В'ячеслав Коваль: <Борис Тарасюк фактично є батьком коаліції> | Четверта влада\nВ'ячеслав Коваль: <Борис Тарасюк фактично є батьком коаліції>\n03 февраля 2009, 11:19\nЧП Источник: ГлавРед (Украина) Персоны: Кириленко В. А., Тимошенко Ю. В., Томенко Н. В.\nВіталій Червоненко, <Главред>\nНародний Рух України продовжує долати наслідки чергової кризи у партії, в результаті якої цю політичну силу залишили низка колишніх її відомих членів.\nМинулого тижня <Главред> опублікував інтерв'ю з колишнім керівником Львівської обласної організації НРУ Ярослава Кендзьора, якого, разом з керівниками інших регіональних осередків, було нещодавно виключено з партії. Проте, це не завадило йому >знову вступити до партії.\nЩоб не лунали закиди в заангажованості, <Главред> публікує інтерв'ю з чинним заступником голови НРУ, народним депутатом від НУНС В'ячеславом Ковалем, який спростовує всі звинувачення Кендзьора на адресу нинішнього керівництва Руху.\nВ'ячеславе Станіславовичу, розкажіть про ваше бачення ситуації, що склалася в Народному Русі, яка призвела до виключення і виходу з партії цілої групи <старих рухівців>. Які були на те причини?\nВи знаєте, що у НРУ з'явилися проблеми, які штучно створені вулицею Банковою й були спрямовані на розкол Руху. Взагалі, існувала ідея злиття всіх націонал-демократичних організацій в якусь єдину партію, яка була б під крилом однієї особи - Президента України. Це не є секретом, бо в останні роки нам кілька разів указували на те, що ми повинні то з кимось об'єднатися, то влитися в <Народний союз <Наша Україна>, то подумати над тим, що ніякого блоку не буде, а на виборах певні люди в індивідуальному порядку будуть взяті до списку.\nТобто такі процеси відбувалися десь з 2002 року, після того, як НРУ разом з Українською народною партією і партією <Реформи і порядок> фактично створив блок <Наша Україна>, і запросив очолювати його Віктора Андрійовича Ющенка. Рух завжди розумів, що ми є партією, яка зараз переживає не найкращі часи, але об'єктивно ці не найкращі часи мають свою причину, яка полягає в тому, що ми все поклали на вівтар перемоги Віктора Андрійовича Ющенка, блоку <Наша Україна> та блоку <Наша Україна - Народна Самооборона>.\nЗвісно, що за відсутності самостійної участі у виборах з 2001-го до 2009-го ми десь загубилися серед тих політичних сил, які утворюють блок. Бо звучить завжди назва <Наша Україна>, або <Наша Україна - Народна Самооборона>, ніхто не згадує складові цього блоку. Можна ще згадати, що починаючи з 2002 року від нас вимагали не показувати свої партійні стяги на виборчих заходах. Дозволяли тільки помаранчеву символіка. Це я розповідаю про об'єктивні речі, що спричинили до <не найкращих часів>.\nХоча, я переконаний, що Народний рух України залишився однією з небагатьох партій, яка стоїть на чіткій ідеології національної демократії та державотворення та повернення до українських витоків. Це є наша позиція, і ми її не змінювали і, я переконаний, ніколи не змінимо.\nДобре, але ж депутати Ярослав Кендзьор та Іван Стойко саме і говорять про те, що ви хочете союзу з БЮТ, що нібито і має призвести до <розмиву партії>...\nЯк то завжди буває, в політичних силах є хворобливо амбітні люди. У нас вийшло так, що на терези була поставлена амбітність деяких членів Руху з однієї сторони, і партії - з іншої. Інтереси Банкової не співпали з інтересами Народного руху України, а, мені здається, що вони взагалі не збігаються з інтересами українського народу. А група названих людей навіяла собі, що може шантажувати партію, зривати з'їзди, влаштовуючи мордобої на з'їздах і таким чином досягати своєї мети. А мета одна - розчинити Народний рух України в якійсь іншій політичній сили.\nАле ж виключені вами голови крайових проводів стверджують, що в їх осередках ледь не половина членів партії. Хіба вони не мали права на те, щоб на їх позицію зважали?\nВи знаєте, це марево сивої кобили в місячну ніч про їх <надпотужність>. Звісно, ці організації є великими, і дійсно вони відіграють певну роль в партії. Ми завжди з повагою ставилися до Галичини. До Галичини, у першу чергу, як до тих людей, які розказали про те, про що східна та центральна Україна забули і не знали навіть. Я в 1990 році, працюючи заступником голови міської ради міста Дніпродзержинська, всі рішення міської ради звіряв з рішеннями Львівської та Тернопільської міських рад. На той час головою міської ради Львова був Шпіцер, а в Тернополі Слава Негода.\nЯ не стидаюся цього, і якби вийшло так, що зараз довелося б приймати якісь рішення державотворчого характеру, теж звіряв би з ними свої позиції. Але одна справа звіряти позиції, а інша справа, коли партії нав'язують певну категоричну точку зору. Партія може бути потужною і впливовою, коли вона є колективним органом. Сильна організація є тоді, коли є більшість людей, які думають однаково. В будь-якій справі є частина людей, які думають трошки не так, але всі підкоряються якомусь єдиному рішенню. Але всі наші заклики до того, щоб провести з'їзд і вирішити напрямок розвитку партії були марними.\nВаші опоненти, яких виключили з партії, говорять про те, що нібито були махінації з представництвом делегатів від місцевих осередків. І ніби зробили представництво - один делегат від 500 членів, що дозволило Борису Тарасюку мати перевагу на з'їзді. Як ви це прокоментуєте?\nЯкщо в мене в організації сто осіб, а у вас тисяча, і представництво є стале - по п'ять. Тобто, ми на з'їзд присилаємо по п'ять представників. Плюс преференції виникають, один від ста, чи, скажімо, троє від ста. Якщо моя організація має сто членів, плюс три. Якщо ваша організація має тисячу членів, то у вас плюс тридцять. У нас інший порядок чисел, але принцип той самий. Чисельність регіональних осередків враховується.\nВам закидають, що з'їзд 25 січня мав дуже мале представництво, щось біля 250 делегатів. Хіба це не замало для такого доленосного з'їзду?\nУ нас були з'їзди і по 190 осіб і нічого. На останньому з'їзді було 269 делегатів. І нормально всі вони проходили, і Галичина брала участь, і Львів там не бунтував, не кричав. Але давайте все-таки розберемося. Встановлюється кожного разу квота представництва делегації на з'їзд. У нас була квота один від п'ятисот, скільки ви маєте, якщо у вас організація велика - тисячу осіб? Ви маєте сталу квоту п'ять плюс двоє. А я що маю? Я маю сталу квоту п'ять і все.\nВи маєте більше. Тобто в будь-якому варіанті, яка б квота не була, великі організації завжди формують більшу організацію на з'їзд. Навіть якщо б усі приїхали на з'їзд, всі члени Народного руху України.\nАле ж члени всіх керівних органів партії також є делегатами з'їзду. Тобто, маючи своїх людей у керівництві, і встановивши представництво один від п'ятисот, а не трьохсот, нівелюється вплив потужних регіональних організацій. Хіба не так?\nЯ розумію, що нам закидають. Це з розряду того, що Коваль мав у кишені купку якихось мандатів, які він роздавав невідомо кому.\nТак я не свою позицію кажу, це не моя позиція, я правдиву позицію пояснюю, бо склад центрального проводу партії сформований з урахуванням представництва Львівської, Тернопільської та Івано-Франківської обласних організацій. Ось у нас політрада НРУ: Куйбіда - Львів, Глухівський - Львів, Кендзьор - Львів, Костенюк - Івано-Франківськ, Стойко - Тернопіль, Сушко - Івано-Франківськ, Ткач - Івано-Франківськ. Сім чоловік з п'ятнадцяти членів політичної ради Руху.\nТак можна пройтись по членах всіх керівних органах, але результат буде той же. А нам всім навішують локшину на вуха. У нас ще є й голови обласних організацій, які також є делегатами з'їзду. Все це видумки і перекладання з хворої своєї уяви на здорову ситуацію.\nДавайте поговоримо про спецпідрозділ <Тайфун>, який охороняв з'їзд партії 25 січня. Ми всі бачили фотографії, на яких люди в камуфляжі охороняють президію від делегатів. Навіщо це було робити?\nПо-перше, це не спецпідрозділ, а охоронна фірма. Про спецпідрозділ говорять, щоб полякати. Це охоронна фірма, до послуг якої керівництво НРУ звернулося за рішенням Центрального проводу. Це було зроблено для забезпечення проведення з'їзду в нормальній робочій атмосфері. Щоб не відбулося такого, як було на першому етапі нашого з'їзду 16 листопада, коли голову Руху Бориса Тарасюка не впустили в приміщення двадцять-тридцять екзальтованих рухівців. Такі рухівці слухають Кендзьора, Стойка і Ткача, які виконують доручення вулиці Банкової.\nДо речі, про інформацію. Ярослав Кендзьор стверджує, що інформація про адреси та телефони районних осередків Руху від нього прихована, й він не міг навіть зв'язатися з іншими осередками, щоб пояснити їм свою позицію й надіслати друковану продукцію. Це дійсно так?\nУ мене є довідник НРУ, такий є у кожного рухівця. В цьому довіднику все є.\nХто міг приховати від голови обласної організації інформацію про телефони та адреси? Ніхто й ніколи. Для чого від Кендзьора приховувати цю інформацію?\nВін заявляє, що доступ до рухівської всеукраїнської газети йому закрили, й він хотів розсилати львівську рухівську газету...\nКендзьора засвистали на з'їзді делегати. Засвистали не Президента, чи згадку про Президента, а засвистали Кендзьора, його навіженість і хворобливу неадекватність.\nА чому позиція Леся Танюка та Атени Пашко збіглася з позицією Кендзьора?\nЛесь Степанович Танюк у 2007 році, коли Народний рух України разом з блоком <Наша Україна> складав мандати задля проведення дострокових виборів, цього не зробив.\nКоли формувався список на вибори в нинішню Верховну Раду центральний провід Руху через це не бачив Танюка в парламенті. Пам'ятаю, ми довго намагалися зібрати 150 заяв на складення повноважень, щоб були нові вибори. Останні заяви дуже довго збиралися. Депутатів можна було зрозуміти: фактично чотири місяці вони залишалися без зарплати, їхні помічники звільнені з роботи й також залишалися без зарплати, це серйозний був удар. Адже не всі ж займаються бізнесом, не всі мають прибутки.\nМожливо, тому Лесь Танюк і не склав мандат, бо не мав засобів до існування?\nМожливо, але я теж не олігарх, і Тарасюк - не олігарх, але ж ми склали, бо треба було, бо того вимагав політичний момент.\nА чому Атена Пашко так учинила?\nНу, це окрема історія. Великий вплив на Атену Василівну має Лесь Степанович. Більше того, якщо відверто говорити, але онук Атени Пашко (онук не В'ячеслава Чорновола, бо спільних дітей й них не було - ред) працює в Секретаріаті Президента. Я достеменно не можу стверджувати, але кажуть, що став аж начальником аналітичного управління Секретаріату Президента. І це сталося останнім часом. Говорити про ще один мотив? Можу сказати. Лесь Степанович Танюк раптом став Народним артистом України.\nМені здається, що на позицію пані Атени і Леся Степановича впливали інші обставини, а не турбота про партію й її місце в Україні.\nАле складається враження, що з того <романтичного> Руху пішли всі люди, які були причетні до його створення:\nНа превеликий жаль, ми винні у тому, що ми створювали міфи. От пан Ярослав розповідає, що він там засновник якийсь, і Стойко навіть пнеться, що нібито і він засновник чогось. І як це так, засновник Руху? Який він засновник?! Пан Кендзьор в оргкомітеті не працював, я не можу сказати, коли він став членом Народного руху України, просто не знаю, і не цікавить мене це, але те, що Стойко і близько не було біля витоків Народного руху, це точно. Бо він ще тоді вчився в педагогічному інституті в російському Сиктивкарі. Він там отримував історичну освіту. Я собі можу уявити, яку там історію в дев'яностих роках у Росії викладали.\nЧи може Борис Тарасюк бути зараз символом Руху?\nДля чого нам символи? В'ячеслав Чорновіл завжди говорив про команду. Навіть В'ячеслав Чорновіл турбувався про те, щоб він був не один, щоб біля нього були люди, які були б впізнаваними у суспільстві. Я не думаю, що Тарасюку треба стати символом, він є головою партії. До речі, на останньому з'їзді Бориса Тарасюка підтримало дві третини делегатів. Дві третини представників Народного руху України. Ми не говоримо, що всі, так і не може бути.\nЗнаєте, от зараз запускається міф, що з Руху пішли засновники: А що, Богдан Горинь не належить до засновників? Він - в партії. А що, В'ячеслав Коваль не працював в оргкомітеті?\nОт чому я не говорю про себе, що от я засновник, і я залишився? От я такий видатний, потужний, товстий і поважний. Ну, що це таке? Це не є правильним.\nА якщо помирають люди-засновники, то що з цим робити? Засновники Руху зараз у керівництві багатьох партій є. Колишні рухівці є у всіх фракціях парламенту, окрім комуністів.\nЗагалом, колишній рухівців у парламенті більше п'ятдесяти. Рух дійсно виконав функцію родоначальника чи якоїсь животворящої сили свого часу. Активісти, які пройшли вишкіл у Народному Русі України, зараз займають чільні посади в багатьох партіях. В президії Верховної Ради сидить Микола Томенко - член оргкомітету Руху. Поруч з ним сидить Олександр Лавринович, колишній заступник голови Руху.\nІ тут іде розмова про те, що пішов Лесь Танюк, і Рух гине, а Стойко так уже взагалі себе вважає засновником. Буде нам складно, бо втратили ми багато часу, ідучи у складі <Нашої України>. От у чому наша складність. Ми, у першу чергу, думаємо не про свої власні інтереси, бо так складається у державі, що треба робити якісь кроки, які не на користь партії.\nДо речі, а ідея об'єднання НРУ з УНП остаточно похована?\nНі. Думаю, що не остаточно. Просто поки що якось все призупинено, в УНП зникло бажання. Але Українська народна партія є організацією, з якою ми можемо вести переговори.\nВи казали про те, що ваша партія не мала майбутнього, бо від неї весь час вимагали вливатися в блок <Наша Україна>. Чи вважаєте ви, що коли ви підете разом із БЮТ, то цей союз принесе якісь дивіденди вашій партії у вигляді?\nЦе ще один міф, який розповсюджується тими людьми, які знищують Народний рух України. Рух є дуже сильною організацією, бо створений не десь на Банковій, чи на Грушевського, а народом. Треба забути про ідею, що Рух колись об'єднається з кимось. Ми розуміємо, що зараз нам треба боротися за вплив, почати серйозно працювати. Але говорити про те, що ми колись зникнемо - це мало реально.\nВ 1999 році був розкол, інспірований владою, але ми змогли відновитись. Ми відновили всі організації та обрали головою партії В'ячеслава Чорновола. Якби не його вбивство, ми були б на височенному рівні зараз.\nСкажіть, якщо будуть дострокові вибори, ви підете окремо чи разом з БЮТ?\nТоді збереться з'їзд, перед тим будуть проведені конференції обласних організацій, перед тим конференції районних організацій, які визначать нашу позицію. Звісно, ми зараз в демократичній коаліції. Це рішення з'їзду партії, а не видумка Тарасюка. У нас немає поки ніякого рішення щодо рішення про похід на вибори. Розмови про те, що якась угода підписана, - це чергова брехня.\nТобто такої угоди про десять відсотків у списку БЮТ для Руху не існує?\nНемає угоди, підписаної Борисом Івановичем Тарасюком.\nА були візити депутатів від Руху у березні місяці до офісу БЮТ, де вам Юля Тимошенко показувала проекти нової Конституції?\nБули зустрічі з Юлією Володимирівною, вона керівник партії, яка називається <Батьківщина>, вона була одним із суб'єктів демократичної коаліції. Так, у нас були зустрічі. Причому зустрічі проходили при повному взаємному порозумінні, а Стойко якраз належав до тих, хто кричали, хапали Тарасюка за руки і говорили: <Борисе Івановичу, підписуй угоду. Давай підписувати угоду>. А ситуація змінилася тільки після того, як цих трьох голів закликали до Президента України і провели з ними розмову.\nВ'ячеславе Станіславовичу, от зараз багато говорять про зміни у виконавчій владі. Чи може Рух найближчим часом отримати якійсь посади, окрім того, що пан Куйбіда є міністром?\nУ нас є міністр пан Куйбіда, у нас є заступник міністра АПК, у нас є заступник міністра з надзвичайних ситуацій. Трохи ми представлені в уряді. Я не думаю, що Віктор Андрійович рухівця призначить на губернаторську посаду.\nБорис Тарасюк може отримати посаду міністра закордонних справ?\nТа не розглядається навіть це питання, і ніколи Борис Тарасюк не піде з Верховної Ради України працювати міністром. Бо зараз головні зусилля зосереджені в парламенті. Борис Іванович завдяки своїм діям, фактично, є батьком коаліції. Він узяв на себе відповідальність підписати з боку <Нашої України - Народної Самооборони> повідомлення про створення коаліції у парламенті, і це відновило роботу парламенту.\nХотілося б уточнити, що буде з вакантними посадами керівників трьох галицьких рухівських проводів? Там оберуть нових людей? Пан Кендзьор натякав, що він може знову вступити в партію, і його знову оберуть...\nЛюдина, яку виключили з НРУ, може апелювати чи звертатися про відновлення свого членства до того органу, який його виключив. Тобто Ярослав Кендзьор й Іван Стойко можуть звертатися тільки до з'їзду.\nА якщо їх заново приймуть до лав партії?\nТільки через рішення з'їзду, ніяких інших варіантів немає і не може бути. Якщо його приймуть у члени ще раз в якійсь районній організації, то це буде прямо суперечити статті 27 статуту НРУ. Там написано, що коли члена Руху виключено з'їздом, то прийняти його членом партії можна тільки партійним з'їздом за поданням проводу.\nАле не думаю, що вони будуть звертатися до з'їзду, бо вони вже належать до іншої політичної сили. Вони вже належать до групи, яка називається <За Україну>, проводять з нею консультації, ходять на засідання. Вони не ходять навіть на засідання фракції <Наша Україна - Народна Самооборона>.\nТам вже якийсь політичний проект буде створюватися, про це вже сказав В'ячеслав Кириленко, і я не маю нічого проти того, що туди увійшов Кендзьор зі Стойком. Але я проти того, щоб паплюжили, ганьбили партію, завдяки якій вони отримали всі свої блага. Ярослав Кендзьор - це депутат усіх скликань. Це не завдяки Руху? Стойко що, не завдяки Руху обійняв посаду губернатора області? В 2002 році став народним депутатом України. Так само й Роман Ткач.\nСкажіть, а що буде з галицькими осередками? Там не буде якогось масового виходу членів партії?\nПовірте мені, що за два місяці ситуація там повністю нормалізується. Буде доведена точка зору партії, не керівника обласної організації, отамана, чи гетьмана невеличкого, а партії - колективного органу. Я думаю, що будуть проведені зустрічі в усіх районних організаціях усіх областей і все буде абсолютно нормально. За два місяці буде обрано керівництво, і ці організації будуть нарощувати свої зусилля, бо є питання, є ж серйозні питання. Якщо рейтинг Народного руху України на рівні одного процента у Тернополі, то це питання до Стойка? А що, у Львові рейтинг вищий? Ні.\nА є регіони, де рівень підтримки вищий?\nЄ вищий, навіть у Миколаївській області.\nСкоро мають стартувати президентські вибори. Які думки є у вашій партії? Кого будете підтримувати на цю посаду? Чи буде Борис Тарасюк висувати свою кандидатуру на посаду Президента України?\nТака можливість на виключається. І ця думка існує в партії. Але обговорень ніяких не проводилося. Рішення ухвалять шляхом відкритої демократичної дискусії в партії, як ми завжди й робимо. Перед 18-м з'їздом також була проведена широка дискусія з виходом на телебачення цих трьох <героїв>, з якими було організовано і проплачено всі ефіри. Де була можливість їх показати - їх показали. Після того вони нам зірвали з'їзд шляхом поломки мікрофонів, стільців, столів й таке інше. На другому етапі ми забезпечили порядок на з'їзді.\nСкажіть, будь ласка, а якщо не буде рішення про те, що Тарасюк піде на вибори, кого у такому разі підтримає партія? Між якими претендентами буде вибір, це буде Юлія Тимошенко?\nТоді партія збереться на з'їзд, проведе широку дискусію з районними конференціями, обласними конференціями, і визначиться.\nИсточник: ГлавРед (Украина)\n"Марш на Крим" перенесли через коронавірус, – Чубаров\nНімеччина і Франція виступили зі спільною заявою щодо Донбасу\n"Голос" категорично проти віртуального засідання Ради - Вакарчук\nПозачергове засідання Ради відбудеться 30 березня - Зеленський\nІталія випередила Китай за кількістю хворих коронавірусом\nПівнічна Македонія вступила в НАТО\nАнтикризисный штаб возглавил премьер-министр Шмыгаль, - Разумков\nУкраїна не розглядає дефолт, є домовленості з МВФ, - Мендель\nУкраїнцям з Польщі дозволили перетинати кордон пішки\nУкраїна домовилася з МВФ про збільшення розміру нової програми до $ 8 млрд\nНа кордоні з Польщею утворилися великі черги


Сергiй Ребров: «Я досі не можу повірити в те, що відбувається в Україні» (18 апреля 2022 г.) — Динамо Киев от Шурика\nСергiй Ребров: «Я досі не можу повірити в те, що відбувається в Україні»\nhttps://dynamo.kiev.ua/news/388026-sergij-rebrov-ya-dos-ne-mozhu-povriti-v-te-scho-vdbuvatsya-v-ukran 2022-04-18 19:37 Колишній нападник та тренер київського «Динамо», легендарний форвард збірної України Сергiй Ребров, який нині очолює «Аль-Айн» ...\nКолишній нападник та тренер київського «Динамо», легендарний форвард збірної України Сергiй Ребров, який нині очолює «Аль-Айн» з ОАЕ дав інтерв’ю Командi1.\n— Сергію Станіславовичу, із чим пов’язана чергова пауза в чемпіонаті ОАЕ?\n— Із матчами азійської Ліги чемпіонів. Всі поєдинки внутрішньої першості перенесено на травень, тому на нас чекає дуже складне випробування. Буде справжня спека, і це повністю змінить всю систему нашої підготовки. Проте, всі команди знаходяться в рівних умовах, тому ми із себе своє завдання ніяк не знімаємо. Будемо і надалі намагатися здобути чемпіонський титул.\n— У вас постійно збивається змагальний цикл. То матчі збірної, яку в ОАЕ збирають не на два, а на три тижні, то міжнародні клубні турніри. Звикли?\n— До цього не звикають — це сприймають як належне. Ми шукаємо вихід із ситуації, враховуючи свій досвід.\n— Ви в черговий раз отримали приз найкращому тренеру місяця в місцевому чемпіонаті. Такі приємні події не можуть не тішити, вірно?\n— Звісно, коли твою роботу відзначають фахівці, це має значення. В останнє це, правда, відбулося в тій ситуації, коли за місяць був зіграний лише один матч. Я навіть поцікавився в експертів, як вони визначали свого лауреата. Отримав відповідь, що віддають перевагу не лише перемогам, а динаміці самої гри команди, тактичним ідеям, якості футболу.\nЩо казати, мені дуже приємно, адже в чемпіонаті ОАЕ працює багато кваліфікованих тренерів. Причому майже всі вони — іноземні, багато фахівців з провідних європейських країн. Тож я пишаюся, що таким чином відзначають роботу нашого тренерського штабу, наших гравців, усієї команди.\nПроте всі наші успіхи, перемоги, відзнаки не можуть дати тих емоцій, які зазвичай відчуваються в схожих ситуаціях. Моя головна мрія не змінюється вже більше 50-ти днів.\n— Робота відволікає від війни?\n— Так, але зовсім трохи. Я досі не можу повірити в те, що відбувається в Україні. Ми постійно слідкуємо за новинами, намагаємося якось допомагати, і всі свої перемоги на футбольному полі ладні обміняти на одну, більш суттєву перемогу. Перемогу всього нашого життя. Впевнений, що так само вважають і всі українські гравці, які виступають у європейських чемпіонатах.\n— Ви є одним з небагатьох українських тренерів, які наразі активно працюють з командою, тому, мабуть, більш детально стежите за розвитком сучасного футболу, за змінами в ньому. Як вам, приміром, ситуація в Лізі чемпіонів? Кого вважаєте фаворитом цього турніру?\n— Хочу вас запевнити, що так само, як і багато моїх друзів в Україні, я не можу в такий час дивитися футбол на одному диханні. Так, як раніше. Від трансляції постійно відволікають новини з війни. В такій ситуації дуже важко зосередитися…\nЗвісно, багато хто ще давно вважав, що в фіналі зіграють «Манчестер Сіті» та «Ліверпуль», але я в котре переконався, що собою уявляє іспанський футбол. І якщо вихід «Реалу» до півфіналу нікого не здивував, то успіх Вільярреалу заслуговує на окрему повагу. В Іспанії завжди була якісна робота з м’ячем, але там також є багато цікавих тактичних ідей.\n— У Лізі Європи вболіваєте за «Вест Гем»?\n— Так. Шкода, що не так часто грає Андрій Ярмоленко. Я чекав, що в матчі проти «Ліону» він отримає більше ігрового часу. Наш футболіст на це, вважаю, заслужив. Не дивлячись на ситуацію у своїй країні, Андрій наполегливо працює та віддається по максимуму. Всі наші легіонери прославляють Україну в Європі, зайвий раз привертають до неї увагу. Це дуже важливо.\n— Як і благодійні матчі «Динамо» та «Шахтаря»? Ви за ними стежите?\n— Звісно, стежу та, звісно, ці поєдинки важливі. Я бачу атмосферу, яка панує на стадіонах. Знаю, що там збирають кошти, які йдуть на допомогу всій Україні. Та й самі ігри досить цікаві. Футболісти демонструють дух нашої країни. Важливо, що ще й перемагають.\n— Ці матчі підуть на користь і збірній України, але мені здається, що дехто трохи заграється. Ви так не вважаєте?\n— Рішення «Динамо» не відпускати своїх гравців в той термін, який визначив головний тренер збірної України, невірне і негарне. Це особисто моя думка. Я поважаю київське «Динамо», я поважаю Мірчу Луческу, який багато зробив для команди, але зараз головне завдання всієї футбольної України зовсім інше…\nНе уявляю, як можна готуватися до матчів без 11-ти гравців «Динамо». Це неможливо. Під'їдуть згодом? А що тоді скажуть футболісти «Шахтаря»? Так, легіонери приїдуть після закінчення свого сезону, але ж без них теж треба щось награвати, напрацьовувати, доводити інформацію. Я читав, що розглядається варіант із викликом гравців молодіжної збірної. Так тоді зруйнується підготовка відразу двох команд, у яких є турнірні завдання.\n— Як би ви вчинили в цій ситуації?\n— А як може вчинити будь-який українець? Збірна завжди має бути на першому місці, а коли клуб не бере участі в змаганнях, то чи варто про це взагалі говорити? Аргументи Динамо я не сприймаю лише тому, що тільки головному тренеру збірної краще знати, як йому готувати свою команду, а ті матчі, які спланували динамівці, треба просто віддати збірній. Гадаю, що суперники не будуть проти ігор з національною командою.\nПрикро, що наш футбол не може об'єднатися навіть під час війни. Дуже прикро. Матчі збірної — це дуже важливий саме об'єднуючий фактор. Зараз не той час, коли треба продовжувати з’ясовувати відносини з УАФ, згадувати якісь образи.\n— Вас не дивує, що «Динамо» займає таку позицію в ситуації, коли перебуває за кордоном на особливих правах?\n— Мені дуже шкода футболістів. Я впевнений, що Сергій Сидорчук, Віктор Циганков, Георгій Бущан та інші просто живуть цим матчем проти Шотландії. Сподіваюсь, що ніякого покарання щодо гравців не буде, і сторони знайдуть спільну мову.\nЯ вкотре скажу, що поважаю Мірчу Луческу, але він — це не все «Динамо». Вважаю, що зараз лише українці мають вирішувати долю своєї збірної. Це моя точка зору, а у керівництва клубу вона може бути інша.\n— Добре знаючи людей, які очолюють клуб, як ви вважаєте, вони можуть змінити своє рішення?\n— Не мені це вирішувати, я просто висловив свою думку. На щастя, у нас вільна країна, і кожен має право на свій погляд.\n— Тобто, думка того ж Мірчі Луческу, якого так чи інакше підтримав ваш колишній партнер по «Динамо» Віктор Леоненко, теж має право на життя? Спорт — поза політикою?\n— Вони можуть казати все, що завгодно, але ні я, ні весь світ з ними не погодяться. Заборона на міжнародні виступи російських спортсменів — це плата за їхнє мовчання. На цьому можна було б поставити крапку, але ж вони самі не дають такої можливості. Виходять на п'єдестал зі свастикою, підтримують війну. Де гарантії, що такого не станеться у матчі Ліги чемпіонів чи в поєдинку на чемпіонаті світу?\n— Виходить, і Віктора Леоненка слушно звільнили з каналів «Футбол»?\n— Я добре знаю Віктора та поважаю його досягнення. Коли ми з Андрієм Шевченком прийшли до «Динамо», у нас, мабуть, не було такого таланту, як у нього, але ми розвивалися. Нас вчили думати, що, де і коли ти кажеш. Леоненко, мабуть, трохи не прослідкував за своїми емоціями. Таке може статися з кожним, але ж Вітя звик говорити все, що завгодно, по телевізору, і його за це ніколи не карали. Зараз ситуація інша. Зараз війна, і це має враховувати кожен.\nаль-айн новости, сборная украины новости, война, динамо киев новости, ребров, сергей ребров новости\nОдобряю 388026 2 SergiyS, Sveta_SK


Buchach Net: Бучач вшановує пам'ять жертв Голодомору 1932-1933 рр.\nБучач вшановує пам'ять жертв Голодомору 1932-1933 рр.\nНіміють губи , згадуючи трупи.\nТемніє сонце від плачу дитини.\nІ лиш ледь чутно жаліснії звуки\nГолодної й страшної гільйотини.\nВже проминуло з того дня не один десяток років , але спогади про 1932-1933 рр. і досі залишилися роз’ятреною раною для українського народу . Змарнілі очі голодних чоловіків , жалісні крики й сльози виснажених жінок і , що найгірше, тихенькі дитячі схлипування й благання : «Мамцю, хлібця…» будуть протягом усього життя важким тягарем у душі кожного свідомого українця.\nМи ніколи не забудемо , як наш народ хотіли розп'ясти на хресті , як прагнули стерти з лиця Землі родючу країну та процвітаючу націю з мільйонами талановитих громадян.\nСаме з цього приводу , 28-го листопада , як і кожного року , відбулася урочиста Хвилина мовчання пам’яті жертв голодомору , щоб пом'янути стражденні душі наших пращурів . Це дійство відбулося о 16-00 , на площі біля церкви Покрови , на яке прийшли представники усіх державних установ , та керівники нашого міста . Тут було відправлено о. Володимиром( парохом церкви св. Покрови ) та о. Макарієм ( парохом монастиря оо. Василіан) панахиду за упокій душ померлих в роки геноциду . Після цього Рій Євген Васильович , заступник голови державної адміністрації з гуманітарних питань , висловив жаль з приводу цієї трагедії . Також , Калашников Андрій , учень 9 класу Бучацького колегіуму ім.Св. Йосафата прочитав вірша « Бозю , дай мені крихітку хлібця » І на закінчення Ореста Синенька прочитала авторський вірш «Голодомор».\nВшанування пам’яті жертв голодомору завершилося запаленням свічок , як символу невмирущої пам'яті про біль нашої неньки України.\nОпубліковано Buchach Net о 09:45\nМітки: Бучач, Голодомор 1932-1933рр., жертви Голодомору, НОВИНИ БУЧАЧА\nPosted by Buchach Net at 09:45\nLabels: Бучач, Голодомор 1932-1933рр., жертви Голодомору, НОВИНИ БУЧАЧА


Названо лауреатів Пулітцерівської премії - ZAXID.NET\nСвіт — Наталія Зубрицька, 17 квітня 20125771\nЛауреати Пулітцерівської премії - найпрестижнішої нагороди у галузі журналістики - були оголошені в понеділок у Нью-Йорку.\nПереможцями у категорії «Найкраще журналістське розслідування» стали інформаційне агентство «Ассошіейтед Прес» (АП) і газета «Сіетл таймс». Кореспонденти АП удостоїлися престижної нагороди за проведення власного розслідування, в ході якого з'ясувалося, що в рамках боротьби з тероризмом поліція Нью-Йорка протягом декількох років вела масове стеження за мусульманами найбільшого американського мегаполісу. Як виявилося, за допомогою ЦРУ нью-йоркські правоохоронці розробили програми стеження, що охоплюють всі аспекти життя мусульман, не помічених ні в якій протиправній діяльності.\n«Сіетл таймс», у свою чергу, отримала премію за серію репортажів про випадкове передозування метадоном серед пацієнтів з хронічними захворюваннями.\nОдна з найстаріших у США щоденних газет «Філадельфія інквайрер» удостоїлася нагороди в найпрестижнішій категорії «За служіння суспільству» за матеріали про насильство у міських школах.\nСвій перший «Пулітцер» — у номінації «Найкращий національний репортаж» — отримала Інтернет-газета «Хаффінгтон пост» за серію статей про проблеми, з якими стикаються американські ветерани, що отримали поранення в Іраку і Афганістані.\nВпливова газета «Нью-Йорк таймс» удостоїлася нагороди відразу у двох категоріях - «Пояснюю репортаж» і «Міжнародний репортаж». У 2011 році премію отримав шеф московського бюро «Нью-Йорк таймс» Леві Кліффорд — за статті про стан справ у системі правосуддя у Росії.\nУ номінації «За висвітлення місцевих новин» лауреатом стала газета «Петріот-ньюс» з міста Харрісбург (штат Пенсільванія) за висвітлення сексуального скандалу, в якому був замішаний легендарний американський футбольний тренер Джо Патерно.\nПремія була присуджена у 13 журналістських, а також шести художніх категоріях — за найкращий драматичний, історичний, біографічний, науково-популярний, віршований і музичний твір. Зокрема, кращою біографією була визнана книга професора Єльського університету Джона Льюїса Геддіса «Джордж Кеннан: американське життя», а кращих у номінаціях «Найкращий редакційний коментар" і "Найкращий художній твір» цього року визначити не вдалося.\nУрочиста церемонія вручення премій, за традицією, відбудеться у нью-йоркському Колумбійському університеті в перший понеділок травня — у цьому році 7-го.\nНайпочесніша у Сполучених Штатах нагорода за журналістську працю була заснована відомим газетним магнатом Джозефом Пулітцером (1847-1911). Згідно з його заповітом, на спеціально залишені 2 млн доларів було засновано фонд його імені. З 1917 року премія присуджується щорічно у двох десятках категорій у галузі журналістики, літератури, музики і театру. Грошовий приз становить 10 тис. доларів. Винятком є нагорода «За служіння суспільству», яка не має грошового вираження, — її лауреат одержує золоту медаль. Пулітцерівський комітет не розглядає автоматично всі роботи, опубліковані протягом року, а тільки ті, автори яких були заявлені для участі у конкурсі.\nГість 17 квітня 2012, 16:15\nПерестаньте тулити це Х на москалький манер. Ми маємо свою літеру для позначення англійського H - це Г, а не Х.


Чи переконала макростатистика ФРС США? - SellBuy - доступно про фінанси\nдодому Інвестиційні ідеї Чи переконала макростатистика ФРС США?\n⚡ Аналітика подій за 19.04.21 – 23.04.21.\nЗростання фондових індексів США призупинилося. Для досягнення нових максимумів потрібні нові каталізатори. Поки їх немає. Більш того, позитивна статистика з США наводить на думки про те, що ФРС США може вийти з програм стимулювання раніше, ніж це очікувалося. Світло на подальші дії може пролити засідання регулятора, яке відбудеться 28 квітня.\nДолар продовжує нести втрати по відношенню до основних опонентів. Валюта США знаходиться під тиском зниження прибутковості держоблігацій. Крім того, наприклад, у канадського долара були і свої приводи для зміцнення. Банк Канади оголосив про згортання програми стимулювання і переглянув терміни підвищення ставок.\nЦіни на нафту розвинули корекцію. Котирування марки Brent знизилися в район рівня 64,80. Крім технічних факторів, тиск на котирування енергоносія надали дані щодо запасів у США, які продемонстрували несподіване зростання. Також негативу додають побоювання щодо попиту на паливо в Азії в зв’язку з ростом там захворюваності COVID-19.\n🏆 Ключові події поточного тижня 26.04.21 – 30.04.21\nЗвіт по замовленнях на товари тривалого користування – важливий показник стану економіки США. Протягом тривалого часу в країні вводилися локальні обмеження. Крім того, ситуація на ринку праці була досить складною. У березні ситуація могла трохи змінитися у зв’язку з прямими виплатами населенню. Грошові дотації могли привести до реалізації відкладеного попиту. Тому зростання показника цілком можливий. Якщо звіт співпаде з очікуваннями, американські індекси можуть отримати підтримку. На цьому тлі Nasdaq (NQ) здатний повернутися в район рівня 14025,00.\nТоргувати Nasdaq (NQ) →\n🇺🇸 Рішення ФРС США щодо монетарної політики\nНа поточному засіданні не варто чекати від американського регулятора будь-яких змін в рівні ставки або програми покупки активів. Але після того, як раніше ми отримали досить багато, в цілому, оптимістичних макро звітів, варто звернути увагу на ті коментарі, які зробить Федрезерв за підсумками засідання. Перше, що буде цікавити – оцінка перспектив економіки. Друге – натяки на подальші дії з боку ФРС. Якщо ми в черговий раз почуємо мантру про те, що зростання інфляції – явище тимчасове, а ситуація на ринку праці поки недостатньо стабільна, щоб почати вихід з політики стимулювання, долар виявиться під тиском. Але це піде на користь, наприклад, золоту. XAU/USD здатне націлюватися на позначку 1826,60.\n🇩🇪 Німеччина. ВВП, 1 квартал 2021\nНімецька економіка досить серйозно постраждала від наслідків пандемії. Протягом всього першого кварталу країна перебувала в стані локдауну. Обмеження торкнулися більшості сфер. Це не пройде безслідно. З високою часткою ймовірності темпи зростання економіки продемонструють падіння. Разом з недавніми заявами ЄЦБ про те, що вони планують проводити викуп паперів більш швидкими темпами у 2 кварталі, слабка статистика чинитиме тиск на загальноєвропейську валюту. У цьому випадку пара EURUSD може знизитися в район рівня 1,1880.\nпопередня статтяКраїни, які заборонили криптовалюту: розбираємося в причинах\nнаступна статтяXRP повернув собі бичачий імпульс і взяв мету на рівні $2


Відмінності між версіями «Голубинський Дмитро Михайлович» — Вікіпедія\nВідмінності між версіями «Голубинський Дмитро Михайлович»\nВерсія за 15:56, 9 лютого 2020 (ред.)\nВерсія за 16:06, 9 лютого 2020 (ред.) (скасувати)\nПрацював у театрах Росії, Єлисаветграда (нині [[Кропивницький]]), Сімферополя, Дніпропетровська (нині — [[Дніпро (місто)|Дніпро]]).\nВід 1928 — актор [[Дніпровський академічний український музично-драматичний театр імені Тараса Шевченка|Дніпропетровського драматичного театру]].\n1931—1954 — актор [[Театр Київського військового округу|Театру Київського особливого військового округу]].\n1932—1933 — актор [[Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки|Київського театру російської драми імені Лесі Українки]].\nВід 1944 — актор Драматичного театру [[Одеський військовий округ|Одеського військового округу]].\n1933—1954 — актор [[Театр Київського військового округу|Театру Київського особливого військового округу]].\n1952 — лауреат [[Сталінська премія|Державної премії СРСР]].\nВід 1944 — актор Драматичного театру [[Одеський військовий округ|Одеського військового округу]]. 1952 — лауреат [[Сталінська премія|Державної премії СРСР]]. 1954 року армійський театр переїхав до Львова. Нині на його базі діє [[Львівський академічний драматичний театр імені Лесі Українки]].\n== Ролі ==\nВерсія за 16:06, 9 лютого 2020\nОстаннє редагування зроблено користувачем BackFire (внесок, журнали) о 16:06 UTC (12762 хвилини тому).\nГолубинський Дмитро Михайлович\nрос. Дмитрий Михайлович Голубинский\nрос. Дмитрий Михайлович Тростянский\n17 (29) листопада 1880\nГолубинськаd, Другий Дінський округ, Область Війська Донського, Російська імперія\n29 січня 1958(1958-01-29) (77 років)\n1905 — 1958 — 1958\nДмитро Михайлович Голубинський (справжнє прізвище — Тростянський; нар. 29 (17) листопада 1880(18801117), хутір Голубинський, нині Волгоградської області, РФ — пом. 29 січня 1958, Одеса) — український і російський радянський актор, народний артист УРСР (1947).\nПрацював у театрах Росії, Єлисаветграда (нині Кропивницький), Сімферополя, Дніпропетровська (нині — Дніпро).\nВід 1928 — актор Дніпропетровського драматичного театру.\n1932—1933 — актор Київського театру російської драми імені Лесі Українки.\n1933—1954 — актор Театру Київського особливого військового округу.\nВід 1944 — актор Драматичного театру Одеського військового округу. 1952 — лауреат Державної премії СРСР. 1954 року армійський театр переїхав до Львова. Нині на його базі діє Львівський академічний драматичний театр імені Лесі Українки.\nДід Тарас («Партизани в степах України» О. Корнійчука)\nБезсеменов («Міщани» М. Горького)\nКлавдій («Гамлет» В. Шекспіра)\nВова на війні (1916)\nСтарий партієць («Молодість», 1934, режисер Л. Луков, Українфільм)\nПан Хлопицький («Кармелюк», 1938, режисер Г. Тасін, Одеська кіностудія)\nКсьондз Йорис («Зиґмунд Колосовський», 1945, режисери С. Навроцький, Б. Дмоховський, Київська кіностудія)\nХірург Іван Германович («Суворий юнак», 1935, режисер А. Роом, Українфільм)\nГолубинський Дмитро Михайлович / В. І. Куреньогін // Енциклопедія сучасної України\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Голубинський_Дмитро_Михайлович&oldid=27213115


Марина Бех-Романчук здобула для області першу ліцензію на Олімпійські ігри-2020 - 18 Червня 2019 - Деражнянська райдержадмінстрація\nГоловна » 2019 » Червень » 18 » Марина Бех-Романчук здобула для області першу ліцензію на Олімпійські ігри-2020\nМарина Бех-Романчук здобула для області першу ліцензію на Олімпійські ігри-2020\nСвій 10-денний червневий вояж до Європи найсильніша на сьогодні легкоатлетка Хмельниччини, що входить до числа світових лідерів в стрибках у довжину серед жінок , Марина Бех-Романчук завершила на мажорній ноті.\nCпочатку 6 та 8 червня були виступи на міжнародних змаганнях в італійському Римі (5 місце – 6,64 м) та австрійському Іннсбруці (1 місце-6,74 м). 12 червня на стадіоні “Кіріакідіс” в Афінах (Греція) Марина на турнірі “FILOTHEI WOMEN GALA” посіла 2 місце з результатом 6,48м, поступившись легкоатлетці з Великої Британії Абігаль Ірозуру, в доробку якої переможний стрибок на 6,53м.\n14 червня німецький Дессау-Росслау приймав традиційний легкоатлетичний турнір ”Anhalt 2019- Dessau-Roßlau”. Марина Бех-Романчук знову стала другою. У заключній 6-й спробі вона приземлилася на позначці 6,85 м і перевершила норматив(6,82м) до Олімпійських ігор-2020. Перемогла німкеня Малайка Міхамбо (7,05 м), котра очолює світовий рейтинг стрибунок у довжину, а Марина перемістилась в ньому на 5 позицію.\nВітаємо Марину та її наставника заслуженого тренера України Вадима Крушинського з успішним початком літнього сезону.\nХмельницького обласного відділення


Звідки взялися "спасибі" та "дякую" | Український інтерес\nВ’ячеслав Васильченко. Мова: Звідки взялися "спасибі" та "дякую". Фото надане автором\nЗвідки взялися “спасибі” та “дякую”\nСьогодні наше розслідування зацікавилося словами подяки. Народна мораль вважає невдячність невихованістю, черствістю. Невдячність завжди зазнає осуду. Вона може бути навіть “чорною” – так кажуть, коли хтось замість вдячності за зроблене добро платить злом. Народна логіка вважає дякування однією з тих дій, яку можна виконати лише з використанням спеціальних слів та висловів.\nДо речі, подячне слово вшанували на світовому рівні: за ініціативою ООН та ЮНЕСКО 11 січня запроваджено Всесвітній день “дякую” (International Thank You Day). Так захотіли нагадати про потребу гарних манер та вміння висловлювати вдячність.\nДля вираження вдячності кожен народ (творець, носій та охоронець мови) має свої слова. Скажімо, болгари й македонці кажуть “благодаря”, серби вислювлюють вдячність словами “хвала” або “захваљивати”, у хорватів це відбувається за допомогою “hvala” й “zahvaljujem”. Ми ж у таких випадках говоримо “спасибі” чи “дякую”. Спасибі українці вживають “для вираження, висловлення вдячності за зроблене добро, виявлену увагу і т. ін.”. Це слово виникло як результат злиття вислову “спаси Бог”, із яким ще й відбулася відповідна фонетична видозміна. У писемних пам’ятках воно фігурує, починаючи з XVI століття. Слово “спасибі”, як пише О. Пономарів, “не можна кваліфікувати як кальку з російської мови. По-перше, це слово наявне в словнику за редакцією Бориса Грінченка, а там росіянізмів немає. По-друге, воно наявне в творах усіх класиків української літератури. По-третє, входить до багатьох словосполучень фразеологічного й нефразеологічного типу”. Ось кілька фразеологізмів із ним: за спасибі – “без платні” (пор. за простибі (простибіг) – “даром”); спасибі й за це (те), спасибі й на цьому (тому) – “добре, що хоч так”; спасибі і простибі (простибіг) – “щиро дякую”; і спасибі не скаже – “хтось не виявить найменшої вдячності кому-небудь за щось”; сказати спасибі – “подякувати”. Є в нашому розмовному мовленні також і зменшено-пестлива форма спасИбоньки.\nЗа допомогою дієслова дякувати наші одноплемінники висловлюють подяку, сигналізують, що вони вдячні за щось. У цього слова “родичів” значно більше: вдяка, вдячливий, вдячний, вдячність, віддяка, віддячити, віддячливий, завдяки, завдячити, завдячливість, здякуватися, надякуватися, невдяка, невдячний, невдячник, невдячність, подяка, подякувати, подячний, роздякуватися. До речі, не варто пов’язувати наведені слова з дяком (“служитель православної церкви, що допомагає священику під час богослужіння; псаломщик”) і не сплутувати дЯкувати з дякувАти – “бути дяком” (про подібні випадки див. наш матеріал “Розрізняймо підступних близнюків!“).\nА звідки слово “дякувати” походить? Уважається, що воно, як і білоруське “дзякаваць”, польське “podziękować”, чеське “poděkovat”, словацьке “poďakovať”, через середньоверхньонімецьке dank (“подяка, думка”) та нововерхньонімецьке danken (“дякувати”), зводиться до латинського tongeo – “знаю”. Є думка, що первісне значення дієслова “дякувати” перебуває у зв’язках з іменником “думка” в сенсі “ви мені зробили добро, я думаю, я пам’ятаю про це”.\nДеякі мовознавці вважають, що такі твердження поверхові й не дуже переконливі. Чому? Насамперед, територія поширення слів із коренем “дяка” доволі велика. Вона охоплює практично всі германські мови (німецька “danke”, голландська “dank”, англійська “thank”, скандинавські “tak”, “takk”), усі західнослов’янські (чеська “děkuji”, польська «dziękuję», словацька «ďakujem»), дві східнослов’янські – українська й білоруська (“дзякуй”). Також слова з цим коренем є і в деяких діалектах російської. За даними “Словаря русских народных говоров”, слово “дяка” (у розумінні “благодарность”) уживається в південно-західних російських говірках та ветлузькій говірці (Костромська губернія). Водночас цей словник містить значну кількість споріднених слів: дяковать – “благодарить” (південно-західні говірки, Тверська губ.), “проявлять уважение, кланяться” (Ярославська губ.), “угождать, ублажать” (Орловська губ.), дяканье – “усердное угощение, потчевание” (Калузька, Тверська губернії); дякать – “благодарить, говорить спасибо” (Тверська губ.), “угощать, потчевать” (Калузька губ.). Тому можна припускати: як слово “дяка”, так і його похідні (утворені на його базі) використовувалися в нашій мові як мінімум в епоху Давньої Русі, через це вони й збережені в деяких російських говірках.\nДо речі, відповідно до народного етикету, на подяку слід відповідати. А от тип такої відповіді визначається тим, за що людина дякує: на здоров’я або їжте на здоров’я (подяка за їстівне), носи/зноси, носіть/зносіть здоровий (-а, -і) – подяка за якусь річ із одягу. Досить поширені відповіді на подяку прОшу та будь ласка (про них поговоримо колись пізніше).\nІноді трапляються прикрі моменти, коли люди бездумно ставляться до такого нескладного ритуалу, як відповідь на подяку. Так, в інтерв’ю одного з авторів проекту факсимільного перевидання “Кобзаря” 1840 року мова йде про виникнення задуму, про особливості його втілення, учасників та інші цікаві речі. Коли ж цей чоловік ощасливив журналіста новиною, що примірник подарує редакції, то, цілком логічно, почув у відповідь елементарне “дякую”. І тоді всього лиш однією фразою він умить зруйнував усе, що перед цим створювали його одкровення. Він сказав на перший погляд просте: “Нема за що”. А тепер розшифруємо: подароване не варте подяки??? Як на мене, за будь-який подарунок обов’язково має звучати “дякую” чи “спасибі”.\nРізна міра вияву вдячності корегується використанням загальноприйнятих слів “щиро”, “сердечно”, “красно”, “щиросердно” тощо – “Сердечне спасибі Вам, брате-товаришу, за Ваш прихильний лист” (П. Грабовський), “Дуже Вам дякую за Ваш любенький лист”(О. Кобилянська). А “великим” ні “спасибі”, ні “дякую” не бувають. Така практика заведена у наших сусідів росіян (“большое спасибо”). Мільйони разів говорили про це, однак нашим одноплемінникам простіше повторювати чуже (“велике спасибі вам”), аніж традиційне своє. Проте я вкотре нагадую: своє на те й своє, щоб його берегти, підтримувати, любити й захищати. Колись ми таки це зрозуміємо. Що ж, gutta cavat lapidem non vi, sed saepe cadendo (“Крапля точить (довбає) камінь не силою, а частотою (падіння)”).\nДо речі, психологи вважають слова вдячності чарівними. Вони можуть зробити життя кращим, адже їхнє використання створює позитивний ефект, поліпшує взаємовідносини. Висновок очевидний: частота звучання слів подяки прямо пропорційна кількості добра в нашому житті. Непогана формула. В усякому разі – для мене. І вам її теж раджу.


Звісно ж, такого ми не чекали. Криза в економіці, відставка Уряду та дискусії навколо запровадження ринку землі сьогодні здаються дитячими турботами на фоні загрози пандемії коронавірусної інфекції. Які випробування, Україні та українцям доведеться витримати упродовж найближчого місяця?\nВлада в Україні вживає жорсткі, але поки що не надзвичайні заходи. Якщо точніше – влада робить те, що може. Заборонити, обмежити, призупинити і скасувати – ось і весь перелік вказівок, які не потребують особливого розуміння, яким чином управляти країною. Як влада діятиме у ближчій перспективі і що робити людям, які позбавлені можливості для заробітку – єдиного засобу для виживання, на це відповіді поки що немає. Адже на домашніх запасах у кілька літрів олії, парою кілограмів цукру, борошна чи круп, довго не протягнеш. Хтозна, як воно буде далі і чи зачепить коронавірус Україну так, як це сталося у деяких європейських країнах?\nОкрім того, що треба частіше, ніж зазвичай, мити руки з милом, прагнути уникати перебування у людних місцях, інших правил та висновків щодо протидії пандемії в Україні просто немає. Інша річ, як забезпечити життя без “перебування у людних місцях”? Наприклад, у селах Ємільчинського району цього домогтися неважко, але лише за дотримання певних умов. По-перше, режим “домашньої автономізації” мають виконувати не лише місцеві жителі, які постійно живуть у селах району. Куди важливішими стають правила з обмеженням спілкування та комунікації для студентської молоді, яка на час карантину повернулася додому із великих міст. Ще більшої уваги потребують люди, які повертаються з-за кордону, де були на заробітках. На превеликий жаль, держава і відповідні служби, які повинні були запровадити для заробітчан суворий карантин хоча б упродовж двох тижнів, покладаються на правило “якось буде”, і громадяни після перетину кордону, де контроль зводиться до температурного “скринінгу” тіла людини, як правило, прямують додому. У тому числі, у наш район.\nСьогодні лише приблизні підрахунки засвідчують, що у кожному із сіл району як мінімум 6-8 осіб перебували до недавнього часу (чи й перебувають дотепер) на роботі за кордоном. Для такої категорії людей обов’язковим правилом має стати режим самоізоляції хоча б у перші 12-15 днів після повернення додому. Звісно ж, своє слово у такій ситуації має сказати і місцева влада, яка повинна нагадувати, попереджати прибулих з-за кордону земляків про обов’язковість карантинних заходів. До речі, у селі, де єдиним представником вітчизняної медицини є медична сестра чи фельдшер, а переважну більшість населення складають громадяни у віці “за 55 і більше років”, режим самоізоляції виглядає сьогодні ледь не єдиним інструментом протидії поширенню пандемії по всій Україні. При цьому однозначно слід дотримуватися суворих гігієнічних правил та правильного режиму харчування.\nВтім, вже сьогодні, коли Україна вже більше тижня “говорить і показує”, а тепер вже й постійно думає про пандемію коронавірусу, є проблема виникнення психозу, як передумови для масової паніки серед людей. Знову ж таки, у селі, з різних причин, ця проблема поки що своєї гостроти не проявила, але й тут потрібні певні дії. Насамперед – від органів місцевої влади. Адже саме сільський голова або староста має стати у цей непростий час повноважним представником влади у селі, селищі. Виступ Президента України по телебаченню чи брифінг губернатора Житомирщини люди сприймають як прояв центральної влади, а листівка, оголошення, розклеєне по селу хоча б у десяти місцях, засвідчить про те, що і влада на місцях також реагує, також турбується про своїх односельчан. І тут не може бути дрібниць. Оголошення про роботу торговельних закладів, автолавок, інформація про можливість епізодичного, хоча б двічі на тиждень, транспортного обслуговування людей при скасуванні автобусного сполучення має стати проявом турботи про людей на рівні сільради. Адже в умовах карантину у когось може заболіти зуб, хтось травмувався і потребує лікарської консультації і тут, зрозуміло, вже не до “самоізоляції”.\nЗагалом, нинішні події, які “закрутилися” навколо небезпечної пандемії коронавірусної інфекції, стануть перевіркою на зрілість і реальну спроможність не тільки для центральної влади, яка повинна діяти блискавично і дуже професійно. Екзамен триматимуть і люди, удостоєні державних посад, а надто ті, яких народ обрав, яким довірив, у яких повірив. У сільській глибинці вони мають особливу вагу і несуть куди більшу відповідальність, ніж , наприклад, депутати у радах великих міст і областей. За таких умов взагалі то не хотілося б говорити про вибори місцевих рад, які, відповідно до законодавства України, мають відбутися восени 2020-го року. Але ж сьогодні якраз і пора нагадати тим, хто має намір “йти у депутати”, або претендуватиме у жовтні поточного року на обрання сільським чи селищним головою, про їх відповідальність та ініціативність і, зрештою, – про совість і честь в умовах, коли громада опинилась у скруті. Саме тепер і саме сьогодні – а не лише за місяць до виборів – майбутні претенденти мають діяти відповідним чином. Отож не забуваймо і про це.\nНу, і на завершення – про оптимістичне. Звісно, хотілося б, аби все те, задля чого влаштовуються карантини, задля чого людей закликають до ретельної самоізоляції, виявилося лише пересторогою і запобіжним засобом, який довелося застосувати. Хочеться сподіватися, що найгіршого сценарію розвитку чи поширення досі незвіданої хвороби ми уникнемо. Проте сьогодні будьте пильні, уважні і розважливі! І, насамперед – будьте здорові, нехай вам щастить!\nNext story Два народні колективи з Барашів об`єдналися\nPrevious story Що означає “самоізоляція”. Поради Ємільчинського Центру первинної медико-санітарної допомоги


Юрій Діль звільнився з посади начальника управління безпеки Львова: хто наступний - Львів Vgorode.ua\nЮрій Діль звільнився з посади начальника управління безпеки Львова: хто наступний\nЮрій Діль звільнився з посади начальника управління безпеки Львова: хто наступний. Фото: Юрій Діль - Безпечне Місто/Фейсбук.\n16 березня 13:49\nЮрій Діль звільнився з посади начальника управління безпеки Львова. Про це повідомила заступниця міського голови з питань житлово-комунального господарства Ірина Маруняк.\nЗ вівторка, 16 березня, Юрій Діль не працює на посаді начальника управління безпеки міста.\n«Юрій Діль звільнився за згодою сторін. Дякуємо йому за якісне і професійне виконання своїх службових обов’язків на посаді начальника управління безпеки міста», — каже Ірина Маруняк, заступниця міського голови Львова з питань житлово-комунального господарства.\nДіль переходить на інше місце праці. Яке саме — не повідомляється.\nЗа словами Маруняк, виконувати обов’язки начальника управління безпеки міста буде Андрій Білий. Протягом 2017-2019 років він був позаштатним радником міського голови, а з 2018 року – заступником директора департаменту житлового господарства та інфраструктури.


17 Лютого 18:01\nДмитрук Богдан, Хомич Анатолій\nСтовідсотковий результат у Регулярному чемпіонаті Суперліги підкорився представникам футбольного центру «Ковель-Волинь». І хоча перша сходинка у турнірній таблиці була «забита» представниками столиці волинських залізничників ще у минулому турі, звітний матч із острожецьким «Камаз-Агро» став серйозним випробуванням для переможців «регулярки» напередодні старту матчів плей-офф.\nГості практично в усіх матчах «регулярки» давали бій записним лідерам елітного дивізіону області та навчилися грамотно діяти в обороні. Не став виключенням і звітний поєдинок, в якому острожецький колектив не дав розгулятися ковельським голеадорам.\nДолю протистояння вирішив єдиний влучний удар у виконанні Романа Кузьмича. Гол ковельчанина приніс колективу Романа Бірука чергові три очки та сьому перемогу, що коронувала ФЦ на посаду чемпіона Регулярної першості сезону 2017/2018. На черзі тернистий шлях плей-офф, де першим суперником чемпіонів у чвертьфінальних поєдинках буде рожищанське «Торпедо», котре в суботу здолало потужний МФК «Хорів».


Генерал, історик, архівіст | Народні блоги\nГенерал, історик, архівіст\nВолодимир Бузейчук | 30.05.2008 18:05\nДо 130-річчя від дня народження О.О. Рябініна-Скляревського.\nОдеські історики та архівні працівники 1920-х – 1930-х років добре знали немолодого чоловіка в окулярах, який з легкістю міг замінити будь-який каталог чи путівник по Одеському обласному історичному архіву, оскільки робота в його фондах була для нього не лише професією, а й духовною та розумовою необхідністю. Він був постійним учасником засідань та доповідачем Одеської комісії краєзнавства, Одеського бібліографічного та Одеського наукового товариств, Історично-філологічної секції Української академії наук, викладачем Інституту народної освіти та Артилерійської школи. І навряд чи хто здогадувався, що спілкується з колишнім генералом двох армій – російської імператорської та української, кавалером декількох бойових орденів. Звали цього чоловіка Олександр Олександрович Рябінін-Скляревський.\nОлександр Рябінін народився 11 (24 за нов. ст.) травня 1878 року у містечку Салігалич неподалік Костроми. Навчався у реальному училищі. 1897 року вступив до Казанського юнкерського училища, яке закінчив у 1899 році. Молодого офіцера служба перевіряла досить ретельно. Бюрократична машина з частини в частину кидала справно, і встиг він послужити командиром взводу, напівроти (зустрічався інколи такий підрозділ), ротним. 1903 року капітанові Рябініну вдалося вступити до Миколаївської Академії Генерального Штабу у Санкт-Петербурзі. Проте довго навчатись йому не довелося. Почалась російсько-японська війна. Двічі Олександр Рябінін писав рапорт про відкомандирування його до району бойових дій і діставав відмову. Лише третього разу начальство здалося, й дало дозвіл на участь капітана Рябініна у далекосхідній кампанії. Під кінець травня 1904 р. він отримав призначення до 4-го Сибірського корпусу, що розташовувався в Манчжурії. 1 червня Рябінін вирушив на війну. Командування 4-го корпусу розмістило майбутнього генштабіста на посаді офіцера з інженерного забезпечення при штабі 7-го Красненського піхотного полку. Неодноразово доводилось капітанові зустрічати атаки японців у окопах на позиціях свого полку, на собі перевіряючи надійність результатів своєї роботи. Продовжувалось це більше року, й лише 6 вересня 1905 року (за спогадами самого Рябініна) він із Манчжурії виїхав до Петербурга для продовження навчання в Академії. Здобуття вищої військової освіти продовжувалось до 1908 року, паралельно Олександр Олександрович навчається в одному з петербурзьких інститутів, де опановує історичну науку. Після закінчення Академії штабс-капітана Рябініна направили до Одеси – командиром роти 59-го Люблінського полку. Командиром полку на той час був генерал Дмитро Скляревський. У генерала було дві дочки-красуні, і так сталося, що зі старшою з них – Марією – Олександра Рябініна поєднали ніжні почуття, які у 1910 році оформились згідно закону: молоді люди одружились. Молодша донька командира полку пізніше теж стала дружиною офіцера – серце дівчини завоював одесит Всеволод Змієнко, майбутній начальник штабу Одеської гайдамацької дивізії, а згодом – генерал-хорунжий Української армії.\nНевдовзі подружжя Рябініних-Скляревських вирушило до столиці імперії – здібного офіцера запросили до праці у Генеральному Штабі. Дослідники стверджують, що він встигав ще й викладати у декількох навчальних закладах та писати наукові праці з військової історії. Одна з монографій – "Балканська війна" (1913 р.) – мала настільки високий науковий рівень, що була використана при укладенні декількох видань енциклопедій та спеціальних словників. Можливо, приблизно 1911-1912 року Рябінін-Скляревський служив десь у Волинській губернії, оскільки одна з його книжок була видана у цей час в Рівному, і присвячена вона була давній історії Волині.\nЗ розвитком революційних подій, після постання Української Народної Республіки зголосився до служби в Українській армії і, як стверджує Г. Зленко, з грудня 1917 по лютий 1918 року виконував обов'язки начальника штабу 26-го корпусу. На Румунському фронті за наказом Військового секретаріату Центральної Ради зібрав вояків-українців із залишків дивізій російської армії та перевіз їх на Полтавщину для формування українських військових частин, після чого деякий час (до 1920 року) служив уповноваженим Штабу армії УНР.\nЗвільнившись з військової служби, оселився з дружиною в Одесі. Донька Всеволода Змієнка Галина згадувала, що Олександр Олександрович та Марія Дмитрівна проживали в Цегельному провулку, буд. 4. Галина та двоє її братів на початку 1920-х років проживали разом з ними, оскільки Всеволод Юхимович продовжував служити в Українській армії, а мати на цей час вже померла. Марія Дмитрівна взяла на себе турботи по вихованню дітей своєї сестри. Олександр Рябінін-Скляревський у 1920 році працював службовцем Всеукраїнського товариства допомоги жертвам інтервенції, а з 1921 року – співробітником Одеського краєвого та відомчих архівів.\nДеякий час Олександр Олександрович викладав історію в Одеському інституті народної освіти, Артилерійській школі. Але головним зацікавленням залишалось вивчення архівних документів та наукова робота. Праці Рябініна-Скляревського дедалі більше друкуються в газетах, наукових журналах (зокрема, "Україна", "Летопись революции", "Життя і революція", тощо). З 1923 року, коли в Одесі організувалась Краєзнавча комісія, Олександр Олександрович став її співробітником, а з 1925 – секретарем соціально-історичної секції Комісії. Спільна наукова праця зумовила творчі контакти з відомими одеськими науковцями: С. Дложевським, Р. Волковим, Є. Трифільєвим, М. Слабченком, Б. Комаровим, К. Копержинським, А. Музичкою та багатьма іншими. Думається, що певне знайомство мало бути в Рябініна-Скляревського з Доротеєю Атлас, однією з найвідоміших зараз істориків Одеси, автором книги "Старая Одесса, ее друзья и недруги", адже, як і Рябінін-Скляревський, вона теж від початку роботи Комісії входила до її складу.\nПротягом 1920-х років вчений активно займався дослідницькою роботою. Він уважався одним з найкращих спеціалістів з архівної справи в Одесі, брав активну участь в їх упорядкуванні. 1926 року працював у комісії по передачі матеріалів музеїв та бібліотек до архіву. Часто його прохали допомогти в роботі з архівними документами іноземним науковцям. Так, протягом 1928 – 1929 рр. декілька разів працював в Одеському архіві німецький історик Ґ. Ляйббрандт, якому допомагав О. Рябінін-Скляревський. Основними науковими зацікавленнями Олександра Олександровича були такі теми, як діяльність "Громади", революція 1905 – 1907 років, історія козацтва. Наразі відомо майже 60 наукових праць історика, з яких опубліковано близько півсотні. Найзначнішою ж працею вважається його "Архів Запорозької Січі: Опис матеріалів", який не одному дослідникові історії козацтва прислужився в науковій праці. Велике значення та наукову вартість статей Рябініна-Скляревського про задунайське козацтво неодноразово відзначали відомі історики, зокрема Н. Полонська-Василенко, автори "Історії українського війська", А. Бачинський, О. Бачинська, інші науковці. Слід зауважити, що більшість статей Олександра Олександровича (нагадаємо, уродженця російської глибинки) написані чудовою українською мовою, там практично неможливо зустріти випадки вживання русизмів чи суржику. Це може бути ще одним прикладом того, що при бажанні й етнічні росіяни, які все життя розмовляли російською, досить легко можуть освоїти українську мову, причому не лише для спілкування, а й для наукової роботи.\nАле роки, проведені у царській та українській арміях не минули для історика безслідно. 1931 року його заарештовує ДПУ у зв'язку з діяльністю т. зв. "Одеської контрреволюційної військово-офіцерської організації" та справою СВУ. Протягом 9 місяців Рябінін-Скляревський перебував під слідством, а головним доказом його вини були бойові нагороди часів Першої Світової. Цього разу історика звільнили за відсутністю доказів. Після цього випадку у вченого не лише значно погіршилося здоров'я, а й виникли проблеми з роботою та науковою діяльністю. Публікації його стають підкреслено нейтральними, головним чином бібліографічного напряму.\nПроте у 1937 році, у часі наймасштабніших репресій, вченого знову заарештували. Саме тоді розгорталась кримінальна справа "Антирадянської німецької організації викладачів Одеського педагогічного інституту". На підставі контактів Рябініна-Скляревського зі згаданим Ґ. Ляйббрандтом, архівіста звинуватили у шпигунстві на користь польської та німецької розвідок. За статтею 54-1а Олександра Олександровича засудили до 10 років виправних робіт у таборах. З цієї "мандрівки" він уже не повернувся, загинувши десь у безкраїх просторах Сибіру. Зараз навіть ніхто не може сказати, де він похований. Дружина Олександра Олександровича, Марія Дмитрівна Скляревська, померла 1964 року, похована в Одесі на Другому християнському кладовищі. На цьому завершилась історія цієї сім'ї.\nНа щастя, коли з'явилась можливість повернути забуті імена в історію нашої науки, знайшлись небайдужі люди, що взялись до цієї справи. Спочатку коротенькими довідками (як замітка Л. Гісцової), газетними статтями (Г. Зленка та інших авторів) почала наповнюватись бібліографія творів про життя та діяльність Олександра Олександровича Рябініна-Скляревського. 2000 року побачила світ перша книжка про визначного історика-архівіста – "О.О. Рябінін-Скляревський: матеріали до біографії" Г. Малинової та І. Сапожникова, а у 2001 частину своїх спогадів про дядька опублікувала донька генерала В. Змієнка – Галина Сенишин у книзі "Пересаджені квіти України".\nУ біографії та науковій спадщині вченого залишається безліч "білих плям", а справа їх дослідження наразі перебуває на початковому етапі. Є сподівання, що на цьому вона не завершиться, і поступово "плям" ставатиме все менше.


“Вітька зі своєю колишньою водиться, а тебе шкода виганяти, бо з села продукти возиш” – Особлива\n“Вітька зі своєю колишньою водиться, а тебе шкода виганяти, бо з села продукти возиш”\nНазустріч Лесі ступало ангелятко. У білій одежині, з усмішкою. З букетиком суниць. «Це – тобі», – прошелестіло неземне створіння.\nЛеся прокинулася. До ранку далеко. Проте сон відлетів разом з маленьким дивом. Здавалося, у кімнаті витав невловимий запах суниць. А за вікном квітла весна.\nКоли Лесі снилися подібні сни, знала: це – або попередження, або добрий знак.\nСільські дітлахи любили смакувати суницями у невеликому ліску. Леся збирала ягоди для Яринки. Старша сестричка занедужала. Леся не розуміла, про що розмовляють старші, але бачила: мама і бабуся плачуть, коли згадують Яринку. І медичка часто заходить до їхньої оселі. Й не жартує, як раніше.\nЛеся поклала на траву суничний букетик. І раптом Світлана, яку всі кликали Свєткою, наступила ногою на Лесині ягоди.\n– Ти ти – дівчатко не спромоглося на більше слів.\nСвєтка засміялася, показала язика і полетіла… Леся з пом’ятими ягодами і сльозами пішла додому.\n– Ти повинна пробачити Свєтці, – Яринка витирала заплакане личко сестри.\nБабуся Текля також заспокоювала малу і багато разів повторювала слова «простити», «пробачити»… Проте Леся розуміла: пробачати важко.\n– Я пoмру, – якось мовила старша сестра. – Лисеня, я буду твоїм ангелом.\n– Ангели на небі.\nЯринчині очі наповнилися слізьми.\n– Ангели вміють плакати?\nЯринки не стало. А Леся на все життя запам’ятала потоптані суниці й те, що потрібно прощати…\nЛесине особисте не складалося. Міська чоловікова родина зневажливо ставилася до сільської невістки. Хоча, Леся закінчила інститут, мала гарну роботу.\n– Давай, винаймемо квартиру, – просила Віктора, чоловіка. – Не любить мене твоя мати.\n– Не смій про мою маму погано говорити! – злостився Віктор. – Чому я маю йти в чужу хату, коли є своя?\nЯкби у них була дитина, може б, Віктор погодився. Заводила мову про маля. Відмахувався: рано про дітей думати.\nЯкось перестріла Лесю сусідка Катерина Пилипівна.\n– Зайди-но до мене, дитино, – мовила пошепки. – Не хочу видатися пліткаркою, але вислухай. Вітька зі своєю колишньою пасією зустрічається. Твоя свекруха обмовилася: шкода тебе виганяти, бо з села продукти возиш. І роботяща.\nЗавела мову з Віктором про його колишню пасію. Він лише кинув:\n– Чоловікам треба прощати маленькі флірти.\nЛеся пішла від Віктора. На роботі знали, що колишній підгулював. Проте пліткували:\n– Треба було терпіти. Хіба він один наліво ходить? Заради квартири можна закрити очі.\nПоселилася в гуртожитку. За кімнату треба було чимало платити. Помешкання в гуртожитку, який за документами гордо іменувався «готелем», вважалися «покращеного типу». Мабуть, тому, що в кімнатах були старі телевізори і такого ж віку холодильники. На те, що підлогу «їв» грибок і протікав дах, уваги не звертали. Час від часу адміністрація підвищувала плату за «покращений тип».\nЛесиних заробітків не вистачало. Звернулася з проханням підсобити до керівника Миколи Андрійовича. Погодився. Але колективу не сподобалось, мовляв, чому ми повинні платити Лесі за готель?\n– Вона чудовий спеціаліст, – заперечував дехто.\n– Це не означає, що маємо фінансувати їй житло, – переконували «правильні».\nВрешті, колектив зібрався і майже одноголосно вирішив: більше Лесі не виділятимуть гроші на оплату помешкання. А щоб в адміністрації «готелю» не виникало претензій, вона чимшвидше повинна звідти вибратися. Шеф розвів руками: з колективом сваритися не хотів.\n– Куди ти тепер? – запитав.\n– Можна, я речі потримаю на роботі? Їх у мене небагато.\n– Та ради Бога.\nДвох «активістів» виселення попросила допомогти перевезти пожитки. Іван, який добряче приклався, аби позбавити Лесю кімнати, аж свиснув, коли побачив «апартаменти».\n– Іване, не топчися по підлозі, вона ледве дихає – грибок «доїдає». Проломиш, а мені – проблеми, – попередила Леся.\nІван з Юрком переглянулися.\n– Пробач, – промимрив Юрко. – По-дурному вийшло. Казали, ти мало не в хоромах живеш. А тут таке.\n– Куди везти речі? – запитав, ховаючи очі, Іван.\n– На роботу!\nНа роботі деякий час і ночувала. Зсувала стільці, стелила зимове пальто, накривалася осіннім. Дехто з колег співчував, перепрошував.\nУ старому храмі пахло ладаном і спокоєм. Ангелятко на іконі скидалося на те, яке прилітає в її сни. А ще воно було трішки схожим на Яринку. «Я втомилася прощати, – шепотіла ангелику. – Як далі жити?». Сині оченята небесного дива посміхнулися. А, може, їй здалося.\nУ найманому помешканні жила разом з пенсіонеркою-господинею. Тітка Поліна часто хворіла. Тому й погодилася взяти квартирантку, аби хтось був поруч.\nОрганізація придбала три квартири для працівників. Ділили їх з криками і прокльонами. Коли зайшло про Лесю, вердикт був однозначний: сім’ї не має, то поки може без житла обійтися.\nЗаснула зі сльозами. У її неспокійний сон знову прилетіло янголя.\nТамара, Лесина одногрупниця і подруга, збиралася за кордон на заробітки. Кликала в європейську країну й Лесю. Трохи повагавшись, погодилася. Після кількох років закордонної праці купила квартиру.\nПід час відпуски зустріла колишнього шефа.\n– Повертайся на роботу, Лесю. Я завжди цінував тебе. А за гуртожиток і квартиру пробач. Не по-людськи вийшло.\n– Пробачила, але не забула. За пропозицію дякую. Я подумаю.\nЧерез тиждень переступила поріг нової-старої роботи.\n– Коли новосілля? – цікавилися співробітники.\n– Новосілля? Його в мене колись вкрали. Тепер це вже не свято.\n– А ти стала жорсткою, – мовила одна з колишніх, начебто, подруг.\nКолектив готувався до ювілею. Шеф запросив свого колишнього армійського товариша зі столиці. Той якраз мав у їхньому місті бізнесові справи.\n– Лесю, маю прохання. В готелі зупинився Антон – товариш. Поїдь з моїм водієм і привези його в ресторан. Він може і своїм авто приїхати. Але яка забава, коли ти за кермом? І не сприймай всерйоз його іронії. Він майстер жартувати.\n– Антон Тарасович, – представився шефів товариш. – Ви – секретарка Миколи Андрійовича?\n– Угу – видав Антон Тарасович і після цього всю дорогу мовчав. Лесі відлягло від серця: не треба було відбиватися від жартів багатого й самозакоханого павича.\nНа забаві Павич Тарасович, так нарекла гостя Леся, хвоста не розпускав і понтів не розводив. Незаміжнє жіноцтво кидало на нього зацікавлені погляди, зважаючи на відсутність обручки. Вимагали від музикантів оголосити «білий танець».\nНа святкуванні Леся особливої радості не відчувала. Тому вирішила подякувати шефові за забаву й відкланятися.\n– Миколо Андрійовичу, мушу піти. Голова розболілася.\n– Я також поїду в готель, – мовив Антон Тарасович. – Втомився після дороги і ділових перемовин. Завтра зустрінемось, Миколо. Можна ще раз твоїм авто скористатися?\n– Лесю, відвези гостя до готелю, а потім водій підкине тебе додому.\n– Ви не любите свят? – запитав Лесю Антон Тарасович.\n– У вас спокійно вечорами. Не те, що в столиці. Шум, гамір.\n– Зупиніться! – мовив Антон Тарасович до водія. – Ми пройдемося. Вашу пасажирку додому відвезе таксі.\n– Ви не запитали моєї згоди на вечірній променад, – роздратовано мовила.\n– Будь ласка, не відмовляйтесь.\n– Микола Андрійович казав, що ви – жартівник. А ви\n– Життя мене пережартувало.\nАнтон Тарасович розповідав про армійську службу з її шефом, про свій бізнес. Про родину сказав коротко:\n– Дружина хотіла мати власну справу і незалежність. Ми розлучилися. Вона успішна бізнес-вумен.\nЛеся нагадала, що вже пізній час.\n– Сім’я зачекалася?\n– У мене її немає. Просто, втомилася.\n– Дякую за вечірній променад. Давно не ходив ось так з незнайомою жінкою.\nАнтон Тарасович то засинав, то прокидався. Швидше б ранок. Хотів поспілкуватися з Миколою. І побачити Лесю. Вона не схожа на його колишнє велике кохання і розчарування на ймення Аврора. Дружина гордилася своїм іменем і вродою. Богинею ранкової зорі нарекли Аврору древні римляни. Він обожнював свою дружину.\nЛеся задрімала. Приснилася Яринка у святковій сукеночці, яка потім дісталася Лесі. Поруч стояв чоловік. Його обличчя видалось знайомим. «Я буду твоїм ангелом ангелом», – шепотіла Яринка. Раптом замість сестрички з’явилося янголятко. Простягнуло пучок суниць. Вона торкнулася його.\nЧитайте також: “Мамо, ми з братом вирішили одружитися” – від почутого я впала, ноги просто не тримали\nАнтон і Леся щороку приїжджають зі столиці на святкування дня народження її колишньої організації – прохання Миколи Андрійовича. Після забави влаштовують променад вечірнім містом, заходять до старого храму.\n– Лесю, твій ангелик щоразу дивиться по-іншому. Чи мені здається?\n– Він особливий. І більше не сумує.\nА в Лесиному колишньому колективі не перестають заздрити, що нарешті вона стала щасливою.\nВіднині в тебе все налагодиться, — обнадіяла старенька і зникла. І мрія таки здійснилася\nЗгaсала молодою і самотньою, а на сoрoкoвини і брата до себе покликала


Гавань Kemer Turkiz Marina - Оскар\nдодому Транспортні об'єкти Порти, морські вокзали Гавань Kemer Turkiz Marina\nУ порту міста Кемер є велика і красива яхтова гавань Kemer Turkiz Marina. З гавані практично щодня в різні міста ходять вітрильні яхти «гюлеты», які є копіями старовинних кораблів, колись плавали по водах Середземного моря.\nГавань оточена схилами скелястих гір, густо поросли сосновим лісом. Тут дуже чисте море і галькові пляжі, наділені екологічним сертифікатом «Блакитний Прапор».\nKemer Turkiz Marina має наступним сервісом послуг: камера схову, оренда автомобілів і велосипедів, прокат кондиціонерів, пральня, центр дайвінгу, кабельне телебачення, безкоштовний інтернет, ресторани і бари, щоденний прогноз погоди і показ температури води.\nПам'ятки в Гавань Kemer Turkiz Marina\nприватний гід в Гавань Kemer Turkiz Marina\nпопередня статтяВацлавська площа\nнаступна статтяДолина Каппадокії


На Закарпатті реалізується проект «Адміністративні послуги: спрощений доступ через пошту», який впроваджено на базі УДППЗ «Укрпошта».\nМетою проекту «Адміністративні послуги: спрощений доступ через пошту» є створення для клієнтів оптимальних умов доступу до адміністративних послуг з максимальною прозорістю та легкістю отримання результату. Між іншим, за такою схемою діють поштові компанії Західної Європи, досвід яких свідчить про успішність даної діяльності.\nВажливою складовою надання адмінпослуг є те, що за бажанням клієнта до нього додому може прийти листоноша та виконати всю процедуру відправлення та доставки поштових відправлень з документами.\nВсе це полегшує взаємне спілкування державних установ та споживачів послуг. Зручність та швидкість отримання необхідних документів дозволяє вийти на якісно новий рівень сервісу в сфері адміністративних послуг. Особливо зручно це буде для мешканців віддалених районів та населених пунктів.\nВід підписання Меморандуму про взаємне співробітництво між Закарпатською ОДА і поштою у сфері спрощення процедури надання адміністративних послуг минуло не так багато часу, але вже є відчутні результати.\nНаразі проект запроваджено у 124 відділеннях поштового зв’язку та встановлено інформаційні стенди з переліком адміністративних послуг, технологічними картками, зразками заяв, номерами довідкових телефонів, адресами веб-сайтів та електронної пошти міських та районних органів місцевого самоврядування у всіх поштових відділеннях.\nТакий вид сервісу від «Укрпошти» дозволить зробити надання послуг швидким, якісним та комфортним для мешканців населених пунктів.\nВідділ взаємодії з корпоративними клієнтами\nЗакарпатської дирекції УДППЗ "Укрпошта"


Пригодницьке містечко: №53 в "Громадському проекті" Львова - Пласт Львів\nПригодницьке містечко: №53 в “Громадському проекті” Львова\nЦього року осередок Пласту у Львові причетний до проекту №53 “Пригодницьке містечко для дітей” в рамках платформи “Громадський проект”. “Містечко” передбачає створення безкоштовного громадського освітньо-ігрового простору у Парку Культури.\n“Лазанки, канатна переправа, тарзанка, драбини, павутина і ще багато іншого – наше містечко спроектоване власне для пригод, ігор та майже безпечного екстріму. Також проект передбачає амфітеатр для освітньої програми. Там проводитимуться майстер-класи, діти зможуть навчитись акторської майстерності, виступів перед публікою тощо”, – розповідають автори проекту у своєму профілі на сторінці голосування.\nНа території містечка пластуни проводитимуть заняття з таборування: розкладання намету, пакування наплечника у мандрівку, розпалювання вогню, мандрівної кулінарії.\nЧитайте також: співпраця Пласту з програмою лояльності Fishka\nФункціонуватиме також стежка дослідника, де діти пізнаватимуть природу: мурашники, гнізда птахів, вивчатимуть сліди тварин.\nЧастина пригодницького містечка функціонує вже понад рік: доступні чотири об’єкти – брама, перелаз, пеньки і колоди. Кошти, отримані завдяки платформі “Громадський проект” хочуть використати для нових об’єктів: амфітеатру, драбини, павутинки, столів для майстер-класів та сітки-лазанки.\nПроголосувати за “Громадський проект” “Пригодницьке містечко для дітей”\nНагадаємо, минулого року осередок Пласту у Львові взяв участь у “Громадському проекті” та отримав 500 тисяч гривень на технічну модернізацію.\nЧитайте також: новаки розмалювали “Стіну Героїв” по вул. Вітовського\nПозначки:Громадський бюджет, Станиця Львів


Заходи з профілактики раку шкіри\nУ багатьох країнах рак шкіри є найбільш часто зустрічається формою цього захворювання. Частка випадків захворювання на рак шкіри серед загального числа випадків захворювання раком неухильно зростає. Наприклад, в США за прогнозами фахівців, кожен п'ятий американець на якомусь етапі свого життя захворіє на рак шкіри.\nІснує 3 основних типи раку шкіри: базальна клітинна карцинома (карцинома глибоких шарів шкіри), сквамозна клітинна карцинома (карцинома поверхневих шарів шкіри) і меланома - найсерйозніша форма захворювання. Базальна клітинна і сквамозна клітинна карциноми, по-іншому звані нон-Меланомной раком шкіри, можуть бути причиною серйозного порушення здоров'я. Але рівень смертності серед хворих цими формами раку шкіри вельми невисокий. Якщо їх діагностування та лікування відбуваються на ранніх етапах виникнення карциноми, понад 95% випадків цих захворювань можуть бути успішно вилікувані. Якщо ж потрібне лікування не проводиться, базальна і сквамозна клітинні карциноми можуть завдати серйозної шкоди здоров'ю. А також можуть спотворити зовнішність людини.\nБільше 75% смертей від раку шкіри припадають на випадки захворювання на меланому. Хвороба може поширитися на інші органи, як правило - на легені і печінку. Випадки захворювання меланомою, виявлення своєчасно, як правило можуть бути вилікувані. Однак, якщо меланома виявляється на пізніх стадіях розвитку захворювання, вона, як правило, поширюється в організмі і призводить до летального результату.\nХто складає групу ризику?\nФактори ризику захворювання базальної і сквамозної клітинними карциномами:\nСвітлий колір шкіри.\nВипадки захворювання на рак шкіри в сім'ї.\nВже мав місце в минулому випадок захворювання раком шкіри.\nПостійне («хронічне») перебування на сонці (сквамозна клітинна карцинома).\nВипадки сильних сонячних опіків, перенесених у ранньому віці (базальна клітинна карцинома).\nВелика кількість родимок певного типу.\nВеснянки, як індикатор підвищеної чутливості шкіри до сонячного випромінювання і її схильності до ураження сонячними променями.\nЧисло випадків захворювання на рак шкіри можна істотно скоротити, змінивши стереотипи поведінки у всьому, що стосується перебування на сонці. Вкрай важливі спеціальні освітні програми, розроблені для дітей і для дорослих. Батьки і вихователі можуть бути особливо сприйнятливі до міститься в навчальних програмах інформації про те, як утримати дітей від надмірного перебування на сонці.\nНезважаючи на те, що з наукової точки зору самостійний огляд шкіри не може вважатися ефективною мірою профілактикою раку шкіри, для людей що входять до групи ризику, регулярне проведення таких оглядів має сенс. Кожен, хто виявить у себе на тілі підозрілу або змінює розмір і форму родимку або будь-яке інше що збільшується в розмірах або незвично виглядає шкірне освіту, повинен негайно звернутися до лікаря.\nЗдавалося б, смертність від раку шкіри, так само як і власне захворюваність раком шкіри можуть бути значно скорочені (а в багатьох випадках їх і зовсім можна буде уникнути) шляхом значного скорочення часу перебування на сонці. Однак більшість громадян не роблять нічого, щоб уберегти себе від шкідливого впливу сонячних променів. За результатами опитувань, тільки 32% обмежують час свого перебування на сонці. Тільки 29% регулярно користуються сонцезахисними лосьйонами. Тільки 28% носять солнцезащитную одяг, перебуваючи на сонці.\nНедавні дослідження виявили той факт, що багато дорослих знають дуже мало про рак шкіри взагалі і про фактори ризику виникнення захворювання зокрема. Приблизно 50% чоловіків і 35% жінок старше 18 років не знають значення слова «меланома». Молодь у віці від 18 до 24 років виявилася найменш інформованої про фактори ризику, що впливають на виникнення раку шкіри. Майже не знають про тривожні сигнали, які можуть допомогти виявити захворювання на ранній стадії і про тих частинах тіла, які найчастіше виявляються ураженими меланомою.\nНавчання дітей заходам профілактики захворювання на рак шкіри не менш важливо, ніж навчання дорослих. Майже 80% часу, який людина проводить на сонці протягом усього свого життя, доводиться на його дитячі роки (до 18 років включно). Таким чином, саме діти мають найкращу можливість з успіхом скористатися тими перевагами, які забезпечує правильне застосування заходів захисту від сонячного випромінювання. До того ж, звичка до здорового способу життя, закладена в ранньому дитинстві, часто зберігається на все життя. Батьки та організації, провідні оздоровчу роботу серед дітей та підлітків, школи та громадські організації можуть розробити стратегію і тактику заохочення і зміцнення в дітях звички захищатися від сонячної радіації. Наприклад, уникаючи перебувати під прямими променями сонця. Або плануючи свій день так, щоб перебування на свіжому повітрі припадало на ті години, коли ультрафіолетове випромінювання найменш інтенсивно. Також слід допомогти дітям докорінно змінити своє ставлення до перебування на сонці. Наприклад, потрібно боротися з розхожою думкою про те, що засмаглий людина виглядає більш привабливо.\nСкоротіть час перебування під прямими променями сонця, особливо в період з 10 години ранку до 4 годин дня. Якщо ви все ж змушені перебувати на сонці, прийміть такі запобіжні заходи:\nОдягніть крислатий капелюх, сорочку з довгими рукавами, довгі брюки і сонячні окуляри.\nКористуйтеся сонцезахисним лосьйоном з рівнем захисту від сонячного випромінювання (SPF) не нижче 15-ти одиниць. Це допоможе вам захистити свою шкіру від ультрафіолетових променів А і Б.\nПлануючи своє перебування на свіжому повітрі, беріть до уваги поточний Індекс УФ випромінювання (ці дані можна дізнатися на сайтах прогнозу погоди на день).\nНа додаток до цього, уникайте користуватися штучними джерелами УФ випромінювання, такими, як лампи для засмаги в соляріях і сонячні лампи.


У Карпатах відновили кінні мандрівки та фотополювання – Ратуша\nПовернення концертів і цілодобові кафе: Кабмін пом’якшив карантин в Україні\nНа Прикарпатті понад 400 будинків залишилися без газу\nУ Франківську збільшилася кількість ДТП – лише цього року трапилося 610 аварій\nУ Коломийській виправній колонії експлуатували засуджених\nПідібрав пасажира і поплатився життям: на Прикарпатті трапилось жорстоке вбивство. ФОТО\nВід початку року туристичний збір Прикарпаття склав 5 млн грн\nУ Карпатах відновили кінні мандрівки та фотополювання\n“Де гроші”: франківський блогер зніметься у фільмі разом з DZIDZIO. ФОТО/ВІДЕО\nКалуська скороходка здобула олімпійську ліцензію. ФОТО\nУ Франківську померла вчителька музичної школи №1\nВже понад 2,5 тисячі прикарпатців отримали другу дозу вакцини від COVID-19\nУ Франківську з 15 липня перекриють вулицю Надрічна: будуватимуть транспортну розв’язку\nРатуша > Новини > Відпочинок > У Карпатах відновили кінні мандрівки та фотополювання\nPosted by admin 08.06.2021\nНа Прикарпатті заборонили ходити по парках та вулицях без масок\nУ Ворохті, в урочищі Борсучина, відновили літні кінні мандрівки. Катання на квадроциклах тут не пропонують, бо вважають, що джипінг шкодить природі.\nПро це розповів власник господарства на полонині Борсучина Василь Саманюк, пише Ратуша з посиланням на Укрінформ.\n«Влітку джипінг – це шкідливе нахабство для природи, яке розбиває нам 7 км дороги на території Карпатського НПП. Ми змушені постійно відновлювати цю дорогу власним коштом. А ще – це екстремальний і проблематичний відпочинок, який ми не пропонуємо і не рекомендуємо. У наших літніх пропозиціях – піші і кінні походи в гори. У нас є дуже гарні коні породи «новоолександрівський ваговоз». Так, такі кінні маршрути в нас не дешеві, але це – чудовий душевний відпочинок та спілкування з твариною і природою. Є індивідуальні екскурсії на конях, є колективні», – зазначив Саманюк.\nЗа його словами, під час екскурсій на конях гостям показують гуцульські стаї (будівлі на гірських полонинах), демонструють гру на трембіті й розказують про особливості життя людей у горах. Мандрівка з Ворохти до гори Кукул заввишки 1 500 м над рівнем моря проходить через давній кордон, де туристам розкажуть про період Першої світової в Карпатах та проведуть у ті місця, звідки як на долоні проглядається уся Чорногора і десятки полонин Закарпаття.\nДО ТЕМИ: Доглянуті коні, дитячий майданчик та іпотерапія: як працює у Франківську кінно-спортивний клуб. ФОТО/ВІДЕО\nОкрім того, гостям полонини Борсучина, яка розташована на висоті 1200 м над рівнем моря, пропонують фотополювання. Єгері й лісівники допомагають туристам підійти на близькій відстані з фотоапаратами і зняти козенятко чи оленя. Є також фітоекскурсії, де пропонують збір не лише грибів, але й трав та ягід.\n«Сезон у нас починається з травня. Туристам ми пропонуємо побачити і відчути гуцульський побут не на майстер-класах, а в реальному житті. Попри те, що весна у нас була затяжна і холодна, ми вже вигнали на полонину худобу – є гарних 5-7 корівок, щоб туристи відчули і побачили справжнє гуцульське життя, посмакували грибною зупкою, гуцульським баношем, будзом. Особливо це буде цікаво для «дітей асфальту», – перекований Саманюк.\nЗа його словами, Борсучина може одночасно прийняти до 30 гостей. Назва полонини походить від вигляду її території зверху, яка схожа на справжнього борсука. Втім, гостям полонини, запевняє Саманюк, також покажуть кілька родин борсуків, які влітку чудово себе почувають в урочищі, де багато тепла і сонця.\nДО ТЕМИ: Маловідомі та закинуті села Франківщини: краєзнавці розповіли, чому варто туди поїхати\nВідомо, що у період масового розмноження диких тварин, а це з 1 квітня до 15 червня, забороняється проведення робіт та заходів, які є джерелом підвищеного шуму та неспокою, а також проведення перегонів (джипінгу), трофі-рейдів, ралі, поїздок на територіях та об’єктах природно-заповідного фонду України.\nТег гори кінні мандрівки Карпати коні\nПопередня стаття У Франківську померла вчителька музичної школи №1


Великі мережі варто приводити «до тями», але не за процедурами захисту споживачів з 90-х — Ксенія Ляпіна | Громадське радіо\nJuly 21, 2021, 3:45 PM 2021-07-23T14:27:11\nЯк взаємодіють держава, бізнес і споживачі?\nФото з Facebook Ксенії Ляпіної\nНагадаємо, Держпродспоживслужба у Харківській області оштрафувала компанію «Нова пошта» на понад 325 мільйонів гривень за «неякісне обслуговування» і «систематичне порушення прав споживачів». Потім голова Держспоживслужби Владислава Магалецька заявила, що компанію таки не штрафуватимуть. Обговорюємо кейс «Нової пошти» і не тільки.\nГості — колишня голова Державної регуляторної служби Ксенія Ляпіна й економіст, аналітик Центру економічної стратегії Дмитро Горюнов.\nДмитро Горюнов: Продавець або виробник товару знає про свій товар більше, ніж споживач. Тому може цим зловживати, вводити в оману споживача.\nЧому держава захищає споживачів? У державі є правила, які замінюють систему контрактів для недорогих товарів. Споживач, по-перше, має право замінити товар протягом 2 тижнів. Потім є такий інститут, як гарантія.\nКсенія Ляпіна: Хочу звернути увагу, що всі ці гарантії закладені законом. Або контактне регулювання, або загальна норма закону. Вона, до речі, може діяти й до організованих споживачів.\nПро тиск держави й перевірки\nЯ б радила бізнесу досягти чіткого патерну поведінки. По-перше, не казати «нам тут жити», «ми не будемо скаржитись». По-друге, доводити, не зважаючи ні на що, справи до результату. У нас по містах всі з усіма пов’язані: хтось кум, сват, брат. Мережі зв’язків фактично припиняють це бажання довести щось до результату.\n1% від обсягу «Нової пошти» — це все одно такі гроші шалені, що ніяк не відповідають порушенню. Все ж таки має бути хоч якась пропорційність.\nУ законі «Про захист прав споживачів» усе це писалося, м’яко кажучи, в ті часи, коли торгівлі великої просто не було. Коли вся торгівля була дрібною.\nВеликі мережі я не захищаю, їх дуже часто треба приводити до тями. Але ж треба розуміти, що це може бути абсолютно маніпулятивно.


1 березня прибирають у будинку та на подвір"ї | Новини на Gazeta.ua\n1 березня прибирають у будинку та на подвір"ї\nСереда, 28 лютого 2007 17:03\nНаші предки 1 березня зустрічали Новий рік. Перший місяць весни називали березолем. Вірили, що в цей день пробуджується від зимового сну Лада — богиня весни та кохання й покровителька жінок.\nГолова громади рідновірів "Трійця" Едуард Добжанський, 68 років, каже, що календарний початок весни, вони не святкуватимуть. Перше весняне свято — новоліття — відзначили ще 17 лютого.\n— Тоді вийшов молодик. Загалом, перше весняне свято — Стрітення. Але його також можна вважати і зимовим. Тоді весна зустрічається із зимою, — пояснює Добжанський. — 9 березня відзначають пташині свята. Із печивом малеча на вулиці закликає птахів повертатися з вирію.\n18 березня — Великдень. Не треба плутати з Пасхою. Свято так називається, бо день стає більшим від ночі.\nКолись весну зустрічали дівчата. Вони співали веснянок, гаївок, водили хороводи.\nЧоловіки готували господарство. Чистили хліви та стайні, лагодили вози, плуги, борони, рала, граблі, коси, сапи, лопати. Вірили, що весна приготування оцінить. Господині 1 березня білили хату та прибирали подвір"я.\nСиноптики кажуть, що перші весняні дні будуть порівняно теплими. Температура підніматиметься до 4 градусів тепла. У західних областях та в Криму падатиме мокрий сніг та дощ.\nЗараз ви читаєте новину «1 березня прибирають у будинку та на подвір"ї». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua