рада прийняла закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення системи захисту персональних даних», і цей закон набув чинності 1 січня 2014 року.\nОлена Сапожнікова: Цим законом з метою забезпечення незалежності уповноваженого органу з питань захисту персональних даних, повноваження щодо контролю за додержанням законодавства про захист персональних даних поклали на уповноваженого Верховної ради України з прав людини. Навіщо це було зроблено, Олександре Миколайовичу?\nОлександр Павліченко: Ну, по-перше, закон «Про захист персональних даних» передбачав контролюючий орган і створення його відбувалося двічі. Ми знаємо, що від 2011 року створили один робочий орган при Міністерстві юстиції, який опікувався захистом персональних даних і який вважався…\nОлена Сапожнікова: Так, а яким чином тут може допомогти саме омбудсман? До чого тут омбудсман на вашу думку?\nОлег Шинкаренко: Є закон, є поліція, є суд, прокуратура, а омбудсман тут ніби якби ні при чому.\nОлександр Павліченко: Дивіться, йдеться про те, що має бути незалежний орган, який здійснює нагляд за дотриманням законодавства про захист персональних даних. Чому це важливо? Тому що більшість порушень припускає держава або державні інститути і, відповідно, цей орган повинен бути в змозі реагувати на такі порушення, і бути незалежним від державних інститутів.\nОлег Шинкаренко: А про які саме порушення ви кажете? Що саме порушується державою?\nОлександр Павліченко: Що називається порушенням? Йдеться про обробку персональних даних. «Обробка» – це поняття широке, яке збирає…\nОлена Сапожнікова: Може на прикладах, щоб було зрозуміліше.\nОлександр Павліченко: Дивіться, дуже простий приклад. Коли діти йдуть до школи, то відбувається запис їхніх персональних даних, які можуть носити і вразливий характер. Ми, наприклад, здійснювали перевірку окремих шкільних закладів і з’ясували ось що. Звичайний шкільний журнал містить інформацію не тільки про успішність учня, а там є окрема сторіночка куди записуються, наприклад, персональні дані, адреса, батьки, можлива хвороба дитини або якісь особливості, наприклад, що вона є віруючою, або ще щось там, або вона хвора на якесь захворювання. І ця інформація, фактично, ви знаєте, одна дитина бере шкільний журнал, йде, несе його до класу або з класу, відкриває сторінку і дивиться і каже собі: «О! Яка цікава інформація! А я не знав там про ось цю дитину, про свого однокласника, чи з паралельного класу, що в нього це, ось це і ось це!» Тобто цієї інформації не може бути взагалі у відкритому доступі, тому що є інформація, яка називається вразливою, персональні дані вразливого характеру, які забороняється обробляти, або які потребують особливого режиму забезпечення зберігання. Обробка передбачає собою збір, накопичення, обробку, поширення і знищення всієї інформації, яка становить персональні дані.\nОлена Сапожнікова: А що ж робити з цим журналом, якщо там вже все є?\nОлег Шинкаренко: І головне, як може допомогти омбудсман?\nОлександр Павліченко: Ні, саме перше, для того щоб…\nОлена Сапожнікова: В школу приїхати.\nОлександр Павліченко: Дивіться, я зроблю трошки один невеличний крок назад. Ви сказали, що закон був ухвалений в 2011 році, фактично, ось цей інституціональний або інституціолізований захист персональних даних почав здійснюватися з 2012 року. Гарно, погано, але почав, тобто до того його фактично не існувало, розумієте? Тобто ось ми визначили проблему і стали відразу намагатися її подолати і таких випадків є дуже багато, я можу вам зараз розказати про декілька інших прикладів.\nОлег Шинкаренко: Чесно кажучи, прикладів не вистачає, бо не здається переконливим цей приклад про школу. Ну і що, що там хтось у щось вірить або хворий якоюсь хворобою?\nНіхто не захоче щоб ось тут в прямому ефірі розповідали про його хвороби.\nОлександр Павліченко: Інший приклад – медичні заклади і та ж сама медична реформа і збір, як ви пам’ятаєте, створення було реєстру пацієнтів. Ми знаємо, по перше, що для того щоб створювався такий реєстр пацієнтів з інформацією щодо стану захворювань кожного із пацієнта, а медична інформація апріорі є вразливою. Ніхто не захоче щоб ось тут в прямому ефірі розповідали про його хвороби чи там скільки зубів в роті вилучено…\nОлена Сапожнікова: Тільки за його згоди, якщо сама особа не захоче про це розказати.\nОлександр Павліченко: Правильно, але ж коли така особа дає інформацію в медичний файл, тут ще дуже важливо, з якою метою здійснюється збір інформації. Коли особа дає, наприклад, інформацію щодо свого стану здоров’я, то це виключно для того, щоб цей медичний файл зберігався, і один лікар, а потім інший могли дивитися на нього у випадку звернення цієї особи, але це не для широкого поширення, погодьтеся. Знову ж таки, коли ми говоримо про створення цього реєстру пацієнтів, а це навіть пілотні проекти відбувалися в України щодо створення його, передбачало використання тих же самих автоматизованих баз обробки. Тобто якщо йшлося про внесення комп’ютеризованих даних до системи інформації з різних комп’ютерів, які повторюсь, не завжди мали сертифіковані і захищені системи входу, різного типу обладнання було. Тобто тут забезпечення конфіденційності збереження каналів інформації – це окрема тема, як це здійснюється, але в даному випадку воно не було забезпечене і здійснене. І я можу сказати про проблему, коли можуть бути ці бази даних легко зламані, вскриті, і інформація здвіти може бути вилучена і вона може бути використана проти тих осіб, які надали свою згоду виключно на обробку в медичних цілях цієї інформації. Вона може бути елементом шантажу, ще таке інше, тобто тут ми говоримо про те, що це ось такого кшталту інформація має бути зупинена для збору і несанкціонованого поширення.\nОлена Сапожнікова: То я так розумію офіс омбудсмана збирає всі от такі випадки, аналізує їх і щось має з цього… якийсь зробити огляд? Що має робити офіс омбудсмана?\nОлександр Павліченко: Дивіться, офіс уповноваженого, по-перше, здійснює реєстрацію баз даних, які мають бути під особливо ретельним, пильним контролем. Якщо перший етап захисту персональних даних передбачав створення інституційного органу і перша редакція закону «Про захист персональних даних» зобов’язувала всіх власників баз персональних даних, до яких належали в тому числі і всі роботодавці реєструватися, зареєструвати ці бази даних, то цих баз було понад один мільйон, тільки які за декілька місяців підготували ці заявки, звезли на реєстрацію до державної служби із захисту персональних даних, так вона називалася тоді, яка була ліквідована через півтора року. І ця служба була завалена, затоплена, можна визначити це так, не мала можливості навіть обробити і п’ятої частини тих заявок. То офіс уповноваженого пропонує зареєструвати ті бази даних, які становлять ризик щодо обробки в них персональних даних, ну це ті ж самі реєстри пацієнтів, можливо. Це бази даних, які створюють ризик при втручанні несанкціонованому до цих баз і, наприклад, це ті ж самі бази, які стосуються і використовуються, щодо кого використовують свої дії колектори, так, передаються несакнціоновано.\nОлег Шинкаренко: Вибачте, а що це може дати? Скажімо, є у когось, у якогось роботодавця файл з переліком персональних даних, так звана база даних, і от він про це повідомить омбудсману і здійснить цей акт реєстрації, і що може омбудсман потім зробити з цим зареєстрованим файлом?\nОлександр Павліченко: Дивіться, перше, роботодавці зі списку цих вразливих баз даних вилучені взагалі. Тобто обробка баз даних між роботодавцями, вірніше, це бази даних, які створюються роботодавцями, регулюються трудовим законодавством, і вони вилучаються саме з поля регулювання саме ось цього закону. Тому тут спрощена трішки система. Ми говоримо про інші бази даних. Це все, що стосується, наприклад, охорони здоров’я, це питання, освіти, це питання релігії. Які бази даних, які можуть становити певну проблему для тих осіб, дані яких внесені в ці бази даних, вони мають бути.\nОлег Шинкаренко: Отже, якщо ми говоримо про захист персональних даних, то це стосується тільки лікарень, релігійних об’єднань, церков і ще кого?\nОлександр Павліченко: Це стосується всіх сфер нашого життя, але там, де персональні дані набувають вразливого характеру.\nОлег Шинкаренко: Як це можна зрозуміти? Що таке вразливий характер?\nОлександр Павліченко: Це і відео-обробка, ми знаємо, що є зараз поширення дуже широке систем відеонагляду, і особи, які потрапляють під цю систему, не завжди дають згоду на обробку персональних даних. Це і поширення інформації, ми маємо ту ж саму базу даних Миротворця, ви знаєте, яка має таку досить скандальну історію.\nОлег Шинкаренко: Вона відкрита.\nОлександр Павліченко: Вона відкрита, але коли туди потрапляють дані про якусь особу. Дивіться, тут є певне порушення, коли ми говоримо про Миротворець, ось вам такий конкретний приклад. Особи потрапляють до тієї бази не за власною волею, а закон «Про захист персональних даних» містить категоричні вимоги щодо редагування особою інформації, яка внесена до бази даних і вилучення інформації, якщо вона заперечує проти внесення такої інформації. Тобто особа може сказати: «Я проти того, щоб інформація щодо мене містилася в цій базі даних».\nОлег Шинкаренко: І вона каже.\nОлександр Павліченко: І вона каже, а вона не вилучається. Ось тут є порушення і в даному випадку треба і варто було б здійснювати свій захист прав в судовому порядку.\nОлена Сапожнікова: А хто буде взагалі слідкувати за тим: є порушення, нема порушення? Дивіться, от закон «Про захист персональних даних» нам говорить, що забороняється обробка персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях, професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров’я, статевого життя, біометричних або генетичних даних. Величезний перелік, так і далі ідуть винятки, це можливо тільки, якщо згода, вирок суд виносить, як уникнути згадки…\nОлександр Павліченко: За рішенням суду.\nОлена Сапожнікова: За кримінальну відповідальність, за рішенням суду. І це рішення суду, потім права знеособлюється в реєстрі судових рішень, особа стає…\nОлександр Павліченко: Але можна встановити.\nОлена Сапожнікова: Але можна встановити, як бути з цим?\nУ минулому році засудили військовослужбовця за зґвалтування неповнолітньої особи і можна було вирахувати, хто була ця особа, хоч все було деперсоніфіковано.\nОлександр Павліченко: Я вам можу сказати, що тут ми входимо тільки в нову еру застосування цього права. Я можу привести такий конкретний приклад. У минулому році був випадок, коли був засуджений військовослужбовець за зґвалтування неповнолітньої особи і, фактично, можна було вирахувати, хто була ця особа, хоч все було деперсоніфіковано, але ми рахуємо, що випадок був вказаний, де відбувалася ця подія, я навмисне зайшов подивився…\nОлена Сапожнікова: Там місце зазначається…\nОлександр Павліченко: Це село, в якому проживало приблизно 180 чоловік і з’ясувати, хто був цією особою, і подивитися наскільки конкретно…\nОлена Сапожнікова: Там дати залишаються, там все можна співставити.\nОлександр Павліченко: Там не дати, там було описано всю ситуацію, як це відбувалося, то, повірте мені, це більш ніж вразливого характеру інформація, оприлюднена у відкритому судовому рішенні. Я написав про це таку коротеньку замітку, але це просто я вважаю неправомірні дії судді, який поширив таку інформацію. Це мала би бути закрита і з закритим вмістом опису всіх ось цих подій.\nОлена Сапожнікова: Так роблять часто, Олександре Миколайовичу, купа рішень в реєстрі зазначаються, це суддя має приймати рішення.\nОлександр Павліченко: Звичайно, це просто відсутність практики, відсутність якогось розуміння того, що є порушення права, а в давному випадку відбулося реальне порушення права цієї особи. Ну, я собі не уявляю, як вона повинна була йти в школу, ця дівчина, і всі уже прочитали, всі уже бачили, що відбувалося з нею.\nОлег Шинкаренко: Тут є ще така деталь, що цей закон «Про захист персональних даних» буде захищати ваші персональні дані тільки тоді, коли ви поскаржитеся на те, що цей закон був порушений стосовно вас. А якщо ти не поскаржишся, то не буде ніяких дій з боку правоохоронних органів і омбудсмана?\nОлександр Павліченко: Не зовсім так, ми знаємо, що зараз відбувається формальне взяття згоди на обробку персональних даних. Ви можете приїхати, наприклад, ну по-перше, коли ви вчиняєте якісь дії, укладаєте угоду з банком, з якоюсь іншою установою, з вас беруть таку згоду на обробку ваших персональних даних. Навіть коли ви реєструєтесь на якийсь захід, можливо на якусь конференцію, кажуть, що ваші персональні дані будуть оформлені, коли ви подаєтеся на візу, ще якісь там речі. Була велика проблема з тим, що було згодою, зараз змінено це поняття згоди. Раніше вона була виключно в письмовому вигляді, це була усвідомлена, повторюю, згода, яка передбачає особою, яка надає цю згоду чітке розуміння, з якою метою збираються персональні дані, де вони будуть оброблюватися, яким чином, хто матиме доступ до цих персональних даних, і коли вони будуть знищені. Як правило, нічого цього не заявляється в цій згоді, тому ця згода в більшості випадків, 90% випадків, вона є нікчемною. Тому що коли ви даєте згоду при поселенні в готель, що ви погоджуєтеся на обробку ваших персональних даних, а вам не вказують, коли вони будуть знищені, впродовж там 20 днів чи місяця після вашого від’їзду. Хто буде мати доступ до них? Де вони будуть зберігатися? Цього немає, це згода не зовсім усвідомлена, вона не відповідає критеріям цієї згоди, відповідно вона нікчемна.\nОлена Сапожнікова: Тобто відкритий шлях до оскарження і можна потім в судах доводити.\nБули випадки, коли батьки відмовлялися від реєстрації дітей в електронній комп’ютерній системі на ЗНО.\nОлександр Павліченко: Я повторюю, це перші кроки, йдемо першими кроками для того, щоб зрозуміти, що є таке право, воно захищається, воно створює інколи більше проблем. Наприклад, проблеми, коли ця згода потрібна була для того, щоб проходити ЗНО, а у нас є представники певних релігій, вони виступають проти того, щоб мати ідентифікаційний код, щоб ніде не було реєстрації в електронних засобах, в електронних базах. І от були випадки в 2013 році, коли батьки дітей відмовлялися від реєстрації в електронній комп’ютерній системі реєструвати дітей на ЗНО, відповідно діти втрачали можливість скласти ці ЗНО і вступити до вищих навчальних закладів.\nОлег Шинкаренко: Про що я казав, коли питав про те, як діє цей закон. Виявляється, що цей сайт Миротворець, він не порушує ніяких законів України і також не порушує закону щодо захисту персональних даних, оскільки жоден з тих, чиї персональні дані там знаходяться, не поскаржився. Оскільки він не поскаржився, то закон не працює щодо цього сайту, і він далі працює, і він далі продовжує порушувати цей закон до тих пір, поки хтось нарешті не поскаржиться.\nОлександр Павліченко: Справи знаходяться на розгляді в суді, якщо ви знаєте, щодо сайту Миротворець, але вони не розглядаються, тобто така тактика вибрана.\nОлена Сапожнікова: А чому не розглядаються?\nОлександр Павліченко: Це не до мене питання.\nОлег Шинкаренко: Це політичне рішення?\nОлександр Павліченко: Це спитайте у сторін, які подавали і у судових органів, які…\nОлена Сапожнікова: Цікаво, що ось у цих справ може бути перспектива в Європейському суді з прав людини, там може прозвучати стаття 8 Європейської Конвенції про право на приватність, як ви думаєте?\nОлександр Павліченко: Звичайно, там право на приватність порушено, особливо щодо тих осіб, які потрапили туди не правомірно, хоч питання правомірності в даному випадку є взагалі досить умовним. Оскільки…\nОлег Шинкаренко: Не логічно, може.\nОлександр Павліченко: …такий сайт мав би право на існування, якби він був створений офіційними органами і, дуже важливо, був би судовий дозвіл на функціонування і правила регулювання цього сайту були затверджені. Тут можна було б про це говорити, поки що він фактично діє поза межами правового поля.\nОлена Сапожнікова: Олександре Миколайовичу, а як бути із тим, що в законі передбачено, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов’язану з функціями виконання держави, органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень? Що саме тут?\nОлександр Павліченко: Цікава, цікава клаузула. Дивіться…\nОлег Шинкаренко: Не дуже зрозуміло, взагалі, про що йдеться.\nОлександр Павліченко: Я вам поясню, чому ця норма, вона була умисно прописана. Цей закон вступив в силу в 2012 році і, фактично, майже паралельно в той же самий час вступив в силу закон «Про доступ до публічної інформації» і відразу почали бомбардувати всі органи державної влади і потім місцевого самоврядування питаннями: «А скільки ж хто отримує? Або яка зарплата? Або кому виділені ось ці кошти? Або скільки це коштувало?». І була купа відмов на підставі того, що ця інформація містить персональні дані, а відповідно особа, про яку ви запитуєте дозвіл на оприлюднення цієї інформації не дала, значить вибачте, ми вам не дамо цю інформацію.\nОлег Шинкаренко: Таким чином корупціонери можуть уникати відповідальності.\nОлександр Павліченко: Абсолютно точно і, по-перше, було внесено зміни до закону «Про доступ до публічної інформації», спеціально було узгоджено з нормами закону «Про захист персональних даних», що все, що стосується розпорядження державними коштами, не може відпадати під дію закону або посиланням на захист персональних даних щодо осіб, які отримали ті кошти. Не важливо чи займають вони державні посади, чи вони мали доступ до розпорядження або отримання тих коштів, які належать до державних коштів, до бюджетних, до місцевих бюджетів. Тому це, фактично, антикорупційна норма, яка передбачає відсутність захисту для осіб, які розпоряджаються або отримують державні кошти, що інформація про отримання ними різних виплат має бути оприлюднена без їхньої згоди.\nОлег Шинкаренко: Таким чином, межа щодо заборони розповсюдження персональних даних пролягає якраз по державній власності. Якщо ти працюєш у державному підприємстві, якщо отримуєш зарплату з державного бюджету, то у тебе, фактично, не може бути персональних даних.\nОлена Сапожнікова: Там ще органи місцевого самоврядування зазначені.\nОлександр Павліченко: Так, і органи місцевого самоврядування. Це йдеться не про персональне життя. Йдеться про те, що коли особа отримує від держави якусь виплату, премію. До речі, ту не всі абсолютно виплати можуть бути, наприклад, оплата на поховання чи сироті якоїсь суми не може бути, хоч це і державні кошти органів місцевого самоврядування.\nОлег Шинкаренко: Захист персональних даних – це для багатьох ще незрозуміла потреба. Ще не багато поки людей здатні собі уявити, що можна зробити з їхніми персональними даними у сучасному цифровому світі. Саме тому ця небезпека недооцінена, люди не бачать тут загрози, а вона насправді існує, тому на неї потрібно зважати.


Новий BMW 3 Series стане конкурентом Tesla Model 3\nМодель BMW «третьої» серії нового покоління отримає модифікацію повністю електричній тязі і вступить у пряму конкуренцію з Tesla Model 3.\nОсновними конкурентами нового 3 Series і раніше будуть Audi A4, Mercedes-Benz C-Class, а також примкнув до них не так давно Jaguar XE.\nТому основу лінійки двигунів для нової «трійки» складуть традиційні силові агрегати: трьох-, чотирьох - і шестициліндрові бензинові і дизельні двигуни. Однак цього разу в гамі з'явиться також повністю електрична версія.\n«Електрифікована» модифікація моделі «третьої» серії, за неофіційними даними, отримає 90-киловатну акумуляторну батарею, яка зможе забезпечити автомобілю запас ходу в 300 миль (482,8 км).\n«Трійка» майбутнього покоління, за інформацією наших британських колег, буде побудована на новій платформі CLAR, що відрізняється широким застосуванням карбонових елементів конструкції. Велика версія цього шасі, нагадаємо, раніше лягла в основу флагманського седана 7 Series.\nСвітова прем'єра нового BMW 3 Series відбудеться, як очікується на автосалоні у Франкфурті восени 2017 року. У продаж автомобіль надійде на початку 2018 р. Електрична версія нової «троячки» дебютує не раніше 2020 року.


У вівторок Рада безпеки ООН проведе закрите засідання » Слово і Діло\nРада безпеки ООН збирається на закрите засідання через Північну Корею\n22 травня 2017, 08:37\nРада безпеки Організації Об’єдниних Націй проведе нараду у вівторок, 23 травня, під час якої обговорюватимуться нещодавні ракетні випробування КНДР.\nЗустріч відбудеться за зачиненими дверима. Її ініціаторами виступили США, Японія і Південна Корея.\nЗазначається, що до країн, які будуть підтримувати Північну Корею, можуть застосовувати санкції.\nНагадаємо, 21 травня КНДР здійснила черговий ракетний пуск, запущений снаряд міг бути балістичної ракетою.\nЯк вважають південнокорейські військові, ракета приземлилася в водах біля східного узбережжя КНДР, пролетівши близько 500 км.\nПівнічна Корея може бути причетна до кібератаки WannaCry.\nВідзначимо, що США, Китай, Японія і Корея працюють над планом щодо КНДР.\nПівнічна Корея обіцяє ніколи не зупиняти ядерні випробування 27 квітня 2017, 23:00


Українці приєднуйтеся до найбільшого уроку англійської мови | Новини\nУкраїнці приєднуйтеся до найбільшого уроку англійської мови\n16:28, 23 травня 2016 р.\n28 травня 2016 ініціатива GO Global спільно з посольством США в Україні проведе найбільший урок англійської мови у світі, що буде занесено в Книгу рекордів Гіннеса. Про це на своїй сторінці у Facebook написав народний депутат Мустафа Найєм.\nЗа його словами, нинішній рекорд тримається вже десять років і належить німцям - на уроці з вивчення англійської мови у Німеччині одночасно були присутні 6287 учнів.\n«Щоб побити цей рекорд нам треба зібрати не менше 9000 осіб. Український урок англійської мови розпочнеться 28 травня в 13:00 за київським часом і триватиме 35 хвилин», - написав Найєм.\nВін також зазначив, що заняття пройдуть під відкритим небом одночасно в безлічі міст. Головними майданчиками стануть Софіївська площа в Києві і площа навпроти театру опери та балету у Львові. У Києві модератором заходу буде GoGlobal, а у Львові - посольство США в Україні і особисто посол Джеффрі Пайетт.\nНа даний момент волонтерами GoGlobal вже зареєстровано близько 50 ініціативних груп по всій країні.\nНагадаємо, що у місті Новограді-Волинському Ви можете вивчати англійську мову на курсах компанії "LEGANS".\n#GO Global #США #урок англійської #Новоград-Волинський #курси іноземних мов #ЛЕГАНС


Сергій Чирков: «Плейбой» і «Пентхауз» у кіосках з’явилися вже після того, як зник «Лель» - Література. Сучасна українська література. Всеохопний літературний портал\nСергій Чирков: «Плейбой» і «Пентхауз» у кіосках з’явилися вже після того, як зник «Лель»\nІнтерв’ю3 коментарі1361 views 0\nУ червні 2012 року перший український еротичний журнал «Лель» мав відсвяткувати своє 20-річчя. Але прожити йому судилося йому трохи більше десяти. На початку свого існування «Лель» міг похвалитися 200-тисячним тиражем, в останні роки ледь сягав 10 тисяч. Про чудовий і самобутній журнал «Друг Читача» згадав, коли розпочав свою еротичну рубрику «Ніч з «Другом Читача».\nПро перемоги та невдачі знакового українського часопису розповідає колишній головний редактор, натхненник, батько «Леля» – Сергій Чирков.\n– Ви були головним редактором першого українського еротичного журналу. Про «Лель» дуже мало інформації в Інтернеті, а нині, якщо чогось немає у Мережі, значить, цього не існує або й ніколи не було. Не хотілося б втрачати цей безцінний скарб.\n– Я був не лише головним редактором, а і засновником, фактично – автором ідеї. Починався він, скажімо так, у моєму кабінеті – тодішнього головного редактора журналу для підлітків «Однокласник». Хоч і парадоксально звучить, але він народився саме у людини, яка займалася дитячою літературою і, як тоді говорили, «вихованням підростаючого покоління».\n– Власне про створення хотілося б докладніше…\n– Ідея виникла у першій половині 1991 року, до ГКЧП (ДКНС). У часи горбачовської перебудови, як відомо, влада стала закривати очі на легалізацію того, що раніше трималося під суворим табу. І найперше, що тоді хлинуло на ринок, на вуличні розкладки, – це газети нового покоління. Вони не нагадували газети класичні, формату «Правди». У них друкувалися політичні анекдоти, літературні і публіцистичні твори, які раніше радянська влада вважала для себе шкідливими. І, звичайно, хлинула література порнографічна, що загалу видавалася за еротику. Вона виходила страшенними тиражами, які сьогодні навіть не сняться: це були 100-тисячні, 500-тисячні, навіть мільйонні цифри. Заборонене – воно ж завжди найсолодше. Але це була або низькопробна порнуха, яку й літературою гріх називати, або, в кращому разі, не вивірені і не вичитані повісті та оповідання, що приписувалися Олексію Толстому, Івану Буніну та іншим класикам і здавна ходили у списках. І от люди все це почали читати, тішитися: так ось яка вона – еротика. І я брав заради інтересу, я ж філолог. Ніхто не називав цю продукцію порнографією, бо за неї могли й посадити. Іменували еротикою, викривляючи уявлення читачів про еротичне мистецтво і тим самим дискредитуючи його. Люди просто заробляли гроші на цих газетках. Хоча між термінами «порнографія», «секс», «еротика» тоді різниці ніхто не бачив. Одні не знали різниці між ними, інші цим користувалися… Ми з колегами обмінювався думками: а що ж далі буде? Пшеницю і полову слід було розділити. Адже еротичне мистецтво – це завжди краса, це поезія.\n– І тоді…\n– … і тоді народилась ідея еротичного журналу. Ринок був зголоднілий, було кому читати й не лише еротику. Ми тоді ще були країною, яка читала найбільше у світі. Люди, які починали з таких розкладок, з дешевих видань газетного типу, серйозно збагатилися. Я не мав комерційної жилки і одразу замахнувся на журнал з претензіями. Завівся, так би мовити, почувши від тодішнього директора видавництва «Молодь» Анатолія Давидова: «А ти зміг би придумати інтелігентний журналу еротичного спрямування?» Придумав. Спочатку обрав для нього чомусь формат журналу «Малятко», назбирав тем, розклав по рубриках – аби вийшло різнопланове видання. З якимись темами я був знайомий, з іншими – ні, ще про інші – здогадувався. Тобто сказати, що я був глибоко зорієнтований, буде великим перебільшенням. Замовив макет, запросив художників, зрештою перший номер було зібрано. Але тут все почало валитися: ГКЧП, розпад СРСР, економічний занепад, інфляція… І залишивсь я з ненародженим і нікому тепер не потрібним журналом сам. А потім випадково зустрів давнього знайомого, ще з його майорських часів, Сергієм Кичігіним, він якраз собі фірму організував і зацікавився «Лелем». Після немалих і багатомісячних сумнівів Кичігін таки підтримав «Лель» – 25 червня 1992 року вийшов перший номер.\nМи оголосили передплату на рік наступний, пустили дуже скромний ролик по телебаченню, і новий, вважай нікому не відомий журнал, набрав по передплаті понад 120 тисяч. «Лель» тоді позиціонувався як щомісячний журнал для сімейного читання. Але зібрані по передплаті гроші видавець, на жаль, використав на інші потреби. Ми випустили три номери і зупинились. Офіційна версія – через брак паперу. Його справді треба було діставати, але за наявності грошей – можна. Почали робити спарені номери, друкуватися на непридатному папері. Наша репутація, як то кажуть, танула на очах. У 1992 році замість 12 номерів випустили 9. Така сама історія повторилась наступного року. А потім журнал пішов у самостійне плавання…\nОтака от передісторія. Були в ній, крім улюбленої роботи, чимало всякого – і рекет наїжджав, коли родину доводилося переховувати, і бандюкам мене здавали…\n– Хто долучився до цього ризикованого на той час проекту?\n– На журнал «Лель» працювали тоді дуже достойні і серйозні фахівці. Ми мали доступ до рукописних архівів. Серед найактивніших, приміром, нинішній вчений секретар Інституту літератури Микола Сулима. Він вишукував раритети, коментарі писав. Серед іншого – видобув поему Валер’яна Поліщука «Онан», ми дали її у «Лелі», це була сенсація, бо вона вважалася загубленою. Навіть донька поета, яка проживала у Москві, не знала цього твору, ми надіслали їй примірник. У культурний і науковий обіг вводилися унікальні фольклорні матеріали, всі подавалися з коментарями. У першому ж номері ми обнародували славнозвісну «Бандурку», прислів’я та приказки, народні згадки двозначного еротичного змісту.\nНавколо редакції гуртувалися відомі літературознавці, прозаїки, поети, у кожного щось знаходилося для «Леля». На початковому етапі вони подавали матеріали під псевдо, теми ж були незвичними не лише для закритого і застебнутого на всі ґудзики суспільства, яким було радянське, а й для культурницьких кіл. У «Лелі» працювали чудові художники. Всі провідні фотомайстри пройшли через журнал. У мене картотека на всіх збереглася. Багато з них зараз тримають власні фотостудії, стали поважними рекламними фахівцями.\n– Які відомі імена знайшли місце на сторінках «Леля»?\nВипуск з уривком із «Польових досліджень українського сексу»\n– У рубриці «1001 вірш для Шахерезади» публікувалися вірші як класиків – Павла Тичини, Максима Рильського, Володимира Сосюри, Василя Чумака, Михася Семенка – так і молодих поетів. Спочатку рубрика називалася «Від Апулея до Андруховича», а потім ми її уніфікували. Андрухович надрукував у нас фрагмент «Московіади», кілька віршів. Винничукова стилізація щоденників славнозвісної Роксолани «Житіє гаремноє» йшла у нас паралельно з публікаціями у львівській газеті «Post-Поступ», тобто – просто з письменницьких «коліс». Йшли і вірші Юрія Винничука, він же і поет цікавий. Юрій Покальчук багато видавався. Було представлено фрагмент «Польових дослідження українського сексу» Оксани Забужко. З десяток оповідань встиг надрукувати Богдан Жолдак. А такі неповторні прозаїки як Петро Федотюк і Андрій М’ястківський заслужили в журналі навіть персональні рубрики – «В алькові Ігоря Ченича» і «З пасіки діда Андрія». Саме у співпраці з «Лелем» в Андрія Пилиповича народилася блискуча книжка образків «Хочу!», вихід якої став би літературною подією – на жаль, автор пішов з життя, і книга залягла в його багатющих архівах…\nНе буде перебільшенням сказати: практично всі тодішні діючі літератори так чи інакше були представлені у нашому журналі, відкрилися читачеві новою для них яскравою гранню.\n– Чи розглядались інші варіанти назви журналу?\n– Всерйоз – ні. Ми не хотіли брати Амура. Хотіли відшукати в минулому свого бога кохання. Гойтосир, зафіксований у доступних тоді дослідженнях Рибакова, видався не дуже благозвучним, та й походження не дуже слов’янське. Його ім’я ми використали у рубриці для чоловіків – «Клуб Гойтосира», жіночу рубрику також представляла богиня кохання – «Клуб Дівонії». В обох «клубах» подавалися поради медичного напряму, з психології стосунків, тести, проблемні матеріали. Але у назві для журналу я вибирав між «Лелем» і «Лелею». Розглядався і об’єднаний, так би мовити варіант – «Лель і Леля». Та, зрештою, зупинилися на чоловічій іпостасі слов’янського бога кохання.\n– Чи має «Лель» у своїй скарбничці резонансні матеріали? Можливо, «Лель» був першим у чомусь?\n– «Лель» був першим у всьому. Кожен його випуск ставав подією. Адже ми повертали, а частіше і вводили в обіг, величезний, важливий за змістом і красивий за формою шар людської культури, яким є еротика. «Лель» здійснював місію осмисленого повернення народу багатовікової сексуальної культури, що побутувала у фольклорних формах, – її у нас було відібрано через лицемірну турботу про моральну цнотливість, що спричинило в результаті безліч проблем соціального, морального і навіть медичного змісту.\nФольклорні масиви піднімали тільки ми. Перші еротичні оповідання справді літературного рівня йшли у «Лелі», тому цілком вмотивовано можна стверджувати, приміром, що першим еротичним легально надрукованим оповіданням є «Яна» Петра Федотюка, що опубліковано під псевдонімом Ігорь Ченич. Ще один момент. Наприкінці 19 століття у Німеччині вийшли два грубезні томи з фольклором, зібраним Володимиром Гнатюком, ми знайшли це видання – в ньому латиною подано наші тексти. Цей двотомник спричинив свого часу справжній скандал, збирача до царського суду притягнули, але знайшлися небайдужі люди, котрі своїм науковим авторитетом захистили Гнатюка. От ми і розшифрували це видання, і перший том практично весь поступово надрукували.\nНа переклади з іноземних мов світової еротичної класики працювали кращі фахівці України, які перекладали античних авторів, Хемінгуея, французів, італійців… Тоді «Всесвіт» фактично стояв, він, як і всі «старі» журнали не мав змоги платити авторам. Так от. Соломія Павличко, яка «Лель» дуже підтримувала і пропонувала для публікації цікаві речі, якось передавала нам для ознайомлення французьке видання «Будуарної філософії». Я де Сада не читав, його тоді просто не було, знав лише, що він писав жорстку еротику, таке щось пограничне. Тому сумніви були. І раптом дізнаюся, що готується до виходу російськомовний де Сад. Тоді ми швиденько знайшли перекладача, який, до речі, перекладав Бальзака, у нас він сховався за псевдо, пояснивши, що в нього донька школярка, а дружина – диригент церковного хору. Де Сад – малопоетичний літератор, і ця особливість вилізла у російськомовному виданні, росіяни зробили грубий механічний переклад. Російська мова взагалі грубіша за українську. Особливо, коли потрібні напівтони, коли треба говорити про речі тонкі і делікатні. Я порівнював потім обидва переклади «Будуарної філософії» – це «небо» і «земля», дві різні школи, у нас – Миколи Лукаша, світовий рівень, а у них – посередність. Те, що вийшло у «Лелі» – було справжньою класикою, побудованою на кращих засадах української перекладацької школи. Тож перший український де Сад, якщо говорити про пріоритети, також з’явивсь у «Лелі».\nЦе не увесь перелік, приклади взято навмання, для показовості.\n– Чи були якісь перешкоди у випуску, цензурування?\n– Створювався «Лель» спокійно, не на скандалі. Хоча такі журнали мають розкручуватися саме на скандалах. Такий стандарт: головний редактор еротичного часопису має бути завсідником тусовок, скрізь світитися. Як Хефнер. Він не виходить в люди без супроводу дівчат, коли фотографується, хтось обов’язково на коліні сидить. Мене запитували, коли писали про журнал: де мої дівчата? Проте, ми не працювали з моделями, це був один з принципів «Леля». Мали справу лише з фотографами. І друкували знімки лише після того, як майстер узгоджував усі правові питання з моделлю. Тобто, я наперед відсікав себе від цих скандалів. І тому, може, ми спокійно проіснували стільки років. Можу навести навіть такий приклад. Коли у Верховній Раді була дискусія навколо мовного питання, один з учасників парламентської дискусії назвав «Лель» останнім форпостом української мови. Мені свого часу пропонували написати заявку на дотацію в Кабмін. Там у мене було чимало прихильників, частенько дзвонили з проханням сформувати підшивку на подарунок. Я відмовився, грошей нам завжди бракувало, але дотація «Лелю» могла спричинити скандал.\n«Лель-ревю» вперше російською\nПоказовий ще один випадок. Коли ми міцно увійшли в тему, журнал вже не міг переварювати наявний літературний масив. Ми ж віддавали перевагу матеріалам з українськими коренями, а зарубіжні переклади почали залишатися поза межами. І я вирішив виокремити програму зарубіжних перекладів в окремий журнал – «Лель-ревю», він також пішов непогано. Проте намітилася інша проблема – почали з’являтися якісні переклади зарубіжних авторів російською мовою, які треба було включати у свою програму. Не маючи доступу до першоджерел, брати російські тексти і перекладати українською було не дуже чесно і професійно. І я оголосив, що кожен третій випуск «Леля-ревю» буде виходити російською мовою, на чужих перекладах. І в колах інтелігенції здійнявся скандал, пішли дзвінки. Люди почали захищати журнал, говорили щось на кшталт: «Оці люди з російськими прізвищами, оці чиркови паплюжать наш «Лель». Тобто, мій «Лель» почали захищати від мене самого. Мені це сподобалося страшенно.\n– А як «Лель» ставився до порнографії?\n– «Лель» не вдавався до порнографії. Але спірні речі – були. Річ у тім, що немає чіткого визначення порнографії, нема чіткої межі між нею і еротикою. Кожна країна має свої визначення, інколи – смішні і не надто вмотивовані. До демонстрації жіночого тіла традиційно ставляться більш поблажливо, ніж до чоловічого. Під суворим табу, приміром, публікація збудженого органа, хоча в історії відомі ритуальні поклоніння фалосу, кам’яні і живописні зображення якого прикрашали храми. Звичайно – різний час, різні народи, різні культури. Читав і таке визначення: якщо оголені люди стоять на підлозі – це еротика, а якщо ноги відірвані від землі – то це вже порнографія. Немає і, напевне, ніколи не буде проведено межі між тим, що вважати пристойним і прийнятним, а що – ні. Усе залежить від рівня культури, від рівня цивілізованості. Звинувачували свого часу і Олександра Довженка за кадри у фільмі «Земля». До речі, це фактично була перша поява у художньому кіно оголеного жіночого тіла. А зараз – це для кіно вважається невинним.\nА наскельні малюнки, де зображувалися статеві акти, а греки з їхніми Помпеями, скульптурами, розписами? А культура Індії, Китаю, арабських країн? Вона містить дуже відверті речі. Багато які культури сповідували поклоніння фалосу як джерелу життєдайності. Тут є над чим думати: якщо древні народи не вважали це чимось забороненим, то чому ми, цивілізовані, маємо засуджувати? Можливо, про порнографію слід говорити, маючи на увазі механічне, документальне відтворення статевого акту – демонстрація акту заради демонстрації акту. Але тут можуть втрутитися медики: інколи порносюжети використовуються для лікування хворих… Тож актуальним має бути інше: де, як, коли і за яких умов має відбуватися знайомство з еротичною культурою. Варто пам’ятати також про вікові обмеження. Потрібен контроль за доступом до цих матеріалів. Заборонити – найпростіше, але заборона завжди підвищує попит.\n– А читачі цікаві були?\n– Аякже! Перший рік роботи – дзвінок. Чую – людина хвилюється, затинається. Виявилося, телефонує тракторист, що спеціально приїхав у райцентр, щоб подзвонити в редакцію і подякувати. Він закохався, але був настільки невпевнений у собі, так комплексував щодо своїх чоловічих параметрів, що, зізнався, навіть хотів піти з життя. А потім набрів на журнал, почитав. Ми людині, виходить, врятували життя. Сказав, що одружується. Я це слухав і радів. Листів було страшенно багато, ми багатьом людям допомогли і у просвітницькому плані, адже друкували не лише художні твори.\n– Певно, в еротичний журнал намагалися потрапити і зірки шоу-бізнесу.\n– Так, звісно. Вони виходили на сторінки як одягнутими, так і напівоголеними, кожен сам визначав кількість одягу на собі. Якщо погортати архівну підшивку, можна знайти багато знайомих облич: Ірина Білик, Наталя Могилевська, Камалія, Жанна Боднарук, Ольга Сумська, чи не весь акторський склад серіалу Олега Бійми «Острів кохання», знятого за українською еротичною класикою… Готовність оголитися для «Леля» була доволі високою, але я не йшов на занадто відверті фото-сесії, хоча розумів, що саме вони роблять тираж. Телефонували люди, які займалися розруткою «на три країни», як сказали, Сєрьоги-репера, він тоді тільки починав, я відповів, що взагалі погано уявляю його появу в журналі. Уберіг і репутацію однієї з нинішніх естрадних зірок першої величини, яку тодішній продюсер обіцяв роздягнути до якої завгодно відвертості, але мені чомусь стало шкода тоді молоду і мало відому виконавицю. Вона стала зіркою завдяки своєму голосу, а не скандальному оголенню, про що нині б шкодувала, і це мене тішить.\n– І який у цієї казки був кінець?\nЖурнал зразка 2003-го року\n– «Лель» проіснував більше десяти років без реклами, без фінансової підтримки і скандалів, що підвищують тираж, – лише за рахунок того, що йому повернеться з мережі розповсюдження. А поверталося дуже мало. Фактично закінчилося тим, що ми змушені були редакцію звільнити. Журналу вистачало лише на те, щоб заплатити за поліграфію. І останні років десь чотири, якщо не всі п’ять, я цей журнал робив фактично сам. Це теж досвід унікальний. Перекладав поезію і прозу, писав публіцистику, вишукував поради… Довелося відмовитися і від оригінальних світлин – я не мав чим платити, а автори вже зорієнтувались і менше 20 доларів за право публікації фото й говорити не хотіли. А то й 50 і 100 – залежно від імен. Єдине, кого залишив – набірницю. А верстав, сканував – сам, єдине, чого не вмів – «чистити» фото.\nМені шкода було зупиняти «Лель», залишилося дуже багато матеріалу, цікавого, унікального. На сторінках Леля було розпочато «Енциклопедію еротики». Я її сам збирав фактично. Якщо представлявся художник або скульптор, неодмінно йшли його роботи, якщо письменник – уривок з твору. Окрім літераторів, художників і фотомайстрів, подавалася різноманітна термінологія, що окреслювала чи не увесь спектр еротичної та сексуальної культури. З журналом ми встигли дійти до літери «В», хоча я маю й подальші напрацювання. Це теж те, чого ніхто не в Україні не робив. Та й у світі, якщо брати широту охоплення.\nТака ситуація не могла тривати безкінечно. Але журнал фактично було знищено зовні. Знищено без застосування сили. Просто створили тупикову ситуацію: закон про захист моралі ввели в дію фактом його публікації, а повноважну експертну комісію, що мала давати дозволи, створили десь через півроку. І склалося так, що я віддав останній номер на реалізацію 10 грудня, а десь 20-го ввели в дію обмежувальний закон. І «Союздрук» без жодної експертизи, яку має провести повноважна комісія, на свій розсуд вилучив тираж з продажу. Я міг судитися, міг щось доводити. Але… Я не став боротися, я втомився. Та й протистояти державній машині – річ безперспективна. Я зупинив свій журнал.\n– Уявімо, що з’явився спонсор, який пропонує відновити журнал. Чи Ви погодилися б стати головним редактором?\n– Керувати – навряд чи, взяв би рубрику, можливо. «Енциклопедію еротики» або ще яку. І експертний супровід за потреби міг би на себе взяти. Не тому, що найрозумніший, а тому що встиг добряче в’їхати в тему.\n– Такий журнал потрібний зараз?\n– Журнал потрібен. Можливо, з деякими корекціями. Тоді сама тема була скандальною, а зараз будувати варто спокійний врівноважений журнал, хоча я завжди будував «Лель» не на скандалі, а на творчій складовій. «Плейбой» нам не потрібен, нам не вистачає журналу, що виходив би на літературній основі. Нам потрібен журнал, який би працював, а не розважав. До речі, «Плейбой» і «Пентхауз» у кіосках з’явилися вже після того, як зник «Лель». Ми фактично своєю присутністю відсунули в часі оті лаковані журнали. До України доходили московські видання, продавалися на розкладках, але в кіосках їх не було. Нам дзвонили з польської редакції, щоб на нашій базі видавати «Плейбой». Але і «Плейбой», й інші подібні видання – це журнали ситого суспільства. Вони ж нічого корисного не дають: постери, спорт, трішки політики… А наш журнал працював. Ми хоч і друкувалися здебільшого на глянцевому папері, глянцем ніколи не були.\n– Ми знаємо, що ви написали роман. Про що він? Він еротичний?\n– До лелівської теми роман стосунку не має, хоча вмотивовані відверті сцени містить. «Ковчег. Колискова для смерті» – це двотомний роман-подорож у 333-х спогадах, снах і видіннях. Він доволі оригінальний за формою, за версткою також. Складається з кількох часових і просторових пластів… Для мене ця річ дуже важлива… Яким роман вийшов, мені важко сказати. Писався він більше трьох років.\n– Ну що ж, хочеться побажати, щоб Ваш роман знайшов свого читача, так само, як знаходив читача «Лель» – перший і, дай Боже, не останній український еротичний журнал.\nСпілкувалася Наталія Уварова\nВсе геніальне у нас принято душити…\nА “Лель” шкода — аналогу йому сьогодні немає. Ця ніша так і залишилась незаповненою.\nТак, цей журнал є унікальний. Літературний, еротичний, український – фантастично. Дуже гарно видавався, папір, фото, якісне наповнення. В мене є пять журналів, деколи переглядаю і сам дивуюся, такий був в Україні! Може хтось має ці журнали , відгукніться, я б поповнив свою колекцію stegyra_s15@ukr.net\nну прям, прєдєл твоїх хфантазій 😀


Під час брифінгу в Костянтинівці говорили про одноразове добровільне декларування\nПід час брифінгу в Костянтинівці говорили про одноразове добровільне декларуванняРозділ: Місцеві новини\nДнями в Костянтинівській ДПІ Головного управління ДПС у Донецькій області відбувся брифінг для представників місцевих ЗМІ та громадськості. Головна тема брифінгу – одноразове добровільне декларування, в ході якого фізичні особи отримали змогу добровільно задекларувати активи, з яких не було сплачено податки.\nПодатківці розповіли, що одноразове (спеціальне) добровільне декларування – це особливий порядок добровільного декларування фізичних осіб. Декларуванню підлягають активи, одержані за рахунок доходів, що підлягали оподаткуванню в Україні та з яких не були сплачені або сплачені не в повному обсязі податки і збори. Скористатися ним можуть громадяни України, у тому числі самозайняті особи. Не можуть бути декларантами особи, які за будь-який рік, починаючи з 1 січня 2005 року, подавали або мають подавати декларації відповідно до законів у сфері запобігання корупції, здебільшого це державні службовці. Також до цього списку входять особи, які є малолітніми чи неповнолітніми або недієздатними, або є особами, дієздатність яких обмежена і над ними встановлено опіку.\nОдноразова (спеціальна) добровільна декларація подається особисто декларантом виключно в електронній формі. Об'єктами одноразового декларування можуть бути: валютні цінності, нерухомість, транспортні засоби, предмети мистецтва та антикваріату, дорогоцінні метали, дорогоцінне каміння, ювелірні вироби , пам’ятні банкноти та монети, корпоративні права, майнові права на об'єкти інтелектуальної власності, цінні папери, права на отримання дивідендів, інші активи фізичної особи, у тому числі майно, банківські метали, що не розміщені на рахунках.\nНе можуть бути задекларовані активи, одержані декларантом внаслідок вчинення діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення.\nКрім того, не передбачено декларування активів особою, стосовно якої розпочато досудове розслідування або відкрито судове провадження у вчиненні будь-якого із кримінальних правопорушень, передбачених певними статтями Кримінального кодексу України.\nЩодо пільг, то можна не декларувати квартиру/квартири, загальною площею не більше 120 кв. м, житловий будинок/будинки, загальною площею не більше 240 кв. м; об'єкти нежитлової нерухомості – нежитлові будівлі некомерційного призначення загальною площею до 60 кв. м; земельні ділянки, сукупний розмір яких по кожній окремій ділянці не перевищує норми безоплатної передачі, визначені статтею 121 Земельного кодексу України; один транспортний засіб особистого некомерційного використання. Але це не стосується транспортних засобів, призначених для перевезення 10 осіб i більше, легкового автомобіля з робочим об'ємом циліндрів двигуна не менше як 3000 куб. см та/або середньоринковою вартістю понад 400 тис. грн, мотоцикла із робочим об'ємом циліндрів двигуна понад 800 куб. см, літака, гелікоптера, яхти, катера;\nТакож можна не декларувати і інші активи, сумарна вартість яких не перевищує 400 тис. грн.\nОсновна ставка збору з одноразового спецдекларування складає 5 відсотків від суми задекларованого доходу і застосовується до валютних цінностей, нерухомого та рухомого майна, цінних паперів, паїв. часток що знаходяться (зареєстровані) в Україні.\nСтавка 9 відсотків застосовується до активів за кордоном.\nАле до 1 березня 2022 року замість 9 відсотків застосовується ставка у розмірі 7 відсотків.\nЗапроваджено також ставку 2,5 відсотка щодо номінальної вартості державних облігацій України.\nСплата збору з одноразового (спеціального) добровільного декларування здійснюється декларантом протягом 30 календарних днів з дати подання такої декларації до Державного бюджету України. За бажанням, громадянин може сплачувати збір поступово, трьома рівними частинами щорічно. Перша сплата протягом 30 календарних днів з дати подання декларації, друга - до 1 листопада 2023 року, третя - до 1 листопада 2024 року. Але у цьому випадку ставки збільшуються з 5% до 6%, з 9 (7)% до 11,5 (9,5)%, з 2,5% до 3%,


Як правильно пеленати дитину - Я вагітна\nЯ вагітна > Діти > Як правильно пеленати дитину\nЯк правильно пеленати дитину\nЧервень 13, 2016 Червень 13, 2016 Опубліковано в Діти. Автор:Yaroslava H.\nЧасто молоді батьки не уявляють, як сповивати новонародженого. Деякі вважають, що сповивання може перешкоджати розвитку дитини. Для того щоб розібратися в цьому, потрібно згадати той час, коли немовля перебуває у мами в животі. До 5 місяців внутрішньоутробного розвитку дитина плаває в навколоплідних водах, рухаючи вільно ручками і ніжками. В кінці вагітності, коли малюк вже підріс, його ручки щільно притиснуті до тіла. Такий стан для малюка стає звичним. Коли він народжується і потрапляє у вільний простір, у немовляти починається паніка. Різкі рухи його лякають. Сповивання повертає малюка в спокійний і безтурботний час і він швидко заспокоюється.\nЯк правильно пеленати новонароджену дитину\nЗа часів наших бабусь правильним вважалося туге сповивання, коли ручки і ніжки дитини випрямлені. У такому положенні малюк був знерухомлений, що могло призвести до гальмування моторного розвитку. У разі якщо у малюка була дисплазія кульшового суглоба, туге сповивання могло спровокувати порушення опорно-рухового апарату.\nНа викривлення ніг сповивання не впливає, хоча так думають деякі батьки. Причиною викривлення є нестача кальцію або рахіт. Зараз з такою патологією народжується 90% новооожленних.\nСьогодні правильним вважається вільне сповивання «жабою», коли ніжки і ручки немовляти запеленані не туго. Таке сповивання правильно формує тазостегнові суглоби дитини. Між ногами до живота дитини загортають прямокутну пелюшку. Завдяки цьому стегна малюка залишаються розведеними. Після цього нижній край загортається вгору і вперед. Кінці пелюшки з боків заправляються.\nДля того щоб правильно пеленати дитину розстеляють фланелеву пелюшку, на яку кладуть тонку пелюшку, складену прямокутником. Дитину потрібно покласти на пелюшку таким чином, щоб пахви малюка і верхній край пелюшки були на одному рівні.\nЦе дозволить малюкові адаптуватися до нового простору і звикнути до своїх рук. Ближче до місяця можна сповивати дитину під ручками, коли малюк не буде себе будити підкиданням. У деяких новонароджених некоординовані рухи зберігаються до півроку. Таких малюків доведеться сповивати довше.\n1. Виберіть відповідну ковдрочку; 2. Розстеліть пелюшку на плоскій твердій поверхні; 3. Загорніть верхній кут пеленки у напрямку до себе, приблизно на 20 см, не досягаючи середини пеленки. На цьому згині лежатиме голівка дитини.\nПеленання – це один із способів догляду за новонародженим і прийшло воно до нас із далекого минулого. Ще тоді немовлят «закручували».\nПеленати новонароджених стали через прохолодний клімат, коли мама не могла постійно тримати дитину на руках. Сповивання допомагало їй відлучити у справах на якийсь час.\nТрадицію сповивання продовжили і в наш час. Сповивати була зручно, тому що пелюшкою можна було обернути і голову малюка і тільце. Пелюшки було простіше і зручніше стерилізувати. Вибору в магазинах тоді не було, а повзунки були тільки для старших малюків.\n4. Покладіть дитину на пеленку так, щоб його головка була прямо над згином. Згин повинен бути трохи нижче шийки малюка Важливо простежити за тим, щоб пелюшка не закрила рот і носик крихти; 5 Простягніть бічний кут пеленки поперек тіла дитини і підіткніть його під бочком, прямо під ручкою малюка. Це закріпить протилежну ручку уздовж тіла, а ця ручка буде поки вільно рухатися; 6. Потім простягніть нижній кут пелюшки догори, накриваючи ніжки дитини. Переконайтеся в тому, що ніжки не зовсім скуті і зможуть трохи рухатися під пеленкою.\nЧасто виникає питання. Якого розміру повинна бути пелюшка для сповивання? Пелюшки розміром 80 на 95 см дуже незручні для сповивання. Підійдуть вони новонародженому тільки в перші два місяці. Надалі їх можна використовувати в якості підстилки. Інші пелюшки, розміром 100 на 100 см набагато зручніші у використанні. Вони підійдуть для вільного пеленання активним малюкам. Такого розміру пелюшки цілком вистачить, щоб обернути дитину два рази. Пелюшки розміром 120 на 120 см універсальні. Вони найдорожчі, але підійдуть усім без винятку.\n7. Простягніть бічний кут пелюшки що залишився поперек тіла дитини і подіткніть. Тугість сповивання буде залежати від того, наскільки міцно ви підтягнули і підіткнули цей останній кут. Немовлята люблять туге сповивання, де вони відчувають безпеку і комфорт материнської утроби, однак, будьте обережні, щоб не сповити занадто туго і незручно для малюка.\nДо якого віку пеленати немовля\nДля припинення сповивання у кожної дитини свій час. Для одного немовляти вистачить і десяти днів, іншого ж потрібно сповивати до шести місяців. Все залежить від того, чи продовжує малюк вздригатися. Усвідомлення малюком своїх кінцівок відбувається приблизно у віці одного місяця. Вздригання вже слабшають і малюк рідше прокидається вночі від своїх рухів. Якщо це триває, то під час сну такій дитині ще треба сповивання.\nPrevious: Previous post: ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення): етапи великого шляху\nNext: Next post: Лінія на животі при вагітності


У Черкасах оновлять сквер "Юність" (ФОТО) | Новости\nУ Черкасах оновлять сквер "Юність" (ФОТО)\n13:05, 24 февраля 2016 г.\nЧастина черкаських площ і скверів отримають нові «обличчя» – їх, за інформацією прес-служби Черкаської міськради, міська влада планує реконструювати. Серед задумів – упорядкувати зелені насадження, замінити асфальтне покриття на сучасне декоративне мощення, встановити нові ліхтарі й лавочки. Своє бачення того, який вигляд повинні мати міські сквери й площі міському голові показали черкаські студенти.\nДнями Анатолій Бондаренко зустрівся з представниками Східноєвропейського університету економіки та менеджменту, які презентували ескізні проекти для облаштування кількох улюблених місць відпочинку жителів та гостей нашого міста. Зокрема, мова йшла про сквер «Юність».\nЯк розповіла ректор навчального закладу Любов Шпак, авторами цих проектів є викладачі та студенти кафедри дизайну.\n– Під час підготовки дипломних та курсових робіт даємо завдання, яке наближене до життєвих реалій. Одним із таких є створення ескізних проектів із реконструкції тих площ міста, де впродовж тривалого часу не проводилися жодні ремонтні роботи й їх варто було б впорядкувати, надати їм новий вигляд, – каже пані Любов. – Це й для нас цікаво, й могло бути корисно місту.\nУ Черкасах оновлять сквер\nНатомість міський голова Анатолій Бондаренко, ознайомившись із запропонованими варіантами реконструкції скверу, наголосив, що винесе їх на розгляд ради. Також він зауважив, що ці студентські роботи слід дещо адаптувати до того, який вигляд має сквер у реальності.\nНаразі департамент житлово-комунального комплексу надав пропозицію передбачити в бюджеті на 2016-ий рік фінансування заходів із реконструкції скверу «Юність» за рахунок залишку коштів міського цільового фонду охорони навколишнього природного середовища. Остаточне рішення про це на одній із сесій прийматимуть депутати міської ради.\nЧеркаси сквер "Юність" оновлять Східноєвропейський університет проекти


Посли європейської молоді - EU NEIGHBOURS east\nІніціатива «Посли європейської молоді» (YEAs) – це неполітична, добровільна й динамічна мережа, що об’єднує молодих людей з Азербайджану, Білорусі, Вірменії, Грузії, Республіки Молдова, України та країн ЄС і Великобританії. Мета мережі – інформувати молодь про співпрацю між ЄС і країнами Східного партнерства, демонструвати відчутні результати цієї співпраці, сприяти політичному діалогу щодо різноманітних тем, допомагати посилювати громадський активізм та співпрацювати заради кращого майбутнього.\nПознайомтеся з нашими Послами\nІніціативу YEAs було створено Європейським Союзом у 2016 році, і на сьогодні в ній взяли участь понад тисячу молодих людей. Наразі мережа налічує більш ніж 500 активних послів. Вони представляють 34 національності.\nLucía Alejandra Dilloo\nЧасті запитання й відповіді (FAQ)\n1. Я хотів би стати Послом європейської молоді. Що я повинен зробити?\nТи можеш подати заявку на отримання статусу Посла європейської молоді один раз на рік під час конкурсу, який зазвичай проходить у вересні. Інформацію про конкурс буде опубліковано на різних платформах «Східного сусідства ЄС» (EU NEIGHBOURS east).\n2. Чи існує кінцевий строк для подання заявки на отримання статусу Посла європейської молоді?\nТак, як зазначено вище, конкурс на отримання статусу Посла європейської молоді проводиться щороку, зазвичай у вересні. Заявки приймаються впродовж двох тижнів, і всі, хто бажає, мають достатньо часу, щоб подати заявку.\n3. Чи отримаю я статус Посла європейської молоді одразу після того, як подам заявку?\nНі. Щоб стати Послом європейської молоді, необхідно пройти певну процедуру. Перший етап – висловлення зацікавленості в тому, щоб стати Послом європейської молоді. Незабаром після цього з тобою зв’яжеться місцевий координатор YEAs. Потім тобі необхідно буде взяти активну участь у заходах YEAs та ознайомчій сесії для кандидатів у Посли, пройти коротку вікторину, заповнити повну аплікаційну форму та зв’язатися з місцевим координатором Послів європейської молоді. Фінальний етап – це призначення: твою кандидатуру повинні оцінити й ухвалити проєкт «Східне сусідство ЄС», Представництво ЄС у твоїй країні та Європейська комісія. Процес може здатися трудомістким, але все набагато простіше, ніж видається!\n4. Скільки необхідно часу, щоб стати Послом європейської молоді?\nПісля закінчення прийому заявок кандидати повинні виконати ще низку дій. Від завершення прийому заявок до кінцевих результатів проходить приблизно вісім тижнів.\n5. Мені незабаром виповниться 16 років. Чи можу я вже взяти участь у конкурсі?\nТак, якщо тобі виповниться 16 років упродовж місяця після подання заявки. Зверни увагу, що відібрані кандидати віком від 16 до 17 років зможуть брати участь тільки в онлайн-заходах і заходах у своїх країнах. У діяльності, пов’язаній із поїздками за кордон, дозволяється брати участь тільки з 18 років.\n6. Мені 25 років, але незабаром виповниться 26. Чи можу я взяти участь у конкурсі?\nЯкщо до 26 років залишилося більш ніж півроку, то ти можеш подати заявку.\n7. Чи можу я взяти участь у конкурсі, якщо я – громадянин/громадянка однієї з країн Східного партнерства, але зараз живу в іншій країні?\nТак, ти можеш. Однак зверни увагу, що рішення про обрання твоєї кандидатури залежатиме від координатора Послів європейської молоді у твоїй рідній країні та інших організаторів, що представляють ЄС.\n8. Скільки всього Послів європейської молоді буде відібрано під час конкурсу?\nІніціатива YEAs є проактивною. Шанс на перемогу мають всі кандидати, які успішно пройдуть всі етапи конкурсу та будуть визнані гідними статусу Посла європейської молоді.\n9. Де я можу познайомитися з місцевими Послами європейської молоді? Як я можу долучитися до їхньої громадської діяльності?\nПісля того, як ти подаси заявку на конкурс, щоб стати Послом європейської молоді та взяти участь у програмі наставництва, з тобою зв’яжеться координатор YEAs у твоїй країні. Завдяки цьому ти отримаєш усі інструкції та детальну інформацію, в тому числі про те, як зустрітися з місцевими Послами або як підключитися до онлайн-заходів / громадських заходів.\n10. Що відбувається з Послом, коли йому виповнюється 27 років?\nОдна з визначальних рис цієї ініціативи – орієнтування на молодь одного вікового діапазону. Ініціативу YEAs від самого початку було розроблено для молодих людей віком від 16 до 26 років, тому більшість наших заходів із залучення громадянського суспільства спрямовані на молодь цього віку. Після того, як Послу європейської молоді виповнюється 27 років, він припиняє бути YEA. Це означає, що він більше не може брати участь у рамках програми в будь-яких громадських заходах, в тому числі в міжнародних. Його також буде видалено з відповідних чатів та розсилок. Однак кожний, незалежно від віку, може продовжити підтримувати ініціативу, але вже в новій ролі – наставника, тренера чи випускника EU4Youth. Команда «Східне сусідство ЄС» та місцеві координатори Послів європейської молоді обговорять індивідуально ці варіанти з відповідними кандидатами. Це робиться для того, щоб зберегти загальний характер цієї ініціативи та охопити програмою якомога більше молодих людей у Східному партнерстві та ЄС. Проєкт і його ініціатива YEAs продовжують підтримувати зв’язок з колишніми Послами, коли вони вже стають молодими спеціалістами й лідерами своїх громад.\n11. Як пандемія COVID-19 вплинула на діяльність Послів європейської молоді?\nЧерез пандемію та різні обмеження, що діють у країнах ЄС і Східного партнерства, діяльність YEAs в основному перейшла в онлайн-формат. Де і коли це можливо, Посли, як і раніше, організовують офлайн-заходи із залучення громадянського суспільства, дотримуючись усіх вимог, передбачених місцевими органами влади. Тим не менше, ініціатива продовжує розвиватися: інформувати й проводити численні заходи, вебінари, семінари, заходи з налагодження зв’язків тощо. Про заходи YEAs можна дізнатися тут.\nЯк я можу стати Послом європейської молоді?\nгромадянин/громадянка однієї з держав Європейського Союзу, Великобританії або однієї із шести країн Східного партнерства (Азербайджану, Білорусі, Вірменії, Грузії, Республіки Молдова чи України);\nмаєш 16-26 років;\nмаєш хороший рівень знання англійської мови;\nцікавишся справами ЄС та питаннями співпраці між ЄС і твоєю країною;\nцікавишся громадською дипломатією та просвітницькою діяльністю і бажаєш ділитися знаннями, досвідом та інформацією;\nхочеш зробити свій внесок у розвиток своєї громади й країни;\nцікавишся волонтерською діяльністю та готовий приділяти достатньо часу участі в громадській діяльності?\nЯкщо так, то підпишися на нашу новинну розсилку та очікуй оголошення щорічного конкурсу у вересні!\nМіжнародна організація з міграції (МОМ) за фінансування ЄС розпочала встановлення систем очищення води у притулках для внутрішньо переміщених осіб…\nНаціональне агентство з питань запобігання корупції (НАЗК) за підтримки Антикорупційної ініціативи ЄС (EUACI) та інших партнерів запустило проєкт …\nСьогодні Рада Європейського Союзу прийняла постанову, яка дозволяє тимчасову лібералізацію торгівлі з Україною. Це означає, що ЄС на рік скасує вс…\nСьогодні у грузинському театрі Руставелі у Тбілісі Європейська школа Східного партнерства відзначила свій третій випуск. Церемонію організувала Мі…\n24 травня Рада Європейського Союзу узгодила четвертий транш у розмірі 500 мільйонів євро в рамках Європейського фонду миру (EPF). Вони дозволять Є…\nЄвропейський Союз засудив «жахливі злочини», вчинені проти українського народу російськими військами. «Найбільш тривожним є повідомлення про те…\nЄвропейський Союз, можливо, використає заморожені російські активи в ЄС, щоб допомогти Україні відновитися після війни. Про це заявила на Всесвітн…\nВпродовж останніх двох місяців Антикорупційна ініціатива ЄС в Україні (EUACI) закупила 298 бронежилетів, 400 портативних рацій, 200 аптечок, і 3 т…\nУкраїнська громадська організація «Спілка відповідальних громадян», яку підтримує ЄС, перепрофілювала діяльність під час війни. До російського …\n21 травня Верховний представник ЄС Жозеп Боррель та єврокомісари Марія Габріель та Ютта Урпілайнен опублікували спільну заяву з нагоди Всесвітньог…\nМолодь із Вірменії, Грузії та України запрошується до участі в обміні «Young Entrepreneurs» за підтримки програми Erasmus+ та фінансування Європей…


Yves Saint Laurent: Туго зафіксоване волосся у вигляді перевернутої корони\nОбов’язково використайте цей стиль, якщо вам подобається елегантність Yves Saint Laurent. Зачіска виглядає складною, але зробити її досить легко. Туго завернуте волосся виглядає ще більш охайним, якщо використати велику кількість гелю, як у прикладі, продемонстрованому вище. Тим не менше, зачіска виглядає дуже елегантною і без нього.\nНеобхідні інструменти: гребінець, шпильки, лак для волосся, гель\nДля початку бажано нанести деяку кількість гелю для ідеальної фіксації та слухняності локонів. Особливо це стосується дуже м’якого волосся. Тим не менше, ви можете взагалі не користуватись гелем. Розділіть волосся по центру до найвищої точки вашої голови та розчешіть вниз і по боках. Використайте невелику кількість лаку для волосся.\nПочніть закручувати волосся з однієї сторони: розпряміть волосся і почніть закручувати наверх до рівня брів. Валик повинен щільно прилягати до голови. Закрутіть іншу частину прядок, створюючи таким чином валик навколо голови. За необхідності використовуйте шпильки для його фіксації.\nПрикріпіть валик до задньої частини голови за допомогою шпильок перед тим, як почати закручувати його з іншого боку.\nПідніміть частину волосся в області шиї. Перекрутіть прядки на шиї та втисніть прядки у валик. Добре закріпіть прядки за допомогою шпильок. Підказка: якщо ви не використовували гель, можете застосувати спеціальний лак, щоб надати блиску вашому волоссю.