Benvinguts al Paradís: 08/10\n**** Nord classica de Vignemale, 850m (desnivell), Vº, Pirineu Central Frances\ndimecres, 25 d'agost del 2010\nHia parets que son mitiques i no te perque ser la mes llarga, ni la mes dificil, ni la que te els passatges d'escalada mes disfrutons, ni roca orgasmica.... La paret nord del Vignemale no te res d'aixo, pero sense cap mena de dubte es la gran paret del Pirineu i la seva escalada tard o d'hora sempre te un raconet a l'agenda de tots els escaladors de llarg recorregut. Els encants d'aquesta paret es la seva contundent linea directa a cim de gairebe 1 quilometre vertical, una muntanya que colocada en el seu conjunt als Alps no desentonaria en absolut. La ruta classica es tant evident com perdedora, una roca que no ens deixara abaixar la guardia en cap moment, un recorregut on sovint la major dificultat esta a la glacera abans de trepitjar la paret. Un llarg, llarguisim horari que posara a prova el nostre bon saber fer si no volem gaudir d'una bonica i freda nit estelada en els seus bivacs inexistents. La nord classica de Vignemale es quelcom mes que una simple escalada, per nosaltres ja fa uns estius que ha acabat essent tot un repte i de moment la muntanya ens guanya per dos a zero\nEl dia abans, un mar de nubols ( i de dubtes...) entre Baysellance y Oulettes\nTornem a donar per bona la tactica que vam emplear en el nostre primer intent fa 3 anys enrrera i deixem la furgo al llac d'Ossoue i empleem la tarda en arribar fins al refugi d' Oulettes, on ens retrovem de nou amb el millor guarda/cuiner del Pirineu que coneixem, en Juan Tomas, que ens estira de les orelles per no haver-lo anar a visitar aquesta pasada primavera en la nostre "llunatica" incursio per Gavarnie per escalar l'Arlaud-Souriac. Ens assegura que aquest empipadors nuvols d'avui, dema no hi seran i un cop mes l'encerta! A la poca estona com per art de magia es van diluint fins que la nostre anhelada cara nord s'acaba vestint amb els calids i sensuals colors d'un nou capvespre. Per fi el nubol s'esvaeix i l'espectacle de la nord mes alpina torna\nA matinar toca, negra nit i ja dirigim els llums dels frontals cap a la glacera, aquest any esta irreconeixible, la gran quantitat de neu caiguda ha canviat el gel negre per unes grans esquerdes que fan fredar, per sort encara aguanta un estret i vertiginos mur de neu que ens facilita el pas. Gairebe al mateix temps arribem tres cordades a peu de via i curiosament cap d'elles ni es molesten en anar a mirar la caracteristica veta verda d'ofita que es per on s'inicia la via original. Jo si que em prenc la molestia i el poc que veig en la mig foscor de la matinada no m'afalaga massa... 1 pito a 2 metres del terra i despres res de res cap a munt, sobre un terreny improtegible, força vertical i presses invertides, optem per imitar als veins sense perdre gaire temps. Un estret i vertiginos fil ens permet superar les capricioses esquerdes d'aquesta temporada\nLa paret esta a tocar davant nostre, pero un vertical tall d'uns 10 metres a la rimaia ens obliga a fer un rapel d'un bolet que tallem amb esforços a la compacta neu. Tinc l'errada d'entrar a rapelar amb els gats i surto disparat avall, Laura que em reassegura ve al meu darrera quedant els dos penjats com fuets, ella per sort encara te els grampons i pot ajudar-se del precari piolet clavat que ens ha frenat. Començem be!! Superar la vertical rimaia per arribar a la paret ens va suposar rapelar 10 metres d'un inquietant bolet de neu\nEls primers 8 metres som totalment verticals, roca humida, dits glaçats i el cos encara tremolant\ndel ensurt, no vull ni pensar en una segona ostia en tant pocs minuts! per sort en no res entrem a una evident vira que es deixa fer molt be. Les tres cordades hem entrat per llocs diferents i una d'elles al anar a mirar per on passar, s'ha enfonsat el pont de neu sobre el que estavem sense cap consecuencia. Tot i haver entrat mes amunt que els altres a la ruta, en no res estem tots a la par i decidim no entrar aqui en cap cursa, calma, bons aliments i que corrin ells.... Els primers llargs tenen passatges prou verticals i no sempre tenim la certesa d'estar en la ruta correcta al anar trobant claus diseminats per tot arreu. Al arribar a l'R2 com no pot ser d'un altre manera quan tens cordades per sobre, sense avisar impacta una pedra a la seta de la meva motxilla que talla tot els tinc a dins i les claus de la furgo las deixa en tres troços. Quedo blanc del ensurt, m'ha anat de nomes 2 dits!!!. Començo el llarg carregat de dubtes i pors, el terreny descomposat i perdedor tampoc ajuda gaire a possar calma. De cop i volta sento com xiulen una canço alegrement al meu darrera, em giro i em trobo un simpatic frances que frega la seixantena que m'adelanta a pel, sense casc i en deixa anar el classic: Bon jour!!\nEls primers llargs per terreny perdedor, passos on cal fixar-se be i l'esquerdada glacera que poc a poc va quedant enrrera\nQuan arribem al caracteristic fil d'ofita, el dia ja s'ha obert prou i tenim sota nostre la vissio tetrica de la glacera i que durant tota la jornada ens regalara atronadors sons cada cop que es va desfent la seva llengua frontal. Ara aqui el terreny es força tumbat i facil, la seva superacio no passa del IIº grau i amb altres condicions el millor seria guardar les cordes i fer cami amb velocitat, pero ara anem amb les llums d'alerta activades al tenir cordades per sobre que de tant en tant ens fan baixar algun que altre regalet. Tot i aixi ens passa a tota castanya un altre cordada de tres al emsamble asegurats a 5 metres entre ells i sense cap assegurança. Pos mu bien, que vagin passant!!\nTravessa sota el gendarme caracteristic despres de grimpar per l'allargasada veta d'ofita\nEs en aqui que podem comprovar les autentiques dimensions de la paret, que facil es veu la ruta desde avall i que senzill es desorientar-te aqui. Una travessa per terreny cutre al arribar sota l'alçada d'un gran gendarme caracteristic que ens marca un estrategic pito, a partir d'aqui toca anar a buscar la proteccio de l'aresta intermitja, un parell de llargs força xulus i senzills ens deixan sobre d'aquesta. Aqui per fi respirem tranquils, la roca millora sensiblement i ara les pedres cauen xiulant inofensivament pels laterals.\nLaura cavalcant sobre l'aresta intermitja, ara toca bona roca i millors vistes\nTrobem un passatge dur que cal evitar desgrimpant uns metres per un costat i recuperar el perfil de l'aresta despres d'una curta travessa. Quan arribo a la canal per on he de pujar, passo d'ella, el seu aspecte tetric, fosc i trencat en fa seguir endavant. Quan la corda s'acaba m'adono que la he cagat i el retorn avall sobre aquesta roca fina i improtegible es molt incert i opto per seguir amunt. Per sort moltes altres cordades han tingut la mateixa mala pensada meva i la vertical travessa fins l'aresta la trobo força clavada. Sense cap mena de dubte els passos mes finets i dificils que trobarem avui, no han estat precisament a la ruta!\nDespres d'un llarg taquicardic al haver perdut la via, aconseguim arribar de nou al fil de l'aresta\nEn aquest tram de ruta trobem els pocs passatges que et fan gaudir del gest de l'escalada, primer un curt i intens desplom amb generos canto, despres una placa llissa ratllada per dos fissures i per acabar el tram de l'aresta intermitja, un bonic diedre. Val a dir que anem trobant mes material del que podiem esperar a la via, gairebe sempre pitons. A la part superior del espero les vistes i l'ambient son impagables. Es just aqui que parem per primer cop a fer un mos que ens adonem que a pesar de no correr el mes minim encara sortirem en un horari prou digne. Superant un curt pas desplomat de generos canto cap el final de l'aresta intermitja\nBonic diedre just on comença la tetrica roca fosca de la zona esquistosa\nSembla mentida com pot canviar en tant pocs metres la roca, passa de ser discreta a directament infame! La franja fosca que ahir divisavem desde el refugi es un esquist que es desfa de mirar-ho i on es una utopia intentar colocar cap proteccio que no sigui pitons o expansions. Trobem un llarg que te passatges molt finets i cal afinar el radar per no saltar-se cap pito si no volem patir del cor mes del compte, sens dubte es el llarg mes expo, pero per sort la resta de terreny esquistos es una simple pendent forta, pero que no ens deixara respirar tranquils fins que trepitgem l'aresta de Gaube.\nTravessa sobre esquistos improtegibles i trencats, per sort es força rampos\nA la primera reunio de l'aresta trobem els unics parabolts de la via (¿?) ara la roca millora força (tot i que si la tinguesim al costat de casa mai hi escalariem) i el recorregut va fent zigui-zagues en busca dels punts febles. Progresar per aqui ja ben a prop del cim ens fa sentir-nos com ocells, una sensacio de llibertat, amplitut i alegria dificil de descriure si mai s'ha experimentat abans, el darrer llarg ens regala una facil i bonica escalada d'una ample fissura, que en no res ja ens trobem plegant cordes i en una suau caminada estem al cim del Clot de la Hount, el nom que adopta la major alçada del massis de Vignemale.\nCurtes seccions verticals ja en plena Aresta de Gaube\nBonica i facil fissura al darrer llarg. La porta de sortida a l'incertesa d'aquesta llarga cara nord\nPoc podem gaudir de les increibles vistes d'aquest cim, ens espera una llarga baixada per la glacera fins el llac d'Ossou. Dema voliem tornar a pujar per fer la cresta integral del massis de Vignemale a traves dels seus 16 tresmils, pero un cop mes els agossarats plans que es fan desde la comoditat del sofa de casa, no tenen res a veure amb el nostre cansament que fa que sigui massa dificil trobar la motivacio necessaria despres d'una ruta com aquesta llargament perseguida. En resum... de l'escalada poques cosses a recordar, l'ascensio dificil d'oblidar.\nVistes impagables sobre els cims de Gavarnie i la llarga glacera que ens espera per arribar al cotxe\nLa nostre ressenya\n**** Cerdà-Vergés, 150m, V+ i Gran Diedre, 180m, V+, Pedraforca (cara nord)\ndiumenge, 9 d'agost del 2010\nEl que són les coses, fa més de dos anys que no ens apropàvem a aquesta paret i ara en poc més de dues setmanes ja és el segon cop que hi venim. De fet avui també venim a treure'ns una espineta que tenim clavada des del darrer intent a la nord del Pedra, quan veníem tot llençats a menjar-nos la paret i ens vam baixar després d'escalar tan sols el primer llarg de la Cerdà-Vergés. Ens vam conformar pensant que no dúiem suficient material per encarar l'imponent diedre del segon llarg, però tots dos sabíem que encara que l'haguéssim dut no ens hi hauríem ficat. De totes les retirades se n'aprèn i la primera lliçó va ser que a la nord les Pedra no et regalen res i encara que sobre el paper poca cosa passi de cinquè ja cal que vagis rodat en vies d'autoprotecció si vas amb el grau ajustat.\nPerò veient aquesta paret, qui és que no s'enamora i desitgi tornar-hi per descobrir quins camins amaga, petits joies verticals que nosaltres avars escaladors atresorem amb delit! Així doncs, matinem per aprofitar la fresca i ens agafem l'aproximació a la via amb ganes i la moral ben alta, però amb modèstia que no serà el primer cop que la paret ens posi al nostre lloc i ens faci tocar de peus a terra (mai més ben dit!).\nEl camí ja el coneixem, és el mateix que per l'Anglada-Guillamon, això fa que en no res estiguem a peu de via repartint-nos els llargs. - Quin llargs vols fer? em pregunta en Josep. Dilema, no sé que em fa més respecte si el diedre del segon llarg o la placa de V+ del tercer, al final opto per fer cas a la ressenya i em decanto pel diedre que en teoria només té algun pas de V, il·lusa, a veure quan n'aprendré!\nAixí que ja està en Josep enfilat a la primera tirada gaudint de la verticalitat que tan bé recordàvem i de l'emoció d'algunes presses mòbils. De fet aquest primer llarg ja és una declaració d'intencions que marca el tarannà de la via, tirades mantingudes amb tan sols algun pitó anecdòtic i on cal escalar de debò, però això sí, boniques a més no poder. Ai, ja soc a la primera reunió, just al peu del diedre i té un aspecte tan tètric com recordava, parets polides de roca fosca i més dret del que esperava. Ufff, no serà fàcil, amunt!\nEfectivament no és fàcil, però sorprenentment on menys t'ho esperes apareixen lleixes, regletes i alguna que altra bústia salvadora, el primer pitó és molt amunt, sort de l'ampla fissura que amb friends et va donant vidilla. I quan ja penses que ja ho tens controlat a mig llarg cal fer un flanqueig per placa ben finet que fa que torni la taquicàrdia.\nArribo a la reunió flipant, he descobert un d'aquests petits tresors del Pedra, un diedre absolutament perfecte i una preciositat d'escalar. El tercer llarg, el que sàviament no he escollit, es veu algo més assequible i fins i tot té un parell d'espits a la placa, tot un luxe inesperat. Li toca a en Josep, el món al revés, ell per les plaques i jo per les fissures!\nVal a dir que també amaga sorpresa, la placa esdevé ben llisa, a la par que adherent i per si li faltes alguna gràcia ben protegida. Això fa que acabem gaudint d'un elegant llarg que enllaça els trams més interessants de forma intel·ligent. Llàstima del darrer tram de la via, que sense ser lleig no està a l'alçada dels anteriors, un aeri flanqueig i una canal de roca trencada ens deixaran a la característica feixa herbosa que ratlla la cara nord. D'aquest punt inversemblant neixen varis itineraris, entre ells la nostra propera via, el Gran Diedre.\nAquest cop en Josep decideix que em toca començar a mi i, com que abans havia triat jo, acato les regles del joc i amunt que vaig més contenta que un gínjol. Aquesta vegada el llarg no és tant mantingut com en els anteriors, té algun passet que li dóna el punt interessant i la resta és anar gaudint de presses generoses i postures vàries.\nMentre espero que pugi en Josep no puc deixar de recordar el primer cop que hem vaig enfilar per aquí, encara no feia ni un any que escalava i la nit anterior havia plogut a bots i barrals, per tant el diedre regalimava aigua i tot patinava d'allò més. Si a això li afegiu la meva absoluta inexperiència en aquest tipus de vies entendreu que per mi va esdevenir una escalada èpica. Amb el temps i amb la perspectiva que dóna el rodatge vaig situar l'aventura en la dimensió correcta, però sempre m'havia quedat amb les ganes de repetir la via i contrastar sensacions. Avui per fi he pogut materialitzar el meu desig i de moment estic encantada amb aquest particular “remember”.\nLes dues tirades que venen a continuació mantenen la tònica de les anteriors, passos entretinguts i anar resseguint el diedre que tan aviat és xemeneia com bavaresa o fissura vertical. Ens acompanya l'alegre presència d'una parella d'escaladors que han aparegut a la feixa just darrere nostre i la veritat és que amb els seus comentaris l'escalada s'està fent d'allò més distesa. Tot plegat fa que ens relaxem i a la que arribem al quart llarg, sorpresa, aquí sí que cal tibar de valent i no només en un pas aïllat.\nÉs un llarg força curiós, comences escalant una mena de cova i acabes ben encastat en una xemeneia de parets llises sense saber cap on tirar per sortir-te'n. Sort que en Josep té recursos i després dels pertinents renecs i esbufecs surt per dalt com un campió, això sí una mica esgarrinxat.\nEl parell que duem darrere continuen passant-s'ho en gran i en no res són amb nosaltres a la darrera reunió esperant a que ens barallem amb el proper pas per comentar la jugada tot seguit. Els hi dono el gust i encaro el darrer llarg, l'entrada et descol·loca una mica, però a la que enganxes la bavaresa i els friends voles cap dalt.\nReunió i per nosaltres la via acaba aquí, ja vam sortir per dalt el dia de l'Anglada i avui volem localitzar els rapels de baixada per tenir-los ubicats. Així doncs ens acomiadem dels companys que segueixen amunt per la Pany i ens posem en marxa la brúixola per navegar per aquests pendents de roca descomposta.\nAquest cop la intuïció és bona consellera, ara que la ressenya que duem també hi ajuda, així que en no res som al refu comentant la jugada amb en Jordi. Estem cansats, però satisfets, caps de setmana com aquest són dels que t'apugen la moral i fan que somiïs que certes vies encara pendents al tinter comencen a ser possibles!\n**** Esperó NE, 335m, 6a/A0 (V obl.), Pic de la Valleta (2.748m), Porte-Puymorens\ndissabte, 8 d'agost del 2010\nCels lluminosos interromputs tan sols per la frescor dels núvols; cims altius de perfils severs; solitàries valls d'un verd profund i una sola paraula que és incapaç d'expressar tota la màgia d'aquests indrets, Ariege. Hi ha llocs que em tenen el cor robat i aquest n'és un, perdre's en qualsevol de les seves contrades és un luxe a l'abast de tothom, però que per sort només aprecien uns pocs a qui no els importa caminar una mica més del compte i no necessiten taxar cims de renom per sentir-se afortunats. Avui reprenem una via que teníem pendent de l'estiu passat quan ens en vam retirar amb a penes dos llargs escalats, l'Esperó NE de la Valeta.\nAixí doncs matinem i deixem que les nostres passes refacin els vells camins de la coma de l'Orri de la Vinyola. De fet no fa pas gaire de la nostra darrera visita a aquest racó de món, aquesta primavera vam escalar una preciosa línia al pic veí de la Vinyola, però llavors el paisatge era una instantània en blanc i negre, ben diferent d'aquest caos de rocs i colors càlids que restava amagat sota la neu i el gel, força més pintoresc, però també doblement incòmode per avançar.\nTot i així les gairebé dues hores que portem a les cames queden sobradament compensades quan els traços nets i perfectament definits de la Valleta s'alcen al nostre davant, just a tocar. El vocabulari se'ns queda curt davant les múltiples possibilitats d'aquestes línies: contraforts, espadats, arestes, diedres, fissures... de tot i més esperant per ser escalat.\nEl gran diedre que esberla la paret nord en dos té un atractiu difícil de resistir, però avui les nostre passes s'encaminen a l'esvelta aresta de la seva esquerra, un joc de llum i ombres que aviat tastarem. L'única ressenya que hem aconseguit és merament orientativa, tan sols la línia dibuixada i una vaga referència a les dificultats, tot i així localitzem sense problemes l'entrada de la via i m'apresso a començar.\nAquest cop sí que entrem per on toca, un diedre tombat força més fàcil que la xemeneia de parets llises que vam atacar el primer cop. Una mica de navegació i improviso la primera reunió, en Josep també va per feina i s'enfila per una bonica placa en busca de l'evident coll a l'aresta on hi ha la segona reunió i on comença el festival de diedres que caracteritza la via.\nVal a dir que coneixent-ho aquests dos llargs es podrien haver empalmat en un de sol i que per descomptat és molt més interessant la variant d'entrada que vam fer ara fa un any i que comença una trentena de metres per sota l'original, així que si us animeu ja teniu la informació contrastada. Bé doncs, ja som de nou on ens vam baixar, però avui ens ho mirem amb uns altres ulls, ansiosos i famolencs de roca.\nEnfilo diedre amunt, gaudint de la roca, aspre, rugosa i freda al tacte. Poc a poc es va redreçant fins esdevenir un plec vertical de parets inesperadament adherents. Algun pitó ocasional indica que anem per bon camí, tot i que l'itinerari no presenta masses dubtes. En Josep pren el relleu, carregat de ninots, decidit a aprofitar totes les fissures que li surtin al pas.\nEns belluguem per intuïció, cercant sempre la línia més lògica que és la que tota via clàssica segueix i poc a poc l'esperó va desvetllant l'encert les seu traçat, simple, aeri i vibrant. La dificultat no és mai molt alta, sempre al voltant del cinquè grau, però de tant en tant algun pas et posa les piles i trenca la placidesa de l'escalada.\nLes reunions antigues s'alternen amb les noves i al final optem per estirar la corda al màxim i muntar on ens sembla, tot i que descobrim que si fem cas només de les reunions requipades surten tirades de cinquanta metres ben bons i no cal fer invents. Tan sé val, amb aquesta roca no hi ha de que preocupar-se, hi ha suficients fissures i blocs per improvisar vàries reunions.\nCuriosament avui no escalem pas sols, duem tres cordades al darrera, increïble, però cert, un fet absolutament inesperat per nosaltres, acostumats a l'ascetisme d'aquestes valls. La via ja va quedant enrere i les nostres passes ens apropen al cim.\nEl diedre ens ha fet de guia, estrenyent-se i eixamplant-se alternativament i regalant-nos trams magnífics de xemeneia, placa o l'increïble geometria de la bavaresa dels cinquè llarg, senzillament perfecta en la seva simplicitat.\nAl darrer llarg la via perd definició, cal enllaçar un seguit de trams de placa de cromatisme divers i fissures escadusseres que ens deixen com no al peu d'un bonic diedre que tanca l'escalada a pocs metres del cim mateix.\nUna darrera grimpada i ja som dalt, la Valleta, el blau del cel ens ve a rebré, doblement intens després de la foscor de la roca. Ens sentim afortunats, la bellesa de l'escalada no fa més que reflectir el tarannà feréstec d'aquestes valls i avui, encara que de forma modesta, n'hem format part. Als nostres peus tarteres i pastures es fonen en la broma grisosa de les valls ariegianes i a les nostres cares un somriure de complicitat!\n***** Directa Anglada-Guillamon, 640m, 6c (V/A1), Pedraforca Nord\ndissabte, 31 de juliol del 2010\n"En el cenit de mi carrera de guia llegue a considerar que a partir del IVº grado y por poco que fuera sostenido, el alpinismo era una disciplina dura y exigente" aquesta encertada frase pronunciada per Patrice de Bellefon, segurament molta gent pensara que es una perogrullada de cara a la galeria. En les escalades que duem aquest estiu, cada setmana que passa tenim mes la sensacio que contra mes i mes escalem, menys grau assolim. Segurament es el que te fer grans classiques, els numeros i les lletres passen a un discret segon pla i al capdavant s'impossa altres variables que sovint les noves generacions oblidem amb facilitat com es: el compromis, l'equipament d'epoca , la qualitat variable de la roca , la poca o nula informacio de la ruta ... La bruixola d'aquets pioners sempre s'orientava cap a la bellesa i logica de una ruta, tota la seva etica consistia en sortir per dalt indemnes. Avui ens hem retrobat amb un tros de l'historia de l'escalada a casa nostre, una gran classica, en una severa paret nord, amb el segell de qualitat del duet Anglada-Guillamon i inexplicablement poc freqüentada.\nLa cara nord entre boires, quelcom magic i te aquesta paret que a molts ens atreu tant\nEn Victor frisa per enfilar-se alla on sigui i puja al cotxe sense saber cap a on el durem. Al fer-se de dia al parquing del mirador, el nostre company obre els ulls com plats davant la visio de l'imponent cara nord del Pedraforca, per ell es la seva primera escalada aqui a l'estiu. Al passar pel refugi i preguntar-nos en Jordi cap a on anem, la seva resposta confirma les nostres sospites... " tot i no anar gairebe ningu, alla gaudireu en gran". En Punky nomes l'encerta a mitges... sorprenenment ens hem donat cita tres cordades gairebe totes a tocar unes d'altres, per sort a lineas diferents, uns a la Cerda-Verges, uns altres al Pilar Picazo y nosaltres a la dreta del tot, per l'evident diedre que conforma l'Anglada-Guillamon. La cordada que esta al Pilar i molt a tocar nostre, es incapaç d'averiguar per trascorre el primer llarg i l'imatge que tenim d'ells amb un nubol espes i juganer que va i ve, es força fantasmagorica. De mentres Victor marxa amunt que s'ha demanat els primers llargs, sera que esta aqui el "bacalao"?\nUna cordada al primer llarg del Pilar Picazo a la recerca de la ruta perduda (que no trobaran...)\nL'inici d'una llarga excursio, els primers metres de L'Anglada-Guillamon.\nVictor al primer llarg gaudint de valent de les seves generoses fisures\nEls dos primers llargs trascorren per cridaneres fisures i roca una mica rentada, mentres no es possa gaire vertical l'escalada et va donant vidilla i si no sempre vindra a la nostre salvacio un oportu pito. Al iniciar el segon llarg veiem que estem sota el pas mes dur de la ruta, un 6c que vist desde aqui no ho sembla pas, pero en pocs minuts i al escoltar els gemecs i crits del company veiem que la ressenya no enganya, una fina fissura de dits que cada cop es empetitint mes, els peus sobre roca llisa i cada cop tirant mes enrrera, en Victor es baralla pero en el darrer moviment no aconsegueix que surti net. Nosaltres dos amb una tecnica completament oposada pugem sense gaire esforç tot i que cal col.locar alguna peça.\nL'inici del segon llarg, un tancada fissura de dits, lissa de peus i mes vertical del que sembla a priori, el pas mes dur en lliure, un 6c!\nEl mateix passatge de 6c, una estona mes tard i en un estil completament opossat que ara es torna un suau A1\nArribada a la R2, als nostres peus ja comença a haver un buit considerable\nA partir d'ara entren en l'evident diedre que es veu desde la pista que ratlla la paret de baix a dalt, la roca es força mes bona del que esperavem, tot i que una mica relliscosa, els passatges sovint aeris i algun tram força enjardinat, pero que no li fem un lleig a l'hora de traccionar de les herbes si cal, en tot moment anem trobant material d'epoca i on no la fissura ve a la nostre salvacio.\nLa tercera tirada va per l'evident diedre, bonica tirada, pero a vegades amb massa vegetacio!\nEmpotrat a la curiosa ximeneia del inici del quart llarg\nAnem trobant trobant passatges ben variats, diedres, ximeneies, plaques... Al final del cinque llarg la evident linea es difumina i cal parar atencio a la ressenya i els claus amagats per no anar per terreny erroni, aixi fins que arribem a la feixa intermitja. Moltes cordades donen aqui per acabada l'ascensio i certament el tram mantingut, on cal escalar finalitza en aquest punt, pero trobem que en una gran classica com aquesta es una heretgia no arribar fins el mateix cim i cap alla que anem. Ara cal afinar una mica el GPS personal i anar buscant la logica i els punts febles a la paret, que ens duu a una amagada ximeneia que porta cap als darrers ressalts de la ruta.\nLa vira a mitja paret que marca el final de les dificultats mantingudes\nXimeneia curta i bonica del 7e llarg\nLa R8, es munta sobre una petita agulla amb bones vistes i despres es camina uns metres a buscar una evident ximeneia\nEl darrer llarg s'ho demana en Victor, tot i tenir un tram d'adherencia no es molesta ni em possar-se els peus de gat que s'ha tret per la darrera caminada i puga tant tranquil amb bambes, be... algun renec deixar anar paret avall pel seu mal cap, els darrers metres d'escalada son sobre terreny molt trencat i en aquest darrer tram de via les reunions son al gust del consumidor. Una llarga excursio sobre un mar de codols inestables mentres gaudint d'unes vistes espectaculars ens deixan en poca estona al cim del Calderer, ara nomes toca pagar la penitencia de la muntanya bifida, la baixada per l'insofrible tartera.\nEl llarg numero 10, enfila per un diedre/ximeneia/placa una mica catxondo, en Victor sobradisim, aqui ja anava amb les bambes....\nDarrers metres d'escalada, a sota de Laura queda un imponent buit\nUna via molt recomanable per mentalitats tot terreny que recorre la vessant nord amb una logica impecable, un tros d'historia vertical de casa nostre que cal assaborir.\n▼ d’agost 2010 (9)\n**** Nord classica de Vignemale, 850m (desnivell),...\n**** Cerdà-Vergés, 150m, V+ i Gran Diedre, 180m, V...\n**** Esperó NE, 335m, 6a/A0 (V obl.), Pic de la Va...\n***** Directa Anglada-Guillamon, 640m, 6c (V/A1), ...\n*** El somni d'en Rossell, 485m, 6b (Vº oblig). De...\n*** Stromberg, 130m, 6a (V obl.), Gorro Frigi i 98...\n** Integral Josep Barberà i Suqué, 210m, 6a (V obl...\n**** Anglada - Cerda, 350m, V+, Roca del Ordiguer...\n**** Arete des Papillons, 250m, (desnivell), 6a, A...


QUI SOM? - Costa Brava Centre\nQ-Global és el departament d’assessorament, anàlisi, planificació i gestió turística del Grup Costa Brava Centre nascut l’any 2003 amb experiència adquirida gràcies a l’aplicació de sistemes de gestió de qualitat total en hotels, càmpings, apartaments turístics, turisme rural, restaurants i altres entitats del sector turístic.\nQ- Global està a disposició no només de les empreses privades del sector, sinó també de les administracions públiques que gestionen territoris turístics i altres agents o organitzacions que afecten directament o indirectament el sector i els seus recursos.\nQ-Global treballa amb un equip multidisciplinari que combina habitualment dues àrees complementàries en tots els projectes: l’assessorament i la comunicació.\nQ-Global té a disposició els diferents experts en disciplines turístiques que formen part dels serveis del Grup Costa Brava Centre: comercials i experts en oferta i demanda turística, experts en la normativa legal i assegurances aplicables al sector, experts en la disciplina laboral, fiscal, comptable, economistes, arquitectes, experts en l’organització d’actes i fires, periodistes i dissenyadors.


Carolina Garcia - Centre pediàtric\nCentre pediàtric > Professionals > Fisioteràpia respiratòria > Carolina Garcia\nFisioterapeuta i Infermera. FCS Blanquerna, Universitat Ramon Llull.\nPostgrau en Fisioteràpia del Tòrax. EU Gimbernat, UAB.\nPostgrau en Activitat Física i Malaltia. IL3-UB\nPostgrau en Infermeria en Atenció pre-hospitalària urgent.\nMàster en Infermeria Oncològica. Il3-UB.\nFormació en Fisioteràpia en Oncologia en les diferents etapes del procés de la malaltia, incloent l’atenció al final de la vida.\nAtenció en salut matern- infantil:\n-Fisioteràpia en lactància materna. Institut Ajuda-li a pujar.\n-Fisioteràpia respiratòria pediàtrica. Institut Ajuda-li a pujar.\n-Fisioteràpia en deformitats cranials (plagiocefalia, torticoli muscular, disfuncions articulars cervicals, …). Institut Ajuda-li a pujar.\n-Fisioteràpia en trastorns digestius del lactance (còlic, reflux, restrenyiment, …). Institut Ajuda-li a pujar.\n-Acompanyament al desenvolupament psico-motor, postural i sensorial del nen. Cadenes musculars i articulars GDS. Centre de formació Philippe Campignion\n-Porteig ergonòmic i implicacions en la salut matern-infantil. Formadora de professionals sanitaris.\n-Formació sobre maneig dels problemes de lactància derivats de l’anquiloglòssia. Cures i intervenció. Comatrizes.\n-Formació en assessoria de lactància. FEDECATA.\n-Formació contínua anual en lactància materna. ACPAM.\n-Cadenes Musculars i Articulars GDS. Centre de formació Philippe *Campignion\n-Atenció de fisioteràpia perinatal GDS. Centre de formació Philippe *Campignion\n-Formació en fisioteràpia perineal. FCS Blanquerna. URL.\n-Fisioteràpia del perineu, de la prevenció al tractament. Fisiomedit.\n-Fisioteràpia del complex abdomino-lumbo-pèlvic: mètode 5P ®, Logsurf, mètode TAD®.\nFisioteràpia infantil i respiratòria. Assessorament en lactància materna i porteig


Com posar els peus en els pedals del cotxe | Autoescola Pallars\nConduir requereix d'algunes tècniques que han d'emprar-se correctament perquè la conducció sigui de la manera adequada. Entre aquestes podem esmentar la correcta utilització dels pedals del cotxe. Com sabràs, aquests serveixen per a controlar funcions essencials del vehicle.\nEls millors trucs per a controlar els pedals d'un cotxe\nUtilitzar correctament els pedals d'un cotxe contribueix a aconseguir un considerable estalvi de combustible i visites al taller. Igualment, ajuda a prolongar la vida útil d'aquest. Els pedals tenen una sèrie de trucs. Si ja coneixes tots els requisits per a sol·licitar el carnet a2 preu, sabrás de què es tracta.\nEmbragatge, fre, accelerador: aprèn a utilitzar-los\nSi no saps emprar o no coneixes quins són els pedals del cotxe, difícilment arribaràs a algun lloc. Per això, en aquest article veurem com és l'ús correcte dels pedals i el funcionament de l'accelerador, embragatge i fre.\nTrepitjar-ho a fons cada vegada que vulguis col·locar una nova posició en la palanca de canvis. Si no pressiones el peu de manera correcta, la caixa emetrà un so incòmode i característic, a més de generar una estirada de velocitat.\nHas de trepitjar l'embragatge amb confiança fins al fons, mentre dura el moviment de la teva mà dreta amb la qual fas el canvi.\nTrepitjar el pedal de fre és pressionant-lo amb decisió des del principi i gradualment alliberar-lo segons sigui necessari. D'aquesta manera, tindràs el control del cotxe si es presenta un moment crític de la frenada.\nTrepitjar-lo de manera suau i aixecar el peu en el moment precís per a aprofitar la inactivitat. Has d'evitar trepitjar-lo de manera brusca i ocasionar accelerades que empitjorin l'eficiència.\nCom amb els altres pedals, és necessari que reconeguis el recorregut i tacte de l'accelerador perquè responguis a cada situació de manera adequada.\nCom posar els peus en els pedals del cotxe durant la conducció?\nCol·locar els peus amb els talons en el sòl i els peus contra els pedals. El peu dret és el que ha de jugar entre l'accelerador i el pedal de fre mentre que col·loques el taló aproximadament enfront dels frens.\nAixò implica que, no cobriràs completament el pedal del fre quan el pressionis. L'accelerador el pressionem amb el peu en un angle, tocant el pedal amb la vora inferior.\nQuan es refereix a un cotxe de conducció manual, el peu esquerre ha de descansar quan no pressionis l'embragatge.\nEls pedals en el cotxe manual i en el cotxe automàtic\nEls pedals d'un cotxe amb canvi manual, com ja s'ha pogut llegir, són tres: accelerador, fre i embragatge. En canvi, un cotxe de canvi automàtic compta amb només dos pedals: Accelerador i fre.\nCom usar l'embragatge i el fre?\nCal saber com usar l'embragatge i el fre del cotxe de manera correcta. Amb el fre trepitjat, prem a fons l'embragatge per a ficar la primera velocitat.\nDesprés, veu deixant-ho anar a poc a poc fins que notis una petita estirada en el cotxe. Just en aquest moment solta el fre i el mateix començarà a avançar si estàs en una carretera plana. Si estàs en un pendent, has d'accelerar una mica, alhora que vas deixant anar l'embragatge.\nCom col·locar el peu en l'embragatge?\nCol·locar el peu esquerre donant suport al taló en el sòl i la resta sobre el pedal. Cada vegada que vagis pressionant, serà necessària una petita inclinació del peu.\nCom embragar en un cotxe de gasolina?\nPressionar l'embragatge a fons per a començar la marxa del cotxe. Després, de manera contínua, fes els canvis en la palanca de marxa per a augmentar o reduir la velocitat. No deixis anar l'embragatge de manera brusca, has de fer-lo de manera suau.\nCom embragar en un cotxe dièsel?\nEl funcionament dels embragatges en els motors dièsel és el mateix que un cotxe a gasolina.\nÉs possible modificar els pedals del cotxe?\nExisteixen accessoris per a augmentar la seva grandària o usar un pedal davanter especial com a extensió. En el mercat es poden trobar diferents opcions que permeten unes certes modificacions als pedals.


La galeria d'art Anquin's de Reus s'alia amb la Root de Berlín\nUna de les obres de Cornelia Genschow a l'exposició reusenca.\nFins al 27 de juliol acollirà l'exposició de sis artistes alemanys\nActualitzada 13/06/2018 a les 14:39\nLa galeria d'art Anquin's de Reus s'ha aliat amb la Root de Berlín per exhibir una exposició de sis artistes germànics fins al 27 de juliol. Es tracta, segons informa la galeria reusenca, de sis propostes molt diferents.\nL'artista Martin Conrad desenvolupa estructures obertes i permet a l'observador elegir entre un estil pictòric sensual i una qualitat de dibuix més intel·lectual.\nLa pintura d'Isabel Lafeuille està inspirada en fotografies antigues que provenen dels seus avantpassats per reviure emocions relacionades amb els records o misteris enterrats en el més profund de la nostra història personal.\nLes branques seques són la primera matèria de l'art de Norbert Klaus, fascinat per les estructures gràfiques d'aquest material natural per recrear formacions geomètriques després d'un complicat procés.\nCornelia Genschow treballa com a botànica, investiga la vida de les plantes i dissenya pintures sobre l'herba a través de tècniques com la fotografia, la documentació, el dibuix i la pintura a l'oli i converteix cada pintura en una metàfora.\nL'artista abstracta Eva Erbach estima l'explosió de colors per mostrar com la creació i el caos es converteixen en el centre de la vida.\nFinalment, el treball experimental de Margit Buss centra la seva atenció en la textura i la materialitat del color per buscar les seves reaccions i estructures.\nComenta el contingut : La galeria d'art Anquin's de Reus s'alia amb la Root de Berlín


Els escriptors demanen a Organyà millorar la difusió dels llibres pirinencs — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Els escriptors demanen a Organyà millorar la difusió dels llibres pirinencs\nEls escriptors demanen a Organyà millorar la difusió dels llibres pirinencs\nL’escriptora de Barcelona Nora Nadal ha guanyat el premi Pirineu de narrativa 2007\nEls escriptors pirinencs han constatat aquest dissabte a Organyà la necessitat d’obrir noves vies per tal de fer arribar la seva obra al públic lector. En el decurs de la taula rodona “L’autor i el llibre locals en un món global”, autors d’Andorra, l’Alt Urgell, la Cerdanya, el Pallars Jussà, el Pallars Sobirà, l’Alta Ribagorça i la Vall d’Aran han coincidit a reclamar una implicació més decidida de les administracions públiques del territori en la promoció de la creació literària del Pirineu.\nCom a mesures per millorar la difusió dels llibres dels autors pirinencs, els mateixos autors proposen la creació d’un premi literari de pes al territori, el suport institucional a les editorials pirinenques i la potenciació del llibre infantil i juvenil ambientat en aquest territori.\nD’altra banda, divendres, diversos periodistes, dins del marc de les Homilies, van posar de manifest que la informació que es genera als Pirineus no té el ressò que es mereix als mitjans d’abast nacional. Aquesta va ser una de les conclusions de la xerrada que va donar el tret de sortida als actes Homilies d’enguany, que van culminar amb el lliurament dels premis, la nit de dissabte.\nL’escriptora barcelonina Nora Nadal ha estat la guanyadora enguany del premi Pirineu de narració literària, que s’ha lliurat avui a Organyà. Nadal ha conveçut el jurat amb el relat Visita d’estiu. Enric Casanovas, de Mataró, ha estat el finalista amb la narració El poeta de la vall. El premi Grau i Colell de poesia l’ha obtingut Josep Fàbrega, de Calders, per l’obra Nu, mentre que Montserrat Butxaca, de Puig-reig ha quedat finalista amb Pell de terra.\nPel que fa als altres premis, l’escriptor empordanès Miquel Martín i Serra ha obtingut el premi Lletres de Dones amb l’obra Glops; Sergi Monteagudo i Jordi Morell han guanyat el premi de Contes Curts de joves autors, del qual han estat finalistes Jordi Puig i Jordi Dausà; Climent Pujol, el premi Cebrià Baraut; i Andrés Luengo, l’Albert Vives de periodisme.\nL’escriptor Albert Villaró va ser dissabte l’encarregat de llegir l’homilia laica de la Festa del Llibre Pirinenc d’enguany. En el marc de l’església de Santa Maria d’Organyà, l’autor de la Seu d’Urgell va fer una ferma defensa del català i va reclamar l’autoestima dels catalans per la seva llengua.\nFesta del Llibre Pirinenc - Guanyadors 2007


Custodia documental Ivars de Noguera | Custodia de documentos, archivos y gestión documental Ivars de Noguera SEO - Custodia documental - Custòdia documental, gestió d'arxius i digitalització\nPor ejemplo, una documentación que por razones legales puede ser destruida en 5 años y que seguramente no se tendrá que consultar, no sería conveniente digitalizar pero sí sería altamente recomendable la custodia documental Ivars de Noguera.\nLa custodia documental Ivars de Noguera es necesaria en determinadas series documentales. Te ayudamos a definir cuales y en qué casos merece la pena mantener el archivo físico en papel sin la necesidad de digitalizarlo.


Estrenem "Atzucac" una cançó dels Novembre Elèctric | Tresdeu.com\nRedacció | 19 febrer 2014\nRedacció - 19 febrer 2014\nDes de Tres deu vos presentem aquesta vesprada “Atzucac“, una de les cançons que conformaran “Intacte“, el primer treball discogràfic de Novembre Elèctric. Ens presenten 11 cançons d’una alta densitat emotiva. Yeray Calvo, el frontman de la banda ens explica que són fotografies en forma de cançó que capturen les diferents etapes i emocions que poden exisitir dins d’una relació personal.\nHi trobem temes d’un gust exquisit, una música que desprén serenitat i una veu dolça que et transporta més enllà de les paraules i les sensacions. Les lletres ens parlen del caràcter caduc de les coses, de la fragilitat, de l’esperança i dels finals que sempre vénen acompanyats d’uns nous inicis.\nA nivell musical, els ambients i les diferents capes de so conformen un tot on els detalls i els arranjaments ens transporten a través l’univers de cada cançó, com bressolant-nos suaument, suspesos en l’aire. Influències com Bon Iver o Sigur Ros són inspiradores d’una recerca de so més orgànica i, juntament amb altres més properes geogràficament (com les de Pau Vallvé, La Iaia o Quart Primera), els ajuden a forjar-se un segell propi.\nPots col·laborar amb Yeray i Novembre Elèctric en el seu projecte micromecenatge que acaben de fer públic a Verkami. Vos deixem amb “Atzucac“!\nAtzucac, cançó d'autor, Cantautor, La Iaia, Nou Disc, Novembre Elèctric, Pau Vallvé, Quart Primera, València, Verkami, Yeray Calvo\nNovembre Electric » Nova cançó: Atzucac - 20 febrer 2014\n[…] Els companys de Tres Deu han estrenat una nova cançó de Novembre Elèctric. Es diu Atzucac i formarà part del disc. Parla de quan t’estàs enamorant siguent conscient de que no hi ha marxa enrere. Els arranjaments de Pachi García Alis em semblen molt bonics. Tant de bo vos agrade. […]


A Midsummer Night’s Dream Op. 21/ Full Score – Mendelssohn, Felix – Avant Música\nA Midsummer Night’s Dream Op. 21/ Full Score - Mendelssohn, Felix cantidad\nSKU: BAR0899 Categoría: Orquesta Sinfónica\nTítulo: A Midsummer Night’s Dream Op. 21/ Full Score\nSé el primero en valorar “A Midsummer Night’s Dream Op. 21/ Full Score – Mendelssohn, Felix” Cancelar la respuesta\nSymphonie Nº 4 B flat Major Op. 60/ FullScore – Beethoven, Ludwig van\nEl Sombrero de Tres Picos/ Full Score – Falla, Manuel de


Colòmbia, del 4 al 14 de setembre de 2016, dia 8: la diada, entre passejada i feina (11 de setembre de 2016) (VI)\nLa situació de Bolívar a l'illa va arribar a ser molt incòmoda, ja que es trobava allà amb pocs mitjans econòmics, es va veure obligat a passar estretors i va arribar a patir un intent d'assassinat que no va reeixir perquè el mateix dia de l'atemptat va marxar de la pensió en no poder pagar-la. Davant la neutralitat del govern britànic, que no volia donar-li un suport obert, i la possibilitat que els espanyols estiguessin intentant d'assassinar-lo, Bolívar es va traslladar a un altre país més segur on pogués organitzar una expedició.\nEn aquella època Haití s'havia convertit en una república independent de França que donava asil i protegia les causes republicanes al continent americà. Per això Bolívar va considerar que Haití era el lloc adequat per organitzar una expedició militar cap a Veneçuela amb l'ajuda del president d'aquest país, el general Alexandre Pétion. El 19 de desembre de 1815, Bolívar va sortir de Jamaica en direcció a Haití d'una manera –que ell mateix va descriure– precipitada, i va arribar al port de Les Cayes el 24 del mateix mes. Quan Bolívar va sortir de Jamaica ja tenia resolts els aspectes fonamentals de la futura campanya política i militar, plans que implicaven aconseguir suport polític, ajuda financera i col·laboració tècnica, naval i militar. Amb l'ajuda encoberta del govern haitià i de l'experimentat almirall Luís Brión, Bolívar va poder organitzar una expedició marítima coneguda com l'expedició dels Cayos que va sortir el 23 de març de 1816 amb rumb a l'illa de Margarita, des d'on reiniciaria les seves operacions militars. Per aquestes dates de 1816 va rebre la visita del guerriller espanyolFrancisco Xavier Mina, al qual li cedí alguns dels millors oficials per la seva pretesa alliberació de Mèxic.\nDesprés de l'ensorrament de la Segona República de Veneçuela i la seva curta estada a Nova Granada com a comandant militar, Bolívar es va veure obligat a reflexionar sobre la causa dels fracassos anteriors, la situació internacional i la forma d'aconseguir la independència de manera duradora. Les seves reflexions el van portar a la conclusió que per assolir-la s'havia de derrotar totalment als espanyols i impedir que realitzessin accions de reconquesta. D'altra banda, els esforços descoordinats i dispersos dels cabdills regionals al llarg d'Amèrica havien de ser unificats sota un mandat únic i com a garantia d'una independència permanent s'havia de crear una república gran i potent per poder desafiar les pretensions de qualsevol potència imperial. Crear un govern centralitzat capaç de coordinar les accions necessàries per protegir les fronteres i aglutinar els diferents pobles de l'Amèrica Hispana com a garantia de la independència.\nTot i que el projecte de Colòmbia com a nació el va exposar Francisco de Miranda, va ser Bolívar qui va tenir el mèrit de rescatar aquest projecte que havia fet seu en els primers contactes amb Miranda a Londres. Per garantir la llibertat de Colòmbia considerava vital aconseguir més aviat possible el control sobre Veneçuela per impedir que els espanyols la utilitzessin com a lloc d'avançada en terra ferma per a les seves campanyes de reconquesta per la qual cosa va decidir emprendre aquesta tasca de manera prioritària. Amb el desembarc a l'illa de Margarita inicià el projecte decidit a aconseguir el reconeixement del seu lideratge. Obtingué un èxit inicial amb el líder local Arismendi.\nA mesura que passava el temps Bolívar va anar aconseguint el suport de personatges amb un poder local que van acabar acceptant el comandament de Bolívar com un mal necessari per poder derrotar els espanyols; a la llarga el seu lideratge seria indiscutible. Aquest fet va fer possible el control de la part oriental veneçolana amb el centre de control a Angostura. A partir d'aquí, es produí un llarg enfrontament amb les forces expedicionàries del general espanyol Pablo Morillo. L'exèrcit espanyol ja es trobava molt desgastat després de la llarga campanya de reconquesta realitzada al llarg d'Amèrica i encara que el general Morillo era un comandant militar molt capaç, no va poder evitar un lent però inevitable declivi a causa de la manca de recursos i de reforços per cobrir les baixes que patien.\nEl 1818, la situació dels espanyols a Veneçuela es va fer insostenible i Morillo es va veure obligat a retirar algunes de les seves forces de Nova Granada per intentar contenir a Bolívar. En aquells dies la situació política i militar era prou bona com per pensar en l'organització d'un Estat i així va ser com es va constituir l'any 1819 el Suprem Congrés de la República a Angostura.\nA partir de l'any 1818 la situació es va decantar definitivament a favor dels republicans i des d'aleshores pràcticament el seu avanç pel continent es va fer imparable. Bolívar des de Veneçuela i Francisco de Paula Santander des de Nova Granada van començar a coordinar accions conjuntes des de les seves àrees d'influència, fomentant la unitat militar. En aquell moment, a les planures de Casanare a Nova Granada hi havia un important focus de resistència contra les tropes de Morillo. Aquesta zona era contigua a les planes d'Apure i Arauca, on alguns dels revolucionaris neogranadins més compromesos es van retirar per resistir els atacs del comandant espanyol Samana. Bolívar ascendí Santander al grau de brigadier i el va nomenar comandant militar de la divisió d'avantguarda. Tots dos havien elaborat un pla en què Santander havia d'actuar a la província de Casanare, unificar els guerrillers del sud i donar informes a Bolívar sobre les tropes espanyoles. Preparaven la invasió de la Nova Granada.\nJuntament amb els preparatius militars també es realitzaven accions polítiques importants. El 21 de gener de 1819 van arribar a Angostura dos vaixells britànics, el Perseverance i el Tartar amb un cos de voluntaris coneguts com la Legió britànica (British Legion), que donaven suport a Bolívar. El 15 de febrer del 1819, el Llibertador va reunir el Congrés d'Angostura, esdeveniment en el que va pronunciar un dels seus millors parlaments polítiques, el Discurs d'Angostura, en el qual feia una anàlisi crítica de la situació, exposava el rumb a seguir per fundar la república i anunciava el projecte de la Constitució de Cúcuta que seria promulgada en el Congrés de Cúcuta de l'any 1821. (continuarà)\n(La fotografia és d'un dels llacs que hi ha dins del parc Simón Bolívar, a Bogotà)


Club Egara, seu de la Final Four 2019 - Club Egara\nClub Egara, seu de la Final Four 2019\nby Club Egara Terrassa | març 4, 2019 | Notícies\nAixí ens ho va comunicar el passat divendres la Junta Directiva de la RFEH: el Club Egara serà la seu i per tant, l’amfitrió de la Final Four 2019. tant en la lliga masculina com femenina. L’esdeveniment es celebrarà els dies 18 i 19 de maig i les instal·lacions del Pla del Bon Aire tornaran a concentrar el millor hockey de casa nostra, on es decidiran els campions de les dues lligues de Divisió d’Honor.\nEl Club Egara al llarg dels anys ha dut a terme l’organització de diferents esdeveniments esportius en l’àmbit del hockey, sent el seu últim èxit el Exin Masters World Cup 2018 amb 135 equips participants, 443 partits en 10 dies de torneig.\nLa candidatura presentada pel Club Egara està encapçalada per Carles Casals, director del comitè organitzador, qui va confessar estar entusiasmat davant aquest nou repte i vol, amb el seu equip de col·laboradors, superar-se una vegada més.\nSota el lema ‘Show must go on’, l’organització vol fer d’aquest esdeveniment un espectacle no només de hockey, sinó festiu, amb activitats d’entreteniment per a tots els públics.\nL’11 i 12 de maig es disputaran els quarts de final, tant masculins com femenins, amb els vuit primers classificats de la Lliga regular i seran els quatre equips vencedors els que participaran en la Final Four 2019.


ESPANYOL VS FC BARCELONA | We Love Barça\nTUIT: No m’agrada gaire la grada d’animació @LaTdP #41AnysDeRecordsLaTdP...\n31 Mayo, 2017 - 11:13\nTUIT: No m’agrada gaire la grada d’animació @LaTdP #41AnysDeRecordsLaTdP\nD’aquí a poc farà una temporada que tenim grada d’animació i el resultat no és bo, segons el meu criteri.\nUna grada d’animació s’hauria de dedicar a animar l’equip, a engrescar la gent per tal que doni tot el suport possible als jugadors i posar la pressió que calgui sobre l’àrbitre per treure’n el màxim partit. Sóc a la boca 243, domino visualment tot l’espai de la grada d’animació i no m’acaba de convèncer el que fan ni el que canten.\nInicialment la idea em sembla bona, que tots els grups joves que més animen estiguin en un sol lloc no em sembla mala idea però se n’exclou els violent. Estic d’acord en que els violents no vulguin estar en aquest espai i també estic d’acord en que el club no els vulgui enlloc però què fem amb ells i com ho solucionem.\nEl fet és que els violents segueixen entrant a l’estadi i seuen on els va bé sense importar-los de quí és el seient. Si seuen al teu lloc i els demanes que s’aixequin costa molt que et facin cas, acostumen a anar beguts i fumen porros al seient. Són una gent gens agradable, molt maleducada i agressiva amb la que és impossible raonar. Quan els tens al voltant, si no fas el que volen o si actues de manera diferent a la que ells creuen que és la correcte pots patir agressions, abraonaments, crits de recriminació… Hem viscut situacions realment increïbles i que fan que t’ho repensis a l’hora d’anar a l’estadi. El club n’és conscient però no fa res per solucionar el problema.\nSegons el club, l’espai d’animació (com ells l’anomenen) està destinat únicament i exclusivament a aficionats locals, tindrà un caràcter familiar i pacífic, i la missió de crear un ambient de suport a l’equip que encoratgi la resta de públic a animar des del primer minut de cada partit. Perfecte, no? Però des d’aquest espai s’insulta al rival, a jugadors en concret, a àrbitres i dirigents… caràcter familiar i pacífic? Doncs no! Jo no penso insultar ningú des del meu seient, vaig a l’estadi a gaudir del joc del meu equip i a animar als millors jugadors del món.\nPersonalment, després de 43 anys anant a l’estadi, no m’agrada que em diguin ara quan i com haig d’animar. L’estadi respirava al seu ritme, els murmuris segons com anava el partit, xiulets a un jugador si la passava enrera que anaven en augment si ho feia força vegades, aplaudiments de suport en moments concrets o quan creies que l’equip necessitava ànims, crits de Barça Barça, com a molt es cantava el Ser del Barça és el millor que hi ha i no les cançons llarguíssimes que es canten ara (impossible d’aprendre la lletra si estàs pel partit i escoltes la ràdio), els crits de “fuera, fuera” acompanyats de mocadorada… Tot això ens fèia únics i diferents i els jugadors també ho sabien. Quan necessitaven support i el camp no reaccionava ja ho demanaven ells des de la gespa aixecant els braços! Potser m’he fet gran i no evoluciono correctament, sóc vintage, antiga, rància!\nEntenc que la grada d’animació hauria de tenir uns representants i funcionar com a bloc. Interlocutors amb el club que després transmetin als companys els acords, precs, necessitats, dubtes… Gent que es faci responsable dels actes que programen i de les consequències corresponents. Però això és difícil si acceptes que funcionin com a grups separats. Un exemple tonto, al minut 17:14 no tots criden independència i enlairen estelades, només ho fan els que són a l’esquerra de la porteria, els altres no diuen res però, quan acaben de cridar els independentistes, els altres canten el Virolai. Què volen dir? Ja queda clar el seu sentir si no fan res, no?\nEn resum, no crec que serveixi de gaire tenir un espai d’animació perque el soci del Barça sempre ha estat reactiu i no proactiu. Mai cridaré contra l’equip rival ni li desitjaré la mort a ningú. Mai cridaré puta Espanya ni puta cap equip. Jo vaig a l’estadi a animar els meus i actuo segons tinc el dia i segons el que l’equip em generi. No sóc cap titella i penso i actuo seguint el meu criteri. Per molt que m’ho demanin no els acompanyaré quan cantin o cridin coses que generin violència encara que a la resta de camps ens insultin i denigrin. No va amb mí.


Sacre’s Raid a Ontinyent | Sense Límits Aventura\nHome » + MUNTANYA » Sacre’s Raid a Ontinyent\nBTT, trekking, escalada, tirolina, barranquisme i fins i tot patinatge… tot en una mateixa prova. Hi ha que demostrar l’habilitat conjunta de tots els integrants de l’equip en les diverses modalitats que ho composen. És el Sacre’s Raid, novedosa prova que presenta Raidermania este cap de setmana a Ontinyent i que és Campionat Autonòmic de Raid d’Aventura de la FEDOCV.\nLa competició arranca dissabte a les 10:00 h del matí. A partir d’eixe moment els diversos equips hauran de combinar la seua força en la BTT i la carrera a peu, amb els coneiximent de l’orientació per a triar cada un el seu camí segons entenguen que és el més adient, i l’habilitat per a superar diverses proves com ara escalada, tirolina, barranquisme, patitnatge en línia… i alguna sorpresa més…\nEsports, Natura, Aventura i Amistat\nTot a més fent-ho en equip, buscant reforçar eixe esperit d’aventura col.lectiva que queda reflectit en el lema de Raidermania: Esports, Natura, Aventura i Amistat»\nDissabte tindran de marge fins a les 04:00 de la matinada per a finalitzar el recorregut previst, i diumenge de nou en marxa des de les 09:00 h fins a les 15:00 h de la vesprada.\nCompetiran equips de 3 integrants en diverses modalitats -femení, masculí, mixtes, i en categoria elit i promoció- de diversos punts de la nostra Comunitat Valenciana com ara el Verd3, Papi No Corra, Los Trepas, Villena O, Raidermania, Colivenc… i arribats de tota la península ja que la prova forma part també de la Lliga Espanyola de Raids d’Aventura i està inclosa a la Iberian Outdoor Race Serie.\nEl Sacre’s Raid tindrà com a epicentre Ontiyent però que transitarà per termes municipals de Bocairent, Agullent o Albaida… dins de la comarca de la Vall d’Albaida i amb la Serra Grossa com a element més destacat.\nEl Sacre’s Raid és una cita que naix inspirada en el que han estat les experiències d’alguns dels integrants del Raidermania d’Elx en alguns dels raids d’aventura més destacats de la península, com ara el Gallaecia Raid, el Raidaran o el MonsterRogaine.\nArriba ara a casa nostra, a la comarca de la Vall d’Albaida la possibilitat de disfrutar d’una gran Raid.\nUna setmana d’aventura | Sense Límits Aventura - […] Sacre’s Raid a Ontinyent […]


El CLAM inaugurarà el 3 maig amb el film guanyador al festival Sundance 2018 | Clam Festival - Navarcles - Manresa\nLa (Des)educación de Cameron Post es podrà veure per primer cop a Catalunya\nEl Festival Internacional de Cinema Social de Catalunya CLAM inaugurarà les projeccions el dia 3 maig a Manresa amb la pel·lícula The (Mis)education of Cameron Post, la pel·lícula dirigida per Desiree Akhavan que va guanyar l’any passat el prestigiós festival de cinema de Sundance (Utah) i que es podrà veure per primer cop a Catalunya.\nEl Festival Internacional de Cinema Social de Catalunya ha esdevingut un certamen cinematogràfic de referència que cada any incrementa les xifres tant de visitants com de participants. Enguany, ha rebut un total de 269 curtmetratges i 98 llargmetratges de diferents països.


BadajozOnline.Tv – Ciudadanos cree que el alcalde engaña a los vecinos de Villafranco\nLuis García Borruel ha pedido al alcalde de Badajoz que defina su postura con respecto a la pedanía de Villafranco. Dice que no entiende que el alcalde anime a los vecinos a recoger firmas para que no se cambie el nombre mientras que inicia los trámites para realizar el cambio.\nAcuerdos de la Junta de Gobierno Local El alcalde pide un acercamiento entre empresa y trabajadores de FCC El cementerio de Villafranco cuenta ya con placas solares Vegas pide el cese del alcalde pedáneo de Villafranco\n<iframe src="https://www.youtube.com/embed/dOUiI8J00pQ?rel=0" frameborder="0" allowfullscreen></iframe>\nparques y jardines premios obras juventud pintura libros minuto de silencio murgas inversiones Policía Local actividades concursos FMD Fundación Municipal de Deportes museos presupuestos Servicios Sociales policía violencia de género Navidad preliminares San Juan empleo Junta de Gobierno Local comisiones limpieza proyectos IFEBA deportes Feria del Libro ayudas cultura turismo carnavales mayores ferias Alcazaba árabe música colegios patrimonio coronavirus exposiciones plenos visitas y recepciones salón de plenos comercios\ncomisiones Alcazaba árabe inversiones mayores Feria del Libro comercios FMD Fundación Municipal de Deportes limpieza actividades visitas y recepciones Servicios Sociales San Juan preliminares parques y jardines exposiciones plenos museos carnavales minuto de silencio cultura ayudas Navidad obras coronavirus presupuestos pintura policía IFEBA proyectos deportes colegios juventud premios violencia de género murgas música salón de plenos turismo empleo concursos libros Junta de Gobierno Local patrimonio Policía Local ferias


“Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” | Virtudes Pérez | barcelona | Societat | L'Econòmic\n“Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” + “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” E-mail\nCap de la UCI a l'Hospital Sant Pau de Barcelona\n“Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional”\nEl doctor Jordi Mancebo, aquesta setmana, a l’hospital Sant Pau de Barcelona, on dirigeix el servei de medicina intensiva JUANMA RAMOS.\n“Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” “Ha estat el pitjor estiu de tota la nostra vida professional” E-mail\nÉs vergonyós que aquest any no s’hagi planificat res per augmentar el nombre de residents intensivistes, que és deficitari\nNingú sap ni quan ni com, però per la dinàmica que està tenint la malaltia no sembla que s’hagi d’acabar a curt termini\nEl doctor Jordi Mancebo no amaga el seu malestar ni el seu esgotament. És un sentiment general entre els intensivistes, afirma, un col·lectiu que ha portat el pes de l’atenció als malalts de Covid més vulnerables, els casos més greus. Demana que es formin més especialistes i no entén per què no es planifica per oferir noves places de residents, tenint en compte, a més, que “ningú no sap ni quan ni com acabarà això”. I pel que fa a aquells que no volen vacunar-se, ell, que continua veient l’impacte del virus en els pulmons dels casos més greus, és taxatiu: “Mostren un menyspreu social considerable.”\nCom esteu després d’un any i mig de lluitar contra la Covid?\nTot el sector dels intensivistes, els especialistes que treballen a cures intensives, hem portat el pes específic dels malalts més vulnerables de tota aquesta crisi. La primària ha patit molt, i les urgències i altres serveis hospitalaris, com medicina interna i pneumologia, també. Però els intensivistes atenen els malalts més greus, que tenen entre un 20% i un 30% de mortalitat.\nUn 30% en una malaltia amb tants casos greus com la Covid és moltíssim...\nAixò és molt rellevant. Perquè en aquest cas el nombre de malalts que hem tingut ha estat colossal i s’han atès amb plantilles de personal que no han crescut. I això ha posat en relleu una crisi enorme de recursos sanitaris, de metges i infermeres.\nEl Departament de Salut s’ha escudat moltes vegades en la falta de personal especialitzat per justificar el col·lapse. Hi havia més places d’UCI, però no personal per fer-se’n càrrec, han dit. Què s’està fent per incrementar els recursos humans, un dels temes pendents?\nNo n’hi ha ni n’hi haurà. I això és un problema de planificació greu. Es pot entendre que l’any passat no n’hi pogués haver més, però és vergonyós que aquest any no s’hagi planificat res per augmentar d’una manera notable el nombre de residents que entrin en una especialitat que és deficitària. I ja no es pot esgrimir que després hi haurà massa intensivistes; això és fals, perquè s’ha de pensar que hi haurà jubilacions per cobrir. Si no hi ha més places de residents, mai hi haurà més especialistes. L’única manera d’accedir-hi és fer una residència de cinc anys. Però fa la sensació que el legislador pensa que això acabarà passant i mentrestant hem viscut un any i mig insuportable, perquè el pes ha recaigut sobre els mateixos.\nPot fer una panoràmica del que s’ha viscut a les UCI des de l’inici de la crisi fins ara?\nAl principi hi havia un patiment enorme pel creixement diari del nombre de malalts que vam tenir. En un mes vam passar de zero malalts a les UCI a tenir-ne gairebé 2.000. Això va ser una brutalitat. Vam respondre de la millor manera possible. Llavors es va posar el símil de la guerra, que jo considero inapropiat, però sí que és veritat que en aquell moment hi va haver molt patiment individual i col·lectiu, perquè era una malaltia nova, greu, que generava molta mortalitat, i el sistema no estava preparat per pair tota aquesta gran quantitat de malalts tan greus. Recordem que al principi no hi havia EPI [equips de protecció individual], no hi havia ventiladors suficients, i gairebé es va arribar al trencament d’estocs de medicació imprescindible per tractar aquests malalts. Es van haver d’utilitzar respiradors que no estan específicament dissenyats per donar suport òptim a aquesta malaltia i això va ser una font de patiment enorme. Després va venir una fase de millora de la infraestructura, van arribar els respiradors a partir de l’estiu i la tardor… I ara la major part dels serveis ja tenen la infraestructura tecnològica, i també ha arribat més coneixement de la mateixa malaltia. Finalment, jo crec que un factor extremament important ha estat l’arribada de les vacunes.\nPerò estem veient que hi ha gent vacunada a l’UCI. I mirem amb por el que està passant a Israel. Les vacunes no són la salvació absoluta que imaginàvem?\nÉs cert que no ho solucionen al 100%, però ha estat un pas endavant decisiu. Segurament no suficient, perquè per controlar bé aquesta malaltia es necessita una certa disciplina social. Tothom ha d’entendre que tots som potencialment transmissors i potencialment malalts, i que si a títol individual no tenim una disciplina adequada de protecció, difícilment tirarem endavant socialment. Això només es vencerà si tothom fa un esforç col·lectiu en la mateixa direcció.\nCom ha estat aquest estiu?\nHa estat dramàtic. Jo diria que ha estat el pitjor estiu de la nostra vida professional. Hem tingut el doble o el triple de malalts dels que habitualment tenim a l’estiu i pràcticament els mateixos que l’any passat i amb la meitat de plantilla. La gent ha necessitat fer vacances per raons òbvies. Perquè no som en la primera onada ni en la segona. Som en la cinquena. Cinc onades. Cinc. Amb gairebé 25.000 morts a Catalunya.\nVostè creu que en tindrem una sisena?\nÉs possible. Ningú sap ni quan ni com acabarà això. I per la dinàmica que està tenint la malaltia, no sembla que s’hagi d’acabar a curt termini. La dinàmica que es veu arreu és que la malaltia és encara persistent. I cal tenir en compte que hi ha variants que les vacunes que estem utilitzant les cobreixen més eficaçment, i tampoc sabem la durada de la protecció de la vacuna, perquè això fins que no passi un temps no ho sabrem.\nDe fet no s’acaba d’entendre que malgrat la vacuna hàgim tingut un pic de malalts a les UCI igual que l’estiu passat. I amb gent més jove. Què ha passat?\nHi ha hagut dues raons. Aquest segment de malalts més joves són els últims a vacunar-se, i alguns no estaven protegits o estaven protegits a mitges. Però també ha estat la variant delta, que es transmet molt més fàcilment. Ara mateix, als Estats Units i a Califòrnia estan col·lapsats. I pel que fa a les edats, és obvi. Si augmenta molt el nombre de menors de 50 anys infectats, també n’hi ha més que arriben a les UCI.\nAquesta incertesa sobre l’efectivitat real en el temps de la vacuna està generant un cert neguit entre la gent. Tenim motius per desconfiar-ne?\nA la gent se l’ha de calmar. Per veure els efectes i la utilitat de les vacunes, necessitem temps d’observació. Quan vam començar la pandèmia, anàvem perduts, perquè feia quatre dies que estàvem coneixent una malaltia nova, i avui tenim una quantitat de coneixement notable d’aquesta malaltia que ens permet enfocar el maneig dels malalts amb menys precipitació i amb menys por i d’una manera més estructural. Amb les vacunes és el mateix. La recerca, que no és més que generar coneixement nou, necessita temps.\nQuè diria a les persones que no es volen vacunar o que pensen que hi ha una conspiració mundial?\nÉs molt difícil donar un missatge a una persona que no vol escoltar. Però les dades científiques que tenim damunt la taula, les dades que es poden contrastar, que es poden provar, revelen que el risc de no vacunar-se és molt més alt que el risc potencial de tenir algun efecte secundari amb les vacunes. No hi ha cap activitat en la vida de les persones que estigui lliure de risc i la medicina és una activitat humana.\nPotser és important recordar la idea del bé col·lectiu als més reticents.\nSens dubte. El fet de no vacunar-se mostra un menyspreu social considerable. La gent que no vol vacunar-se ha d’entendre que viu en una societat i que són també partícips dels beneficis que genera viure en la societat occidental que és la nostra, una societat civilitzada. En tot cas, si decideixen lliurement prendre un risc, anar a contracorrent, potser també hauran d’acceptar que el seu nivell d’exigència tampoc sigui el mateix i que, si es posen molt malalts, corren el risc de morir.\nJa sabem per què és tan mortal aquest coronavirus?\nHi ha alguns aspectes que són poc coneguts, però sí que sabem que és una malaltia que té una predilecció per afectar el sistema respiratori i, a més, que és molt vasculopàtica, és a dir, que afecta els petits vasos sanguinis. I per què? Perquè tant als pulmons com als petits vasos sanguinis hi ha les cèl·lules que són receptores per a aquest virus. El virus no va al genoll o a les articulacions perquè allà no hi ha receptors. Els virus necessiten un lloc on enganxar-se. Aquest coronavirus entra pel nas, on ja tenim molts receptors, i als pulmons n’hi ha molts més. Hi ha una afectació respiratòria i vascular i es formen trombosis. La incidència d’embòlia pulmonar en aquesta malaltia és extremament alta i això és també un fet diferencial característic. Igual que l’afectació dels vasos sanguinis. Això genera una insuficiència respiratòria aguda, que és una mica diferent de la provocada per un bacteri.\nI sabem per què és especialment agressiva entre la gent gran?\nAixò és també un fet diferencial. Els majors de 60-65 anys tenen un pronòstic molt pitjor. Si globalment la mortalitat està a l’entorn del 20% o el 30%, en la gent de més de 70 anys pot estar per sobre del 50%. Se suposa que a mesura que la gent es fa gran, envelleix de manera homogènia i això també afecta el sistema immunitari. I és possible que respongui d’una manera inadequada específicament amb aquest virus.\nTambé hi ha un component genètic.\nEvidentment. En totes les malalties, i especialment en les infeccioses, hi ha una disposició individual, que depèn dels gens que ens ha donat la naturalesa. Hi ha persones que sense fer res estan més protegides i d’altres que ho estan menys.\nLes seqüeles d’un pacient Covid a l’UCI són més greus?\nNecessitem perspectiva temporal per saber si aquesta malaltia generarà algun tipus de seqüela específica. El que sí que sabem és que els malalts que passen per l’UCI triguen molt temps a recuperar-se i, paradoxalment, el que recuperen primer és allò que els va portar a l’UCI: queden poques seqüeles al pulmó i, en canvi, en tenen moltes de tipus neurocognitiu, motor, etc. Tenen depressió, estrès posttraumàtic... El que no sabem és si aquesta síndrome post-UCI serà semblant en els pacients amb Covid, però el fet de passar per l’UCI, sigui Covid o no, té conseqüències. Tant que, cinc anys després de l’experiència, un 20% dels malalts presenten seqüeles neurocognitives o motores, trastorn del son, dificultats per incorporar-se a la feina...\nQuè li ha semblat que un parell de jutges hagin autoritzat una teràpia amb ozó sense validesa científica?\nÉs especialment trist veure jutges que facin de metge. Un jutge ha d’assessorar-se i hi ha societats científiques, i tant el Ministeri de Sanitat com la conselleria de Salut tenen una sèrie de protocols. Tots els tractaments que s’estan utilitzant amb aquests malalts han passat una sèrie de filtres, que en el món occidental estan basats en la recerca clínica i les dades que hem pogut obtenir després de fer estudis ben dissenyats per mirar si un tractament funciona o no funciona. Sobre l’ozó, no hi ha absolutament res.\nQuè demana a l’administració, a banda de més intensivistes?\nEl govern ha de pensar quin model de sanitat vol i no estic segur que el model que hi ha ara mateix sigui sostenible. Jo crec que s’ha de modificar des de tots els punts de vista. No només des del punt de vista econòmic i de personal, sinó que també cal saber què és el que es vol del nostre món sanitari, si volen que ofereixi un servei o volen alguna cosa més, i això vol dir fer recerca i innovació, aspecte en què som lluny dels estàndards europeus.\nAnys de recerca\nDirector del servei de medicina intensiva de l’hospital Sant Pau de Barcelona des de l’any 2009, el doctor Jordi Mancebo (63 anys) és especialista en insuficiència respiratòria aguda i ventilació artificial. Ha dedicat tota la vida professional a la recerca en aquest camp i ha publicat en les revistes científiques més importants del món. L’any 2017 va ser professor titular en el departament de medicina de la Universitat de Mont-real, al Canadà, i ara és professor associat a la Universitat de Medicina de l’Autònoma de Barcelona i editor associat de la revista American Journal of Respiratory and Critical Care Medicine.\nEl Punt Avui. Girona 15-09-2021, Pàgina 16\nEl Punt Avui. Nacional 15-09-2021, Pàgina 16


La paciència de Camps - Levante-EMV\nLa paciència de Camps\nLa paciència de Camps Levante-EMV\nEl Cas Gürtel, conegut popularment com el judici del vestits, ens està desvetllant, setmana rere setmana, quina és la talla política, professional, moral i humana de dos, si més no, dels polítics valencians que més poder han tingut en aquests darrers anys. És un escàndol i un escarni per a tots els valenciana, i per a la intel·ligència, les declaracions gravades que hem escoltat de boca de l´expresident Camp, el que fou el número dos del PPCV Ricardo Costa i els de la resta de corruptes de la trama. Aquestes declaracions haurien de poder ser escoltades per tots els valencians per adonar-se´n per quina mena de xoriços hem estat governants. La societat valenciana hauria de tindre vergonya d´haver tingut aquesta mena de polítics corruptes. Ja hem pogut escoltar com en lloc de dedicar-se a defensar els interessos de tots els valencians i valencianes es dedicaven a ordir una trama corrupta cercant el benefici propi, el dels "amiguitos del alma" i el del partit.\nLa darrera imatge que hem vist de Camps i Costa en els periòdics fa pena. Mentre el jurat llegia les proves contra tots dos, el primer el vèiem llegint el llibre " La ruta antiga dels homes perversos " i el segon fullejant el periòdic. L´exemple de tots dos, advocats d´ofici que haurien de donar exemple, no és gens aconsellable, i encara menys si afegim que en la majoria de les sessions el jutge els va haver de cridar l´atenció per la seua actitud gens professional i més aviat infantil.\nNo sabem si la decisió és del mateix Camps, jo personalment pense que la idea ha estat dels seus amics de l´Opus, però la qüestió és que no és gens normal que en un judici, i mentre el jutge llegeix les proves inculpatòries, veure a l´acusat llegint un llibre. I, a més a més un llibre que analitza la història del sant Job, un personatge bíblic que, segons les sagrades escriptures cristianes, va ser un exemple de tremp i aguant en les nombroses proves que Déu el va sotmetre, fins a tal punt que se´l coneix popularment per l´expressió " tindre més paciència que el sant Job" La idea que ha volgut transmetre l´expresident ( recorden que els amics de la trama el coneixien com " el curita"), o la dels seus beats amics tant avesats al món de la iconografia, els gestos i les explicacions mitjançant paràboles, ha sigut la de donar-nos a entendre que, com en el cas del sant Job, ha de tindre molta paciència per aguantar aquest judici? Ens ha volgut dir que ha estat enganyat, temptat i traït i que ell ha pagat per tots? La seua actitud llegint aquest llibre, i d´indiferència mentre el jutge detallava totes i cadascuna de les proves que l´inculpen en la trama corrupta, és una prova més de l´actitud arrogant, prepotent i burlesca d´un polític que, com Job, ho va tindre tot: poder, prestigi, influència, futur... I que temptat per la cobdícia, l´arrogància, els diners i el luxe ha acabat caient molt baix: abandonat a la seua sort pel seu propi partit, traït pel cercle d´amics més íntims i, el més vergonyós, haver de partir el ridícul més espantós en veure com els membres del tribunal, i tota la societat valenciana, escoltàvem les seues converses telefòniques amb el capo de la trama corrupta .\nDiuen que Job va tindre molta paciència. La paciència cristiana de Job, la paciència hipòcrita de Camps, la paciència estoica del poble valencià que estem aguantant la vergonya d´aquest judici. Un judici que a hores d´ara no sabem com acabarà, alguns imaginem el final i continuem pensant com aquella dita que diu que " qui troba un bon padrí, ja ha corregut mig camí". I, malauradament, els governants actuals tenen molts padrins en el món judicial i polític. Però tot i així, si més no, als valencians hauria de servir-nos per pensar molt i molt a qui votem cada quatre anys.\nMalgrat totes les penalitats, al final Déu orgullós de Job per la seua paciència il·limitada i fidelitat incondicional el va recompensar amb riqueses i una llarga vida. Em jugue el que vulgueu que la història del Molt Honorable acaba, si fa no fa, com la del popular Job, tot i que on hi figura el nom del creador l´heu de canviar per aquell que tots ja sabem. Sí, així de clar: "por los servicios prestados"


PAPERS DE COLORS: CHALLENGE WITH MOU (FABER CASTELL)\nEn el blog Design-memory-craft de Faber Castell, Mou propone un reto (challenge) que consiste en hacer un trabajo Mixed Media usando como mínimos dos de sus productos.\nEl fondo está realizado con pinturas acrílicas, sobre las que he pegado trozos de papel decorado y finalmente lo he coloreado y sombreado\nusando lápices de colores y rotuladores de Faber Castell.\nEstos son los dos productos de la marca Faber Castell que he usado en mi proyecto.\nPublicat per Gloria Vivas a dijous, de maig 15, 2014\nEtiquetes de comentaris: MIXED MEDIA, RETO\nRosa 15 de maig de 2014 a les 21:03\nM'agrada molt el tema: llibres i cafè (o té?), una combinació perfecta i m'encanta com has plasmat la llum de la bombeta. Un treball preciós. Petonets\nGlòria Vivas 15 de maig de 2014 a les 22:41\nStella Wiesheu 15 de maig de 2014 a les 21:59\nQue página tan hermosa! me trasporta a mi época de la uni, cuando estudiaba hasta las tantas con café a la lata!\nGlòria Vivas 15 de maig de 2014 a les 22:42\nCafé a la lataaaa??????? Eso que es? Jajajaja......\nEsther 15 de maig de 2014 a les 22:36\nQue te puedo decir que no te haya dicho ya, me parece una página impresionante, me encanta ese efecto de luces y sombras....están perfecto, eres una artista y tus trabajos me vuelven loca....ya lo sabes...jejeje!!!! un besito!!!\nGlòria Vivas 15 de maig de 2014 a les 22:43\nAishhhh....muchas gracias Esther....jajaja...no enloquezcas por favor!!!\nIsabel 15 de maig de 2014 a les 23:33\nNoooo!!! Que para locas por tus trabajos ya estoy yo!! jajaja!!. Divino Glòria!! Me súperencanta!! Muchísima suertew. Besos.\nGlòria Vivas 16 de maig de 2014 a les 6:20\nMuchas gracias Isabel! Jajajaj.... A ver si tenemos suerte una de las dos!!!\nIsabel 15 de maig de 2014 a les 23:34\n¡¡¡Suerte!!! Quise decir. Besos.\nGlòria Vivas 16 de maig de 2014 a les 6:21\nYa lo imaginaba, claro, era facil...! jejeje\nMane Mella 16 de maig de 2014 a les 3:04\nHoli Gloria, pues si que está precioso, esa taza parece real, incluso << es más linda que las reales jaja, que original como hiciste los libros y los puntitos blancos quedan divinos como mrco, en resumen precioso, un abrazote!\nGlòria Vivas 16 de maig de 2014 a les 6:23\nMuchas gracias Mane! Los libros estan hachos con rectángulos de papel decorado, de los de scrapbooking y después les he puesto unas rayas también recortadas con papel...\nscrapyfoamy 16 de maig de 2014 a les 6:45\nMe encanta Gloria. La taza de loza, los libros... la luz me recuerda a los madrugones aunque por aquel entonces no tomaba café.\nTu logo de Gloria no lo había visto antes o es que no me había fijado? Está genial.\nGlòria Vivas 16 de maig de 2014 a les 7:01\nGracias Montse! Mi firma, hace tiempo que es así, no te habrás fijado....cuesta un poco ver que es mi firma y pone mi nombre... ;)\nMi puntada 16 de maig de 2014 a les 8:49\nMuy bonita, m gusta el tratamiento q has hecho de la luz y como la has conseguido. El brillo en tus trabajos y la destreza en los trazos. Enhorabuena por el trabajo\nGlòria Vivas 16 de maig de 2014 a les 14:07\nMuchas gracias "Mi puntada", me gustaría saber cómo te llamas, jajaja...\nFeliz de que te guste!\nMarbel 16 de maig de 2014 a les 14:05\nEspectacular!! Me encanta. Mucha suerte! Besos.\nGlòria Vivas 16 de maig de 2014 a les 14:08\nMuchas gracias Maribel! A ver si hay suerte y consigo una caja de Gelattos!!!\nMARTA 16 de maig de 2014 a les 22:21\nEspectacular!!! Crec que el premi és teu. M'encanta com has fet la llum !! Una abraçada plena d'energia perquè aconsegueixis el premi!!\nGlòria Vivas 17 de maig de 2014 a les 6:07\nGràcies Marta, el premi s'aconsegueix per sorteig....agafo la teva energia!\nลngεŁล 18 de maig de 2014 a les 0:37\nMe parece una propuesta espectacular!!!! Me encanta como le has dado el toque de luz encendida! Tengo unas ganas locas de los rotus ;) Mucha suerte en el reto! besitos\nGlòria Vivas 18 de maig de 2014 a les 7:37\nIsabel 19 de maig de 2014 a les 14:09\nFELICIDADES GLORIA!!!!! HAS GANADO!!!!! ERES LA MEJOR!!! Un beso muy grande!\nGlòria Vivas 19 de maig de 2014 a les 14:33\nBIEEEEEEEEENNNNN!!!!! TENGO MUUUUCHA SUERTEEE!!!!!\nMontse 19 de maig de 2014 a les 16:37\nWoww felicidades! Si es k era alucinante!\nGlòria Vivas 19 de maig de 2014 a les 22:52\nMontse 19 de maig de 2014 a les 19:24\nCom pot ser que m'hagi perdut aquesta entrada? és ESPECTACULAR!!! m'encanta... la textura, els colors, la llum... una passada!!! i els llibres amuntegats... què macos... sempre dic que tenen un punt de màgia, un toc especial i tu ho has sabut transmetre. Què bé que hagis guanyat!!!! Un petonàs\nGlòria Vivas 19 de maig de 2014 a les 23:35\nMoltes gràcies!!! Ja et trobava a faltar, m'extranyava no veure't per aquí! Jejeje.. Estic molt contsenta de que t'agradi tant!


DISNEY FINALMENT VA NOTAR AQUEST ASPECTE OBSCÈ D'UN DELS SEUS VIATGES MÉS FAMOSOS - ENTRETENIMENT - 2019\nDisney finalment va notar aquest aspecte obscè d'un dels seus viatges més famosos\nLes Dones De Moda Del Club Entreteniment 2019 Disney finalment va notar aquest aspecte obscè d'un dels seus viatges més famosos\nSuspense: The Lodger (Juny 2019).\nSi el vostre #VacationGoals inclou viatjar a TOTS sis parcs de Disney de tot el món, trobareu el vostre afortunat visitant a Xangai Disneyland i també (meitat preu) Disneyland París. I si aquestes són les vostres destinacions de somni, llavors és probable que ja heu fet un viatge o dos al propi Disney World. Però, tot i que en aquests viatges, alguna vegada heu notat una mica fora de lloc, alguna cosa que no està bé, fins i tot alguna cosa totalment obscè? Perquè molts altres tenen, i ara ( finalment), Disney s'ha notat.\nSi alguna vegada has gaudit de la "Muntanya russa i rockera" de Disney World protagonitzada per Aerosmith, "segur que t'has trobat dient:" Oh, mi, no és tan divertit? No és això màgic? No és això una memòria en la presa? WTF TENIM STEVEN TYLER JUST FLASH AT ME?!! "És cert, des de fa més de 15 anys (15 ANYS), els videos de la famosa banda van saludar els fans en una configuració pre-gravada, i molts visitants van adonar-se d'una certa cosa que aparentment Disney no sabia. Fins ara.\nSi fas un cop d'ull a les imatges actuals, res no semblarà res, però si has passat un passeig durant el passat, sabràs molt bé que quan Steven Tyler aixeca la mà per protegir els ulls de les llums brillants, ell era, un parpellejant un gest bastant obscè que realment no s'ajustava amb la vibració del parc familiar.\nDurant més d'una dècada i mitja, Disney finalment ha notat i alterat el gest que va ofendre alguns visitants. I honestament, no els pots culpar. Ningú vol veure això mentre usa orelles de Mickey.\nSabíeu d'aquest gest obscè astut? Tria'ns @feminineclub!\n(h / t A. V. Club; fotos a través de Disney, screenshot / MarcVlog, Angela Weiss / Getty)


Els espanyols prefereixen un govern de coalició entre el PSOE i Podemos - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEls espanyols prefereixen un govern de coalició entre el PSOE i Podemos\nL'opció amb més partidaris també inclou els partits nacionalistes no independentistes\nacn/europa press 31.05.2019 | 00:15\nEl coordinador del PSOE, José Luis Ábalos ricardo rubio/europa press\nEl coordinador del PSOE, José Luis Ábalos\nEl 45% dels espanyols consideren que cal formar un govern de coalició a l'Estat entre diversos partits després del resultat del 28-A, segons el CIS.\nL'opció preferida entre els que aposten per una coalició és, amb el 34,1%, un pacte entre PSOE i Unidas Podemos amb el suport dels partits nacionalistes no independentistes.\nLa segona opció de govern amb més suports és un govern entre PSOE i Cs, amb el 24,5%. El baròmetre del CIS del mes de maig també apunta que el 38,2% dels espanyols considera que ha de governar el partit més votat i el 5,5% aposta per repetir eleccions.\nA més, segons el CIS, el PSOE es manté com a opció preferida amb el 36,5% de la intenció de vot, un percentatge superior al suport obtingut el 28-A, i a molta diferència de la segona força. Cs se situa en segona posició, amb el 16,3%, i supera el PP en intenció de vot. Els populars se situarien com a quarta força, amb l'11,4%, darrere d'Unidas Podemos, amb el 12,3%. El CIS publicat ahir dona a Vox el 5,3% de la intenció de vot, el 4% a ERC i l'1,2% a JxCat.\nA Catalunya, el 54,7% dels enquestats defensen que cal una coalició entre diversos partits i l'opció de Govern espanyol preferida és, amb el 49,4%, un govern del PSOE amb Unidas Podemos i també els partits independentistes. El 27,2% prefereix la coalició només dels socialistes i la formació lila. La coalició entre PSOE i Cs és la preferida per un 10%.\nL'únic líder que aprova la valoració dels espanyols és Pedro Sánchez, amb una nota mitjana de 5,1. El pitjor valorat és el líder de Vox, Santiago Abascal, amb un 2,6. El segon més ben valorat és Pablo Iglesias, amb un 4,2, seguit d'Albert Rivera, amb un 4. Pablo Casado és puntuat amb un 3,2. Pel que fa a la campanya del 28-A, el 34,9% dels enquestats considera que hi va haver molta agressivitat i insults, i creuen que els candidats que ho han estat més són els del PP, seguits de Vox i Cs.\nEl CIS revela que el 41,8% dels espanyols aposta per no tocar l'Estat autonòmic i deixar-ho tal com està, una opció que és la majoritària en el conjunt del país i també entre els votants del PSOE, Unidas Podemos i Ciutadans.\nÁbalos aposta per incorporar membres de Podemos a l'Executiu. Arreu


PAe - La Diputació de Sevilla posa en producció la seua nova seu electrònica i el Sistema d'Interconnexió de Registres (SIR)\nLa Diputació de Sevilla posa en producció la seua nova seu electrònica i el Sistema d'Interconnexió de Registres (SIR)\nAmb la posada en producció de la nova Seu Electrònica, es permet avançar en l'agilitat i accessibilitat en la tramitació electrònica amb la Diputació des d'altres administracions, així com l'accés a tots els expedients que es vagen tramitant a través de la Carpeta Ciutadana.\nL'avanç de l'administració electrònica que ha realitzat INPRO mitjançant la posada en producció de la seua nova Seu Electrònica, suposa per a esta Diputació un important pas a nivell tecnològic. I ja no solament perquè permet avançar en la tramitació electrònica de forma àgil i més accessible, sinó perquè facilita la tramitació, tant amb Diputació des d'altres administracions, com l'accés a tots els expedients que es vagen tramitant a través de la Carpeta Ciutadana.\nD'esta manera, s'admet també la notificació per compareixença en Seu Electrònica; i tot amb un client de firma millorat, de manera que s'obté més accessibilitat i és més adaptable amb vista als dispositius mòbils i tablets.\nTot açò es veu reforçat amb un projecte que INPRO acaba d'implantar i que és verdaderament l'impuls en l'eficiència de l'administració pública. Es tracta d'establir el Sistema d'Interconnexió de Registres (SIR) com a únic sistema d'intercanvi de seients electrònics de registre per a relacionar-se la Diputació, els seus Organismes i Societats, integrats actualment en l'aplicació de registre SIDERAL , amb la resta de registres de les Adminstraciones Públiques integrades en l'aplicació de registre SIR d'acord amb les especificacions derivades del Ministeri d'Hisenda i Funció Pública .\nLa implantació de SIR (al com s'ha adherit la Diputació de Sevilla a través de la certificació tècnica de l'Aplicació SIDERAL), permet eliminar el trànsit de paper entre administracions, augmentant l'eficiència i eliminant els costos de manipulació i remissió del paper, gràcies a la generació de còpies autèntiques electròniques de la documentació presentada en els seients de registre.\nCal subratllar que en breu i mitjançant l'assistència tècnica d'INPRO, 130 entitats locals d'esta província podran adherir-se al projecte SIR.\nEl sistema d'intercanvi de registres entre entitats locals de la província de Sevilla va ser implantat en 2013 mitjançant SIDERAL. El passat any la Diputació va realitzar 20.527 registres d'eixida de forma electrònica amb la resta d'entitats locals de la província i es van produir 18.657 registres d'entrada, dada que demostra l'evolució que va a presentar la incorporació de totes les entitats locals de la Provincial al SIR per a relacionar-se electrònicament amb la resta d'Administracions Públiques.