Encuentra aquí información de Patrimoni Etnològic i Nova Museologia para tu escuela ¡Entra ya! | Rincón del Vago\nPatrimoni Etnològic i Nova Museologia\nConcepto. Criterios. Construcción Social. Territorio. Recursos. Turismo\nI NOVA MUSEOLOGIA\nPATRIMONI ETNOLÒGIC I NOVA MUSEOLOGIA: TREBALL TEÒRIC\nEl concepte de Patrimoni. Els qualificatius del Patrimoni:\nartístic, històric, cultural, arqueològic, industrial i etnològic.............................................3\nQuè és patrimoni etnològic?...............................................................................................4\nLa construcció social del Patrimoni...................................................................................7\nL'activació dels referents patrimonials. Mecànica de\nles activacions patrimonials...............................................................................................9\nPatrimoni etnològic, territori i desenvolupament.............................................................10\nEl Patrimoni com a recurs. Patrimoni i turisme...............................................................12\nEl concepte de Patrimoni. Els qualificatius del Patrimoni: artístic, històric, cultural, arqueològic, industrial i etnològic.\nEl concepte de patrimoni hauria d'associar-se en tot moment al concepte de cultura, entesa en la seva totalitat. Però a l'hora de la veritat observem que el patrimoni continua dividit en disciplines en la mentalitat de moltes persones i institucions. Cada disciplina agafa una part d'aquesta cultura i la fa patrimoni seu. Segons Joan Prat, “en el llenguatge quotidià, sovint assimilem el concepte de patrimoni amb el d'herència”; (arqueòlegs, historiadors de l'art, arquitectes...) “han delimitat i definit els seus àmbits patrimonials propis”: patrimoni arqueològic, patrimoni artístic, patrimoni arquitectònic... El concepte de patrimoni ha anat evolucionant. Hi ha parts de la cultura que no s'havien considerat patrimoni en un primer moment i ara sí que ho són, com per exemple l'arqueologia industrial. Degut a aquest canvi de noció del que és patrimoni i del que no ho és trobarem nombrosos i malaurats exemples de com la solució a la degradació o pèrdua de determinats béns patrimonials arriba quan ja s'ha produït el desastre.\nExisteixen diferents criteris per definir patrimoni i el concepte va canviant segons cada moment històric. La idea de patrimoni etnològic també anirà canviant històricament. Errors en la concepció del patrimoni que encara es cometen en l'actualitat podrien ser, entre d'altres:\nEl criteri d'escassetat/abundancia: allò que és corrent i abundant no te valor. Només quan és escàs es protegeix, quan ja s'ha dilapidat el patrimoni.\nEl criteri de funcionalitat/inutilitat; “Sembla (...) com si els objectes patrimonials mai no hagin estat valorats per la seva utilitat quotidiana sinó per altres criteris estètics, estilístics o artístics que se'ls aplica precisament en el moment en que són aïllats del seu context de referencia habitual”.\nEl criteri dels valors afegits; en ésser declarat com a patrimonial, el bé adquireix un valor econòmic diferent i es carrega d'un sentit sagrat.\nAmb tot aquest seguit d'errors conceptuals de patrimoni es perfila allò que anomenem la mentalitat d'antiquari, que s'interessa per coses antigues, escasses o rares.\nJuan Agudo, en referència al patrimoni cultural, es panteja quins béns haurien de ser seleccionats i convertits en referents a conservar. Reconeix que encara actualment la idea de patrimoni segueix entenent-se quant a patrimoni artístic i arqueològic, i en menor mesura, documental i bibliogràfic. La idea de patrimoni etnològic penetra de ple en un concepte de cultura globalitzador. Existeix una percepció “arqueologista” del patrimoni etnogràfic, prioritzant l'interès pels béns culturals que testimonien (o creiem que ho fan) un passat en vies d'extinció, relacionant patrimoni i identitats/diferenciació étnica. El component etnològic del patrimoni cultural té una enorme capacitat per testimoniar tant els elements singularitzadors d'un passat/present com la totalitat del complex cultural, sense que per això deixem de reproduir-nos com a col·lectiu diferenciat. Els museus d'etnologia fan per tant referència per una banda a la totalitat d'un tipus concret de cultures: les “primitives” i a una part de la cultura de les societats “civilitzades”: la cultura popular i tradicional.\nQuè és patrimoni etnològic?\nAbordem ara la definició de patrimoni etnològic o etnogràfic segons diferents autors. Pierre Lamaison defineix com a patrimoni etnogràfic tot allò que ens identifica i ens diferencia d'altres grups. Conceptes clau són la identificació i diferenciació que aquest patrimoni atorga a un grup enfront a un altre. Aquests elements d'identitat i diferència els trobem a la cultura popular i/o tradicional. Com havíem assenyalat a l'inici, el patrimoni, en general, engloba tota la cultura. En canvi, segons Lamaison, el patrimoni etnològic dins la nostra propia cultura es dedica a la cultura popular que ens identifica i diferencia.\nBuxó, Mir i Rueda es refereixen al patrimoni etnogràfic en uns termes que recorden la definició d'ecomuseu. És una definició molt encertada i completa que té present diversos elements:\nContinuïtat i processos de canvi com a elements importants.\nInfluències amb altres àrees.\nReferència tant a allò autòcton com a allò alòcton (que ve de fora).\nTots els elements s'han d'entendre en un entorn territorial.\nTot museu té una àrea d'influència.\nTota la cultura pertany al patrimoni etnològic.\nTota identitat és fruit d'una creació social. En l'actualitat la recuperació d'elements d'identitat de vegades és invenció o reinvenció i s'activen tradicions com a productes de consum.\nDolors Llopart cita K. Pomian per definir patrimoni etnològic i parla de col·leccionisme i patrimoni. Per ella activació patrimonial significa convertir en visible allò que és invisible. L'objecte-testimoni està carregat de significats, és “semiòfor”.\nDesprés d'escoltar l'opinió dels experts és xocant llegir la definició que la Generalitat de Catalunya fa de patrimoni etnològic. Quan es refereix a la protecció de la cultura popular i tradicional ens adonem que el concepte que té de patrimoni etnològic és terriblement antiquat. Només considera patrimoni etnològic allò “tradicional”. Percebem així que els organismes oficials no sempre compten amb la gent entesa en la materia. En el cas de Catalunya, això és encara més greu si tenim present que el Centre de Protecció de la Cultura Popular i Tradicional Catalana (CPCPTC) té a les seves mans el patrimoni etnològic de Catalunya i que porta el IPEC (inventari del patrimoni etnogràfic de Catalunya) que consta de dos programes: documentació per una banda i anàlisi i recerca per l'altra.\nEl malentès pel que fa al concepte de patrimoni etnològic que es dóna a la Generalitat continua amb la noció decimonónica de l'estudi del patrimoni folklòric que te les seves arrels a la Renaixença. Tornant a l'article de Joan Prat, ens adonem que és en aquesta època i dins d'aquest moviment cultural que es comencen a revaloritzar productes de la llengua i la literatura oral (llegendes, rondalles, cançons, jocs de paraules, jocs infantils), algunes festes tradicionals, la meteorología popular, la botànica popular, la zoología, l'agricultura etc. i es preten retrobar el Volkgeist o ànima popular. Els folkloristes apareixen sovint lligats als moviments excursionistes, amb un fort component romàntic. S'aborda el folklore com a estudi del que l'home tradicional pensa, diu i fa. Però el que realment varen fer els folkloristes no respon pas allò que declaraven que volien fer. De fet, es va caure en diversos errors:\nÈmfasi sobre els elements rurals en detriment dels urbans.\nÈmfasi sobre els costums i les maneres de vida tradicionals en detriment de les modernes.\nÈmfasi en les manifestacions culturals del pasat.\nÈmfasi en tot allò que és propi d'una societat pre-industrial, feudalitzant, de costums artesanals i pairals, etc. enfront de la industrialització, la proletarització i la societat de classe.\nÈmfasi en tot allò que és percebut com a propi, distintiu i autòcton.\nLa idea de patrimoni etnològic dels folkloristes “és un concepte restrictiu i limitat (...) resultat de les coordenades de pensament del seu context històric”. Prat es pregunta si en el present hem estat capaços d'elaborar un concepte alternatiu a aquest. Pensa que també és patrimoni popular la cultura de les discoteques i “un seguit de comportaments socials i culturals, que al seu torn es tradueixen en gustos, hàbits o modes més o menys efímeres (...). Perquè, doncs, els estudis es continúen orientant cap al ball del ciri, les dames i vells, els garrofins i el contrapás i cap no ho fal pel món de les discoteques?”. La “via clàssica del folklore, recollint i estudiant de manera immediata tot allò que és en greu perill de desaparició (està molt bé, i) cal fer-ho per la necessitat urgent de salvaguardar la nostra cultura”, però cal fer una revisió de nou d'allò que ens cal entendre com a patrimoni cultural. “L'estudi de la droga a Catalunya és tant patrimoni cultural com ho pugui ser el Ball de Sant Crist de Salomó (...) Les misses televisades són tan dignes de ser considerades objecte d'estudi com qualsevol altra manifestació de pietat tradicional”.\nPer acabar, podriem dir que, segons els experts, la definició correcta de patrimoni etnològic va més enllà d'allò popular i tradicional, tot i que oficialment no es defineixi així. Malgrat les “limitacions” institicionals, a l'hora de la veritat els estudis etnogràfics consideren la cultura en el seu conjunt i abarquen temes generals i actuals, de la “tota” la cultura.\nLa construcció social del Patrimoni.\nPer aproximar-nos a la construcció social del patrimoni cultural des del s. XIX fins el present cal emfatitzar el moment en què el patrimoni etnològic incorpora en el seu discurs la temàtica de la cultura popular i tradicional a més de tractar l'estudi d'altres cultures diferents a l'occidental, mal anomenades “primitives”. Així doncs, es produeix la substitució d'un discurs sobre l'alteritat per un discurs sobre el nosaltres. Això conferirà al patrimoni etnològic un paper destacat en la creació d'identitats col·lectives. L'estudi del “nosaltres” afavorirà la conciencia d'una identitat propia i diferenciada de la dels “altres”. En l'actualitat, però, es consolida a més una nova construcció ideològica que activa els repertoris patrimonials en funció no ja dels seus aspectes identitaris sinó sobretot dels econòmics.\nManel Miró planteja que la planificació d'una oferta patrimonial implica l'ús social del patrimoni i que cal aclarir el concepte d' “interpretació” dins del context d'aquest ús social: “En el mundo anglosajón la interpretación se define como el arte de dar a conocer, hacer accesible y explicar el sentido y el significado de las cosas (...). Si es necesaria la interpretación es porque hay problema, dificultad, conflicto de comprensión...”. Existeixen, a més, diferents nivells d'interpretació. La interpretació és un sistema de descodificació de missatges i sempre es tradueix en un acte de comunicació. La interpretació aplicada al territori apareix com a resposta a una demanda social d'ús del patrimoni. La interpretació del patrimoni és sempre una arma ideològica, instrument fonamental per l'ús social del patrimoni.\nContinua Miró amb la reflexió que tot el patrimoni mereix ser conservat, però que els recursos limitats provoquen conflictes. La forta càrrega simbòlica que té el patrimoni fa que moltes de les decisions sobre aquest es prenguin en base a criteris poc democràtics. Per exemple, a Grècia es dóna més importancia al patrimoni greco-romà i bizantí que al de l'època turca. A Catalunya, la preferència pel Romànic ha donat lloc a la desaparició de frescs i retaules d'època barroca. Contràriament, al món anglosaxó la interpretació del patrimoni ha estat tradicionalment unida al desenvolupament de la industria de l'oci i del turisme i guiada per criteris de tipus comercial, més que ideològic. En tot cas, la planificació d'una oferta patrimonial ha d'enfrentar-se sempre a tres qüestions bàsiques:\nRelació entre patrimoni i identitat.\nRelació entre patrimoni i economia.\nRelació entre patrimoni i societat.\nUn pla d'interpretació abarca des de la detecció i anàlisi dels recursos i les potencialitats fins la definició d'una oferta.\nPer la seva banda, Maria Albert aborda el tema del patrimoni cultural i la societat civil, i del patrimoni cultural com a element d'identitat per la seva capacitat de restablir els vincles amb els avantpassats. El principal subjecte activador de béns patrimonials va començar sent l'Estat-nació. Se li han anat sumant nous actors: experts i científics socials, poders regionals i, finalment, la pròpia societat civil. La incorporació del moviment associatiu a la defensa del patrimoni cultural ha creat noves figures patrimonials. A les iniciatives procedents de les institucions publiques i privades s'han de sumar les realitzades des de les organitzacions de la societat civil. La dècada dels noranta va suposar una veritable eclosió d'organitzacions preocupades per la qüestió patrimonial, tal vegada degut al fenòmen de la globalització i a la conseqüent patrimonialització de la cultura. A la vegada, entren en joc els economistes i les seves necessitats insaciables. Davant de la percepció d'amenaça de la pèrdua de les identitats locals front a la homogeneïtzació i l'imperialisme cultural es generen tot tipus d'iniciatives ciutadanes, preocupades per la pèrdua de les seves arrels, principalment en dos fronts: la protecció del medi ambient i la protecció del patrimoni cultural. Mentre uns opten per diferents vies d'associació, altres opten per mantenir viva una tradició. Així, les associacions dedicades al patrimoni cultural comporten un estil de vida. El present reinventa el passat a través del patrimoni, que pren gran importància dintre de les identitats col·lectives. Les comunitats de pràctica es dediquen a la recuperació i conservació de dances, balls, música, jocs, festes etc. tradicionals. És una forma no crítica d'actuar que reafirma les estructures existents. Per altra banda, també existiesen associacions que realitzen accions de carácter reivindicatiu i de protesta. Actualment assistim al trànsit d'una cultura materialista cap a una cultura postmaterialista, és a dir, des d'una cultura que té com a prioritat la satisfacció de les necessitats econòmiques i de seguretat personal a una altra que té cobertes aquestes necessitats i els la dóna a les necessitats socials i d'autorrealització.\nL'activació dels referents patrimonials. Mecànica de les activacions patrimonials.\nAlbert Moncusí relaciona l'activació patrimonial amb la construcció de les identitats. El patrimoni té una dimensió simbólico-identitària per definir el “nosaltres del nosaltres” (la identat entesa des d'una mateixa societat) i el “nosaltres dels altres” (com som vistos des d'una altra societat). Activar un repertori patrimonial significa escollir referents i esposar-los d'alguna manera, sacralitzant-los.\nL'activació patrimonial és el resultat de l'acció de diversos agents:\nPolitíques del passat: museus nacionals en els que predomina un discurs que eludeix qualsevol referència que pugui posar en dubte la versió “oficial” del passat de la nació. Per exemple, en els casos en que a Grècia es passa per alt el periode de dominació turca del país. S'enalteixen referències les folklòriques del passat que interesen amb l'objectiu de conectar-lo amb el present.\nRecerca d'un passat històric una part del qual s'ignora. Concepció unívoca de la història, amb una finalitat última: construir una nació com a quelcom únic, l'existència de la qual es deu a única història, a un passat que legitima el present. Un exemple podria ser Mèxic, quan s'emmiralla en un passat mític i en les cultures primitives autòctones per reivindicar una identitat previa a la de la dominació espanyola.\nEl camí més adient seria mostrar i aceptar la multiplicitat de legitimitats, tot i que els discursos puguin divergir entre sí. Cal fugir del patrimoni com a representació simbòlica de la identitat, evitant tota associació essencialista entre la selecció patrimonial i una determinada noció d'identitat.\nEl patrimoni té un doble valor: el valor material (converteix el patrimoni en un recurs econòmic) i el valor simbòlic (en la seva doble vessant expresiva i referencial). Pel que fa a aquest segon valor, cal dir que, en síntesi, el símbol representa una altra cosa. El valor simbòlic expressiu és l'encarregat de produir emocions, mentre que el valor simbòlic referencial equival a la representació d'un context que li dóna sentit d'alguna manera. En aquest sentit els béns poden tenir un valor científic o un valor identitari.\nPatrimoni etnològic, territori i desenvolupament.\nArran de la crisi dels museus dels anys 60 apareixeran noves maneres d'entendre i treballar el patrimoni. A Europa la via que s'emprendrà serà la dels ecomuseus que sorgiran a partir dels Parcs Naturels Regionaux francesos, mentre que el món anglosaxó es decantarà pels centres d'interpretació que s'originen en els parcs nacionals dels Estats Units. Tant els centres d'interpretació com els ecomuseus tenen aspectes comuns; a banda que ambdós es vinculen a politiquees institucionals de protecció de la natura, les activacions patrimonials que porten a terme centren el seu interés en:\nLa participació de la població.\nL'activació económica/ turística de la zona.\nÉs a dir, el patrimoni es converteix en un element de desenvolupament de la zona on es troba.\nPerò patrimoni i turisme no poden donar com a fruit el desenvolupament per ells mateixos, necesiten d'altres factors: cal comptar amb la població, preguntar als propis habitants com volen desenvolupar-se. La població local és un factor molt important. A més del patrimoni, han d'entrar en joc altres recursos. Per exemple, una zona que posseeixi un patrimoni interessant pel que fa a la memoria històrica pot potenciar el seu desenvolupament combinant aquest amb productes artesanals o gastronòmics, que facin més atractiu el destí al visitant i alhora produeixin un benefici econòmic al territori.\nJordi Abella tracta el tema de la percepció d'un territori centrant-se en els Pirineus, que són vistos, encara avui, com el paradís de l'excursionista i l'esquiador. Existeix un discurs romàntic i altament exhuberant de la cultura muntanyesa. La gent va a aquests paratges cercant la rusticitat natural del poble, seguint la visió de la Renaixença i dels corrents romàntics del s. XX que posen el sentiment per davant de la raó, buscant allò exòtic i pintoresc. El contacte amb l'entorn muntanyenc és essencialment sentimentalista. La realitat local és molt més complexa que una simple percepció puntual d'un cap de setmana. “Desconfiem de les imatges simplistes i tòpiques i atrevim-nos a endinsar-nos en aigües més profundes que ens aportin noves perspectives de les realitats locals. De cap manera podem utilitzar amb comoditat el concepte de territori si, prèviament, no existeix un treball d'anàlisi i de diàleg quotidià amb la comunitat i el seu medi. És molt fácil caure en el parany d'una percepció falsificada de les realitats socials (...) mai es pot parlar de realitat sinó de realitats”.\nEl territori ens identifica com a individus i ens relaciona a un grup, a un medi i a una experiencia històrica i depenent de com s'estableixin aquests lligams, la nostra percepció d'aquest territori pot ser d'una manera o d'una altra. Les propostes d'actuació cal que impliquin la participació de la mateixa població que forma i defineix aquest territori.\nLa imatge i percepció s'ha anat forjant en funció d'uns criteris, sovint, externs al propi territori.\nPer exemple, en el cas dels Pirineus els interessos que aquests van suposar per la gent de la “metròpoli” van anar canviant segons el moment:\n1r moment: l'interès es centrava en l'obtenció de fusta, minerals i altres recursos naturals i matèries primeres.\n2n moment: es varen explotar rius i es varen construir embassaments per satisfer les necessitats d'aigua de pobles i ciutats.\n3r moment: quan les necessitats materials es varen veure satisfetes es posa la mirada en el turisme com a font de riquesa i desenvolupament, al que les autoritats s'aferren com a un ferro roent.\nEl patrimoni no te un valor intrínsec per ell mateix, l'hem de saber veure com un vehicle de futur lligat a un espai geogràfic i cultural concret. Ens hem d'implicar en el territori, entenent-lo com una realitat en evolució, on l'element més important és la gent. Un territori és un camp de treball on actuar i participar. Cal que el territori es desenvolupi per ell mateix i creï i mantingui les infraestructures necessàries per garantir l'autogestió dels seus recursos. Aquí és on el patrimoni juga un paper insubstituïble.\nTot aquell seguit de coses que han estat etiquetades com a patrimoni, no fa gaires dies formaven part de la vida i de l'utillatge quotidià de la comunitat. Els habitants dels pobles estaven encantats de poder-les vendre o canviar. De sobte, sembla que es dóna un important canvi de percepció i l'objecte passa a ser sacralitzat com a mostra representativa del nostre patrimoni cultural, susceptible d'omplir la vitrina d'un museu. Es tracta doncs d'una nova percepció del que podem anomenar patrimoni.\nHem de demostrar que els museus i els centres de gestió patrimonial tenen resposta a les necessitats reals de l'entorn i dels seus habitants.\nEl Patrimoni com a recurs. Patrimoni i turisme.\nSegons Llorens Prats el discurs folklòric ha estat i és un aliat del turisme que de vegades ha donat fins i tot la invenció de tradicions (per exemple, el Chartreusse a Tarragona). “El turismo se ha apropiado del folklore hasta llegar a exigir de un pueblo que no se muestre como es, sinó que se muestre según la imagen que de él se tiene”.\nPer altra banda també és cert que gràcies al turisme s'han pogut mantenir algunes tradicions i que precisament per això s'ha progressat social i econòmicament.\nEl turisme requereix una sèrie de condicions que no es donen plenament fins després de la segona guerra mundial. Conjuntament amb la revolució de les telecomunicacions, el turisme és per Prats el segon factor més important de la segona meitat del s. XX. Vivim dues realitats més paralel·lament a la nostra: a través dels viatges reals (turisme) i a través dels viatges virtuals (telecomunicacions), convertint així la realitat en espectacle. Quadres, monuments, festes, tradicions, processos productius i cultures senceres s'han convertit en espectacles.\nL'origen del turisme el trobem en els grans viatges romàntics als cims dels Alps i en l'expansió del món excursionista, monuments i cims activats amb el romanticisme i el prerromanticisme.\nDe vegades, els destins patrimonials clàssics es veuen sotmesos a una pressió turística tal que es veu perillar la seva conservació. Per això existeix una demanda creixent d'atraccions turístiques.\nEs produeixen profundes transformacions en el tractament del patrimoni i els museus es plantegen una renovació formal: exposicions temporals, renovació de l'oferta, innovació de les tècniques expositives... Apareix un nou tipus d'activacions patrimonials ja no de carácter identitari, sinó turístic i comercial que responen a la imatge externa i estereotipada que es té de la identitat.\nEl patrimoni com a bé turístic es pot considerar des de tres punt de vista:\nPatrimoni com a bé turístic per se.\nPatrimoni com a producte turístic integrat (per exemple el patrimoni que forma part d'una ciutat).\nPatrimoni que constitueix un valor afegit: es produeixen activacions patrimonials que suposadament han d'augmentar l'atractiu del destí.\nEl patrimoni té algunes virtuts que el fan atractiu: és gratis i és de tots, i és l'únic recurs turístic que es pot promocionar obertament des de l'administració, a la vegada que es pot associar a la iniciativa privada com per exemple la hotelera. Confereix al destí turístic un aire de distinció i no està subjecte a la severa estacionalitat d'altres recursos.\nExisteixen tres tipus de relació entre les empreses turístiques i els recursos patrimonials:\nEmpreses públiques i algunes privades promocionen el patrimoni natural i/o cultural.\nEmpreses que utilitzen el patrimoni com a reclam.\nEmpreses que ignoren el patrimoni.\nLes activacions turístico-patrimonials han d'associar-se doncs amb la iniciativa pública sobretot a les zones que no posseeixen altres recursos comercialitzables. L'associació entre la iniciativa pública i la promoció turística emmascara la importància real i virtual del patrimoni, induïnt a falses expectatives i a confusió. L'administració acudeix sistemàticament al patrimoni en aquest joc de com ens veuen i com voldríem que ens veiessin i es donen confrontacions entre la lógica turístico-comercial i la lógica identitària. Amb freqüència, aquestes activacions han nascut quan, amb la massificació del turisme, unida en alguns casos a fenòmens migratoris, la població autòctona ha vist perillar la seva identitat. Aquesta mateixa imatge ha estat adoptada per la propia població com a visió de sí mateixos. És a dir, existeix un origen turístico-comercial i/o ideològic-identitari de tals activacions.\nDavant d'aquesta situació, els museus, excepte aquells que constitueixen per sí mateixos importants centres de peregrinació, es converteixen en institucions obsoletes que no atreuen visitants, com passa amb els antics comerços front a les grans superfícies. Per això alguns museus estan fent un esforç per renovar-se mitjançant grans novetats quan a l'exposició, per tal d'extendre el museu sobre el territori i posar-lo en contacte viu amb una realitat, reconstruïda, sí, però real. La pretensió és captar el màxim nombre de públic, arribar, fer accessible els tresors. Sorgeixen els ecomuseus, la nova museologia, la museologia pobre, els museus de societat... El museu es fa cada cop més interactiu i més lúdic, més sensible a la demanda social.\nSimplificant, podriem dir que en el camp dels museus proliferen dos models principals:\nEls museus “tecnològicament interactius”.\nEls “ecomuseus” en general.\nPrats dóna diversos exemples per definir el que és patrioni o no en l'actualitat, donat l'alt grau de confusió que produeixen activacions patrimonials dubtoses i activitats d'oci que inclouen elements del patrimoni amb certa autenticitat, tot i que fora de context (el cas de Port Aventura). Un dels exemples és el poblat ibèric de Calafell: aprofitant els recursos originals (de vegades ínfims) no es justifica només com a recurs didàctic, lúdic o turístic, sinó també i principalment com a forma de conservació del patrimoni arqueològic (l'absència de funcionalitat i la pèrdua d'interès són els majors enemics que te el patrimoni arqueològic).\nPrats es planteja què impedeix jutjar com a activació patrimonial Port Aventura, ambientat per àrees culturals i on molts dels elements són autèntics. Com a atracció turística, el seu impacte econòmic a la provincia de Tarragona es més gran que totes les seves “activacions patrimionials” juntes. El criteri d'autenticitat ha de constituir la clau, però, què és l'autenticitat? Aquesta té a veure amb el carácter simbòlic del patrimoni. En l'àmbit del patrimoni, la noció d'autenticitat s'aconsegueix mitjançant aquells elements que se suposa que realment han estat en contacte o format part dels paràmetres extraculturals que els legitimen. La imatge, la fotografia, la copia o la reproducció mai legitimaran per sí mateixes un repertori patrimonial. Les activacions patrimonials que van més enllà de les col·leccions museístiques, els monuments, els espais naturals i els jaciments arqueològics combinen diversos principis comunicatius. Per exemple, exposicions temàtiques temporals en les que mai falten elements autèntics. Actualment hi ha activacions “híbrides” que juguen amb el patrimoni però que encara no està clar si es poden definir com a tals.\nAgustín Santana observa que cada cop més s'atribueix el creixement turístic a l'oferta cultural dels destins. Els destins s'“engalanen” a través de la potenciació del seu patrimoni per tal d'atreure com més visitants millor. De l'èxit dels seus atractius dependrà la seva reproducció. Existeix per tant un patrimoni cultural per al turisme que s'activa principalment per motius econòmics.\nPer altra banda, Esther Fernández assenyala que s'ha superat la concepció objectual, historicista i esteticista per abarcar tot el conjunt de béns d'interès cultural. El patrimoni deixa així de ser contemplat exclusivament com un tresor històric-artístic per passar a convertir-se en elements (materials i immaterials) fonamentals per comprendre la nostra identitat. No obstant, la creixent demanda turística està avui provocant que aquest patrimoni s'oferti com l'expressió d'un passat idealitzat.\nFinalment, Llorenç Prats s'arriba a plantejar si veritablement el patrimoni unit al turisme desemboca en un veritable desenvolupament.\nABELLA I PONS, Jordi, “Territori i patrimoni. Pirineus: museus i desenvolupament local”, Aixa, núm. 8, 1997.\nAGUDO TORRICO, Juan, “Patrimonio etnológico. Problemática entorno a su definición y objetivos”, Boletín del Instituto Andaluz del Patrimonio Histórico, núm. 18, 1997.\nALBERT RODRIGO, Maria, “El patrimonio cultural y la sociedad civil” (HERNÁNDEZ, Gil-Manuel i altres, La memoria construida. Patrimonio cultural y modernidad, Valencia, Tirant lo Blanch, 2005).\nANDREU I TOMÀS, Agustí, “De l'objecte etnogràfic al patrimoni etnològic. Antropología, patrimoni i museus”, Revista Valenciana d'Etnologia, núm. 3, 2008.\nBUXÓ, Ma. Jesús, MIR, Marina i RUEDA, Josep Manuel, “El museu etnològic com a gestor del patrimoni integral”, Mimeo, comunicació presentada a les Jornades sobre el Museu Nacional d'Etnologia, 1992.\nFERNÁNDEZ DE PAZ, Esther, “De tesoro ilustrado a recurso turístico: el cambiante significado del patrimonio cultural” , Pasos, revista de turismo y patrimonio cultural, vol. 4, núm. 1.\nLAMAISON, Pierre i CHEVALIER, Denis, Ethnologie et protection de la nature, Paris, ed. de l'École des Hautes Études en Sciences Sociales, 1983.\nLlei 2/1993, de 5 de març, de foment i protecció de la cultura popular i tradicional i de l'associacionisme cultural.\nLLOPART, Dolors, “Patrimoni etnogràfic versus museus etnològics”, Aixa, núm. 6, 1994.\nMIRÓ I ALAIX, Manel, “Interpretación, identidad y territorio. Una reflexión sobre el uso social del patrimonio”, Patrimonio Histórico, núm. 18.\nMONCUSÍ FERRÉ, Albert, “La activación patrimonial y la identidad” (HERNÁNDEZ, Gil-Manuel i altres, La memoria construida. Patrimonio cultural y modernidad, Valencia, Tirant lo Blanch, 2005).\nPRAT, Joan, “Antigalles, relíquies i essències: reflexions sobre el concepte de patrimoni cultural”, Revista?\nPRATS, Llorenç, “El patrimonio cultural como recurso turístico”, Antropología y patrimonio, Barcelona, Arrel, 1997.\nPRATS, Llorenç, “Patrimonio + turismo = ¿desarrollo?”, Pasos, revista de turismo y patrimonio cultural, vol. 1, núm. 2, 2003.\nSANTANA TALAVERA, Agustín, “Patrimonios culturales y turistas: unos leen lo que otros miran”, Pasos, revista de turismo y patrimonio cultural, vol. 1, núm. 1, 2003.\nPRAT, Joan, “Antigalles, relíquies i essències: reflexions sobre el concepte de patrimoni cultural”, Revista?, pp. 122-131.\nPRAT, ídem, p. 122.\nPRAT, ídem., p. 129-130.\nAGUDO TORRICO, Juan, “Patrimonio etnológico. Problemática entorno a su Definición y Objetivos”, Boletín del Instituto Andaluz del Patrimonio Histórico, núm. 18, 1997, pp. 97-108.\nLAMAISON, Pierre i CHEVALIER, Denis, Ethnologie et protection de la nature, Paris, ed. de l'École des Hautes Études en Sciences Sociales, 1983, pp. 12-13.\nPRAT, ídem., p. 126.\nPRAT, ídem., p. 127.\nPRAT, ídem., p. 128.\nPRAT, ídem., p. 130.\nPRAT, ídem., p. 131.\nANDREU I TOMÀS, Agustí, “De l'objecte etnogràfic al patrimoni etnològic. Antropología, patrimoni i museus”, Revista Valenciana d'Etnologia, núm. 3, 2008, pp. 12-41.\nMIRÓ I ALAIX, Manel, “Interpretación, identidad y territorio. Una reflexión sobre el uso social del patrimonio”, Patrimonio Histórico, núm. 18, pp. 33-37.\nMIRÓ, ídem., p. 33.\nALBERT RODRIGO, Maria, “El patrimonio cultural y la sociedad civil” (Hernández, Gil-Manuel i altres, La memoria construida. Patrimonio cultural y modernidad, Valencia, Tirant lo Blanch, 2005, pp. 193-223).\nMONCUSÍ FERRÉ, Albert, “La activación patrimonial y la identidad” (Hernández, Gil-Manuel i altres, La memoria construida. Patrimonio cultural y modernidad, Valencia, Tirant lo Blanch, 2005, pp. 91-121).\nPRATS, Llorenç, “Patrimonio + turismo = ¿desarrollo?”, Pasos, revista de turismo y desarrollo cultural, vol. 1, núm. 2, pp.127-136, 2003.\nABELLA I PONS, Jordi, “Territori i patrimoni. Pirineus: museus i desenvolupament local”, Aixa, núm. 8, 1997, pp. 71-77.\nABELLA, ídem., p. 73.\nPRATS, Llorenç, “El patrimonio cultural como recurso turístico”, Antropología y patrimonio, Barcelona, Arrel, 1997, pp. 39-56.\nPRATS, ídem., pp. 39-40, citant VELASCO, Honorio, El folklore y sus paradojas.\nSANTANA TALAVERA, Agustín, “Patrimonios culturales y turistas: unos leen lo que otros miran”, Pasos, revista de turismo y patrimonio cultural, vol. 1, núm. 1, pp. 1-12, 2003.\nFERNÁNDEZ DE PAZ, Esther, “De tesoro ilustrado a recurso turístico: el cambiante significado del patrimonio cultural” , Pasos, revista de turismo y patrimonio cultural, vol. 4, núm. 1, pp. 1-12, 2006.\nPRATS, Llorenç, “Patrimonio + turismo = ¿desarrollo?”, Pasos, revista de turismo y patrimonio cultural, vol. 1, núm. 2, pp. 127-126, 2003.


febrer | 2020 | Mossèn Jacint Verdaguer\nAmb els més petits de l’escola i les seves famílies portem a terme els “Tallers familiars per a infantil”.\nUn projecte que permet enfortir els lligams familiars a través de la música en un espai lúdic i agradable.\nAquest curs hem començat amb P3 i… Llegeix més»\nInfantil, Portada, Xamfrà-Verdaguer 0\nDIA DE LA PAU I LA NO VIOLÈNCIA 30-01-2020\nEl passat dijous 30 de gener vam celebrar el Dia de La Pau i la No violència.\nDurant la setmana tots els nens i nenes de l’escola vam parlar a classe sobre el tema i vam decorar la façana del centre. El dijous per la tarda vam formar el símbol de la pau amb els nostres cossos i després vam llegir les nostres reflexions i els nostres desitjos de pau:\n“No hi ha pau sense justícia, la pau és tranquil·litat i respecte, quan ens estimem tenim pau…. ”


Comprar vi negre del celler Ponce\nVi negre Bóta Ecològic no certificat. Capacitat: 75 cl. Celler: Ponce. Zona d'elaboració: D.O. Manchuela. Raïms utilitzats en aquest vi: Bobal.\nVi negre Bóta Ecològic no certificat. 7 mesos en bóta de roure francès. Capacitat: 75 cl. Celler: Ponce. Zona d'elaboració: D.O. Manchuela. Raïms utilitzats en aquest vi: Garnacha Tinta i Moravia Agria.\nVi negre Bóta Ecològic no certificat. 10 mesos en bóta de roure francès. Capacitat: 75 cl. Celler: Ponce. Zona d'elaboració: D.O. Manchuela. Raïms utilitzats en aquest vi: Bobal.


L'Informatiu - La CUP presenta el resultat del procés participatiu Recuperem El Vapor\nLa CUP presenta el resultat del procés participatiu Recuperem El Vapor\nLa CUP de Santa Perpètua ha informat que ha presentat a l'equip de govern el resultat del procés participatiu Recuperem El Vapor que proposa una gestió compartida entre les entitats i l'Ajuntament, seguida molt a prop per una gestió cedida a les entitats. La majoria dels participants en la campanya es decanta per una inversió pública que recuperi la nau gran del Vapor.\nLa formació assenyala que pel que fa als espais hi ha una clara tendència a disposar d'un espai gran per a activitats de gran format i afegeix que algunes propostes superen les actuals estructures de gestió municipal i aposten per usos socials que donin resposta a problemes actuals.\nLa CUP en les seves conclusions ressalta l'evidencia que es proposa la participació d'entitats i persones en els processos de decisió i gestió d'aquest nou equipament.\nDurant la campanya, que s'ha portat a terme durant la primavera de 2016, s'han recollit més d'un centenar d'enquestes. Amb aquest procés es pretenia que la ciutadania de Santa Perpètua poguessin aportar el que consideraven que hauria d’acollir la nau gran un cop rehabilitada.\nLa CUP de Santa Perpètua recorda que des de la seva constitució ha apostat per reclamar als responsables polítics de l'Ajuntament, el processos de participació ciutadana com a procediment per a la pressa de decisions, però "malauradament, i coincidint amb la finalització d'aquest procés, l’Ajuntament de Santa Perpètua de Mogoda ha fet pública la decisió de rehabilitar aquest espai sense realitzar cap procés obert a la ciutadania per poder recollir les seves propostes i opinions". La formació lamenta que les propostes recollides durant la seva campanya no seran tingudes en compte per l’actual equip de govern municipal.\nFoto: Imatge d'arxiu de la presentació de la campanya / L'Informatiu


Posada “El Paraíso Azul” – Raconets\n19/12/20152 min readAdd comment\nAnterior article Escapada Great Sand Dunes\nProxim article Escapada Royal Gorge Bridge\nDes de Caracas, agafar la autopista 1 direcció Valencia. A Valencia, continuar per la 1 fins a El Palito, on s’ha d’agafar el trencall cap a Morón. Aquí s’ha de buscar la 3 direcció Tucacas. Al passar Tucacas, seguir per la carretera principal durant 8Km i agafar la primera possibilitat de sortida a la dreta. Veureu que és el camí cap a les marines i la única entrada al Parc Nacional de Morrocoy. Una vegada s’arriba al punt de control Imparques (casa gran blanca i verda) seguir 5 Km més fins la estació costera de la Guardia Nacional (al costat de la Marina Costa Azul). A 50 metres hi ha el trencall a mà esquerra amb un cartell de fusta indicant la posada.\nTelf: +58 (259) 8083703\nEstà ubicada al Parc Nacional de Morrocoy; que va ser anomenat així el 26 de maig de 1974. El parc s'estén tant per zones terrestres com aquàtiques. A terra ferma, destaca la muntanya Chichiriviche i a l'aigua, predominen els illots o "cayos" i els "manglares". Navegar-hi no té preu. Sempre he dit que és una de les meves zones preferides de Veneçuela i, a mesura que passa el temps, més em reafirmo.\nLa posada té un encant especial. D'estil molt rústic, però amb tots els detalls cuidats.\nLes habitacions han estat reformades no fa gaire i totes elles disposen d'aigua calenta i AACC. Els sostres son de canyetes de bambú que contrasten amb les parets i les cortines blanques immaculades.\nPerò... si he d'escollir una zona de la posada... em quedo, sense dubte, amb la terrassa. La seva ubicació (a 20 metres sobre el nivell del mar) fa que les vistes sobre la Badia de Morrocoy siguin del tot immillorables. Aquí és on hi serveixen els àpats. Creieu-me... esmorzar aquí no té preu! Al vespre, no deixeu escapar la oportunitat de gaudir-hi la posta de sol... d'aquells moments inoblidables.\nA tots aquells que sigueu tecno-adictes, informar-vos que l'únic lloc de tota la posada amb connexió wi-fi és la sala comú climatitzada.\nHi ha dos tipus de plans:\nEsmorzar tipus bufet i sopar de tres plats servits a la terrassa.\nTrasllat diari en "peñeros" (barques moníssimes típiques de Veneçuela) amb guia i mariner a diferents "cayos" i passeig per zones d'interès.\nServei de cadires, para-sols i tovalloles per la platja.\nDinar servit a la platja que consisteix en 2 plats i fruita amb una nevera plena de refrescs i agua.\nJo vaig agafar la opció del "Tot inclòs". Ells coneixen la zona i deixar-me portar pels seus assessoraments va ser una elecció acertadíssima.\nSé que tornaré.


Minoria nacional i dret d'autodeterminació: fixar el missatge és important - Editorial\nMinoria nacional i dret d’autodeterminació: fixar el missatge és important\n«La discriminació permanent dels drets de les minories nacionals davant els tribunals espanyols és indiscutible»\nDilluns passat el president Carles Puigdemont va participar en un acte a Hamburg, organitzat per l’esquerra alemanya de Die Linke. En el discurs que hi va fer hi ha dues claus que, tot i no ser noves, m’han cridat molt l’atenció pel lloc destacat que van ocupar en l’acte.\nAcí teniu el vídeo i ho podeu comprovar vosaltres mateixos, cap al minut disset. Puigdemont afirma que l’estat nació tradicional, basat en la idea ‘una llengua, una cultura, una nació’, ha caducat i que precisament d’acord amb això i en aquest marc les minories nacionals han de ser més protegides que mai, mitjançant el mecanisme creat per la societat internacional amb aquest fi: l’exercici del dret d’autodeterminació.\nL’independentisme català, aquests darrers anys, ha reivindicat massa poc el dret d’autodeterminació, confonent-lo amb l’eufemisme ‘dret de decidir’. I no s’ha volgut autoqualificar de ‘minoria nacional’, malgrat les evidències. Per això crec que situar el discurs en aquest terreny, homologable per a la societat internacional, és encertat. I em sembla que el canvi d’actitud pot explicar-se per aquest enduriment de l’independentisme que experimentem, aquesta consolidació del projecte.\nJa ho sé que l’expressió ‘minoria nacional’ no ha estat tradicionalment afavorida pel moviment catalanista. Una certa prepotència ha fet pensar durant molt de temps que acceptar això era com acceptar un paper residual i secundari. Però és a l’inrevés. Si es posa sobre la taula el fet que els catalans som una minoria nacional dins els estats espanyol i francès el dret d’autodeterminació esdevé una exigència.\nÉs cert que no hi ha cap definició exacta i concreta de ‘minoria nacional’. I també és cert que no sempre s’aplica a una minoria numèrica –els negres durant el règim de l’apartheid eren majoria numèrica però minoria nacional. Tanmateix, la descripció que en fa la subcomissió de les Nacions Unides sobre la Protecció de les Minories encaixa com l’anell al dit en el nostre cas: ‘Una minoria és un grup numèricament inferior a la resta de la població d’un estat, que es troba en una posició no dominant, els membres de la qual, tot i ser nacionals d’aquest estat, tenen característiques ètniques, religioses o lingüístiques diferents, cosa que, ni que siga implícitament, suscita una solidaritat adreçada a preservar les seues cultures, tradicions, religió o llengua.’ A partir d’aquesta definició, cal llegir la resolució de l’Assemblea General de l’ONU del desembre del 1992 sobre els drets de les persones que pertanyen a minories nacionals, ètniques, religioses o lingüístiques, declaració que podeu llegir en versió original anglesa.\nPermeteu-me que cride l’atenció particularment sobre els articles 3.2 i 4 d’aquesta resolució. Perquè tots dos insisteixen a dir que no pot haver-hi cap desavantatge contra ningú que pertanga a una minoria nacional, pel fet de ser-ho, i que els estats han d’assegurar-se que el tracte davant la llei siga igual que el que reben aquells que no pertanyen a cap minoria nacional.\nÉs evident que això no es compleix. Per exemple, Espanya envia al Parlament Europeu una llista que permet que qualsevol eurodiputat espanyol es puga acreditar, però que prova d’impedir que ho facen tres diputats, i tots tres són membres de la minoria nacional catalana. La discriminació permanent dels drets de les minories nacionals davant els tribunals espanyols és indiscutible. Per exemple, no es permet de fer servir el català, com s’ha vist al judici del procés. I es castiguen o no es castiguen actes semblants segons si els autors són membres d’una minoria nacional o no. Als joves d’Altsasu, bascs, hom els demana gairebé quatre-cents anys de presó, acusats de terrorisme per una baralla de bar amb uns policies espanyols, mentre que no es qualifica de terrorisme, per exemple, la baralla d’El Rinconcillo, a Algesires, on quaranta persones, no basques ni catalanes, es van enfrontar a trets amb nou guàrdies civils. O, encara, la Junta Electoral espanyola prova d’eliminar dues candidatures de les darreres eleccions i resulta que eren la de Junts per Catalunya, de la minoria nacional catalana, i la de Coalició per Melilla, de la minoria nacional, religiosa i lingüística amaziga i àrab de Melilla. Casualitat?\nCarles Puigdemont in Hamburg: Katalanischer Ex-Präsident auf Tournee – SPIEGEL ONLINE https://t.co/UAtSkkdyzk\n— Tom Gotthen (@_unterhaltung) 4 de juny de 2019\nPS. Ah, aquesta és la piulada amb què Der Spiegel, el principal setmanari europeu, promocionava la crònica de la conferència d’Hamburg: ‘Puigdemont Superstar’. Em sembla que és un alemany bastant entenedor…\n05.06.2019 | 22:30\nPotser aquest és el terme adequat jurídicament (de lleis i tractats internacionals no hi entenc gens), però per fer servir entre nosaltres em sembla un eufemisme desafortunat. Som una nació ocupada per la força per dues potències estrangeres, aquesta és la realitat sense emmascarar amb eufemismes. Trobo que “nació ocupada” és molt més precís que “minoria nacional”.\n05.06.2019 | 23:21\nÉs cada vegada més evident que el President Puigdemont i el seu equip tenen un pla, a diferència del què molt sovint passa amb els qui estan retinguts. I ja fa molt temps, anys, que aquest pla va per davant de la reacció de l’estat espanyol. I, sovint, cal saber adaptar-se a les circumstàncies. Ja ho va dir el propi Albert Einstein a Barcelona, l’any 1923, en la seua famosa visita. Llavors va explicar a Rafael Campalans, quan aquest li explicava la seua posició de Nacionalisme Socialista. “Ara us entenc; però això no és Nacionalisme veritable. Si em voleu creure, prescindiu d’aquest nom funest”. Doncs això. Endavant, President.\n05.06.2019 | 23:25\nD’acord amb el Sr. Partal.\nCrec que jugar al terreny dels DDHH i les llibertats, de la democràcia i la justícia, durant el temps necessari per madurar internament ( a l’estat) i externa (a Europa i ONU) la creació de l’empatia necessària per exercir el dret d’autodeterminació.\nI afegiria que, ara per ara, hi ha molt camí per endavant amb les majories polítiques actuals, amb la doble via que defenen tan ERC (eixamplar la base) com JxC (reivindicar el govern legítim), de forma que a nivell intern cal fer-se forts a les institucions (Generalitat, diputacions, consells comarcals i municipis) i a nivell extern cal internacionalitzar la situació catalana (Parlament europeu, la Crida, el Consell per la República, …), sense oblidar que cal reforçar el paviment sòlid de la denúncia judicial als órgans internacionals.\nTot l’anterior són passes cap a l’exercici de l’autodeterminació.\n05.06.2019 | 23:42\nBravo, Francesc Gispert.\n06.06.2019 | 01:00\nTé una gran importància, director, que en temps en què tanta gent amb responsabilitats importants es dedica a fer de hooligan o d’argumentador/a mediocre de la nostra situació, vostè dediqui temps i esforços a anar esbrinant i explicant-nos el que hi ha darrere les bambolines de les causes d’Estat (del seu, poderós i del nostre, que no tenim).\nI ho hem de fer, sobretot, en tot allò que hi ha darrere de la persecució lingüística. He dit persecució, sí, perquè 41 anys després de la CE, la tremenda situació de la nostra llengua respecte a la castellana és exasperant, oimés quan una bona quantitat dels nostres conciutadans (la majoria ?) viuen ben peixats en una realitat paral.lela.\nI no penso ara mateix en els valencians i illencs, que lentament van progressant, sinó en els catalans de la immersió lingüística, de TV3, de l’ARA i de Vilaweb, que ràpidament anem reculant.\nEp, que jo sóc optimista, quedi clar.\n06.06.2019 | 07:22\nExcel.lent editorial….. havent viscut en una societat plurilingüe sempre he intentat explicar als meus amics independentistes que el problema d’Espanya era el de maltractar les minories en lloc de protegir-les més que una qüestió de diners i de decidir. Això degut a la seva ARROGÀNCIA, PREPOTÈNCIA i jo diria més però no vull per no ser mal educada. El missatge és entenedor al internacional. Gràcies Vicenç Partal per el vostre parlar clar i entenedor.\n06.06.2019 | 07:50\nJa ho he entés i m’agrada saber coses. Gràcies per ensenyar-nos cada dia.\nAquest matí pensava lo be que ens anava quan governava la Soraya i en Rajoy. Ara és diferent, tothom es pensa que encara hem de parlar, dialogar, trobar-nos, saludar i tot això. Com si no ho haguéssim provat mai, com si ens haguésssin de donar una solució a la “minoria”, a la “nació ocupada” o com es vulgui dir.\nMolt clar i entenedor la baralla dels bars i dit això, crec que hem de fer més coses nosaltres el colectiu.\n06.06.2019 | 07:59\nTotalment d’ acord. I aquí els partits han de fer un exercici de sinceritat i veure que tot i que l’ 1 octubre Catalunya va autodeterminar-se, com diu Albano Dante no va autodeterminar-se prou. Com també han d’ entendre que no hi haurà diàleg si hem d’ esperar la bona fe dels socialistes, doncs ens han deixat clar per activa i per passiva que això no passarà. Només tenim una sortida, i és aquesta.: Tots junts com una roca sòlida i sense esquerdes a exigir que se’ ns reconegui el dret a l’ autodeterminació, en una batalla a dos flancs, l’ intern i l’ extern. El primer haurà d’ anar acompanyat de un cert grau d’ insurrecció, que no unilateralitat, doncs sense força bruta no arribariem gaire més lluny que a l’ octubre 2017. Però la insurreció és absolutament necessària, no ens guanyarem el dret si no el lluitem. Gestionar una autonomía com si res, com ERC está proposant sense dir-ho clar, no només ens condemna a seguir segrestats per un Estat que ja no ens representa, si no que ens farà retrocedir en drets, llibertats, infraestructures (per tant economía), llengua i cultura. Així que prou de càlculs electorals i mans a l’ obra, que és molt més que legítima, és d’ obligat compliment per responsabilitat de cara a les generacions que en seguirán.\n06.06.2019 | 08:07\nD’acord amb Francesc Gispert.\n06.06.2019 | 08:43\nEspecialment d’acord amb que hem reivindicat poc el dret d’autodeterminació i l’hem confós amb el dret de decidir.\nEl que jo vull és autodeterminar-me i llavors escolliré la Independència de Catalunya i fer-ne fora les forces que la tenen ocupada. Perque sí, som una nació ocupada.\nI això hauria de poder ser a tots els països catalans.\n06.06.2019 | 08:47\nEstimat Vicent. En primer lloc crec que el dret d’autodeterminació és un dret més dels drets a decidir. És a dir que en formaria part, pel que em costa de diferenciar-lo dels demés drets. En tot cas, forma part dels drets necessaris per a viure lliurement i civilitzada. En segon lloc, jo com a català em nego a considerar-me dins d’una minoria nacional a protegir i em pregunto: nacional de quina nació? Si és d’Espanya, evidentment no em considero cap minoria d’una nació que no ho ha estat mai, sinó que és un conjunt de nacions amarrades amb corda grossa per la força. En tot cas, Espanya per a mi és un conjunt de minories ocupades, espoliades i maltractades per una d’elles -massa sovint violenta-, que és la castellana. I si haig de pensar que es parla del meu país, llavors considero que no formo part de cap minoria, sinó de la majoria. En fi. Que hagi de pensar que m’ha de protegir la meva llengua i la cultura que he mamat qui m’oprimeix i em castiga injustament per ser d’on sóc i/o perquè parlo la meva llengua, em fa mal a l’ànima. Els indis americans també van deixar que se’ls consideres una minoria a “protegir”, i els van “protegir” tant, que o no existeixen o fan de trists actors de parcs temàtics.\n06.06.2019 | 09:00\nA veure, es tracta de reivindicar el dret a l’autodeterminació en termes homologables per parlament europeu. Alguns comentaris ho contraposen a “nació ocupada”. Ens omplim la boca que d’Europa no ens en podem refiar, no ens entenen ni ens recolzen, i ara proposem que entenguin que estem ocupats per un Estat –segons ells– democràtic, inqüestionable, quan és un règim neofranquista que només ho sabem nosaltres que el patim?\n“Minoria nacional” suposa, en general, una situació d’inferioritat respecte a l’Estat, cosa que és més que evident en el cas d’Espanya on som minoria nacional oprimida (ocupada). Això facilita entendre que ens cal exercir el dret a l’autodeterminació.\nAltrament, cal tenir en compte que el terme “nacionalista” a Europa és “vade retro”, és un terme associat al nazisme, al supremacisme… la diplomàcia espanyola ho utilitzarà, ja ho està fent, per calumniar l’independentisme. Si diem “minoria nacional”, tot aquest significat queda desactivat políticament i ens dona la iniciativa per atacar, per exigir el respecte i el dret democràtic.\n06.06.2019 | 09:36\nCuriós com ens enbranquem en debats nominalistes.\nEs tracta de guanyar. Per a fer-ho, calen tots els recursos i més n’hi haguessin ( per cada “català administratiu” hi ha 6,5 espanyols).\nÉs evident que, en un moment o altre, necessitarem suport de la comunitat internacional. Doncs no hem d’exigir grans precisions lingüístiques.\nAjustem-nos al llenguatge estàndar perquè l’estat espanyol és tan incompatble amb deixar de ser força d’ocupació com amb donar tracte d’igualtat a les nacions incloses. Traslladem-nos al llenguatge dels drets, que ja destapa prou el substrat franquista i autoritari.\n06.06.2019 | 10:53\nA misses dites…\nSi la CUP no hagués forçat un referèndum i una declaració unilateral insostenible a canvi d’uns pressupostos, més la propina/conspiració ERC+CUP per enterrar la dreta capitalista, i després del 27S2015 haguessin mantingut el dret d’autodeterminació a l’agenda dient clarament que no es va guanyar en vots i calia picar més pedra, doncs ara segurament estaríem molt més ben encarrilats i no pas en un tren en pendent i totalment descontrolat i perdut… I els tindríem el peu al coll nosaltres a ells i no ells a nosaltres….\nQuan es guanyi clarament en vots a unes catalanes, espanyoles, i europees, i es guanyi de carrer, no pel 50,01% i agafats amb pinces, serà quan es podrà fer el pas per a demanar un referèndum si es que vol tenir garanties de guanyar-lo, o juguem a perdre’l com Escòcia o juguem a una altra cosa?… I serà bàsicament quan els espanyols “de bé” diran “son mayoría, llevan razón”… I tots amics i cadescú a casa seva sota el paraigües politico economico militar…\nQue Puigdemont i cia diguin clarament que l’1 d’Octubre no val, cal un nou referèndum… Per molt cop de porra i molt victimisme i tonteria.. I si surt que si que es vol independència, després potser se n’haurà de fer un altre per veure com se surt d’Espanya i s’entra a Europa sense gaires estralls, perquè tots sabem que si no es programa una transició ben afinada la gent no farà el pas…\nI els hi torno a recordar als super republicans que l’independència va per davant de la República, els germans Andorrans no són cap República i ja ens agradaria tenir el nostre prefix telefònic internacional com tenen ells… Igual que el cas Australià o moltes altres ex-colònies imperials…\nEl cas català es un tema de supervivència, respecte i identitat i igualtat cultural dins la EU, si volen pasta ja els en donarem, això no seria problema…\n06.06.2019 | 11:43\nRespecte dels comentaris dels companys, la veritat és el que expressa en Francesc Gispert i molt encertadament raona n’Albert Miret, que subscric fil per randa. Ara be, com que veritat i realitat no sempre coincideixen, i el que interessa és assolir l’objectiu, els arguments d’en Pep Agulló (sense entrar en cap contradicció) els trobo d’una claredat irrefutable. És inevitable que la resta del món, en conèixer el nostre cas, no ho entengui com nosaltres, sinó aplicant els seus referents mentals (això el desaparegut Punset ho explicaría fantàsticament). Apliquem els codis per fer-nos entendre de la millor manera que poguem.\nEn aquest sentit l’editorial d’avui resulta enriquidora.\nPS M’afageixo, en clau interna, al comentari de Gemma R, com sempre molt encertat.\n06.06.2019 | 13:00\nCert, Francesc Gispert i Albert Miret, som una nació ocupada (i afegesc dividida i en part alienada, com a valencià ho confirme) per la força per dues potències estrangeres. Però això mateix ens converteix, dins dels seus estats(-nació que en diuen ells, de majoria demogràfica) en una minoria nacional, de nació diferent a la dominant dins l’estat. I per ser compresos hem de parlar a Europa i al món en un llenguatge entenedor que no els siga confús. Si Einstein deia el que deia el 1923, què diria rere els feixismes i la II GM. No ens entrebanquem, si us plau, en una altra qüestió de noms.\n06.06.2019 | 13:04\nGràcies per aquest article, Sr. Partal\nI moltissimes gràcies a en Josep Usó per dir una veritat com un temple (malgrat que ja ens ho podiem imaginar des del gener 2017):\n“És cada vegada més evident que el President Puigdemont i el seu equip tenen un pla, a diferència del què molt sovint passa amb els qui estan retinguts.”\nAssumim-ho i recolzem l’exili. Ells ens donaran la clau quan sigui el moment.\nQue la idea de l’estat nacional ha caducat és evident. Que, per tant, la primera versió ordenada en un eix històric que tots tenim al cap de nació unitària ( França, Anglaterra ), monolíngüstica, monocultural, monoreligiosa, monoétnica, etc, no té cabuda davant les noves grans nacions federals o confederals ( USA, Canadà, URSS-Rússia ), és una evidència si un mira les dinàmiques que l’actual globalització està imposant. I que en això l’estat espanyol ja està identificat com a postulant d’una idea insostenible, queda clar per com els seus diplomàtics actuen i discursen en la persecució de l’acció exterior del nostre President Puigdemont o de la Conselleria d’Exteriors del govern.\nQue la idea de la conversió de l’estat Espanyol en un estat solvent i ferm està en risc; només llegir l’interlineat de les declaracions de Puttin: “nosaltres no volem l’enfonsament de cap estat europeu”. O només resseguir els informes de Bloomberg i altres editorialistes mundials: la inestabilitat del nou govern Sánchez. Ningú no creu capaç a l’estat per boca del seu govern de torn, de donar sortida a la constitució d’una nació espanyola de nacions. Una nació amb minories nacionals que siguin tractades amb igualtat i respecte, i que per tant donin cabuda a una península ibèrica estabilitzada políticament, institucionalment, econòmicament. Fixar aquest missatge és important, doncs és aquest el debat central on tothom vol posar a l’estat espanyol. Amb anades i vingudes, però és que a l’altre costat; el senyor Trump, ja posa les bases per on els seus EUA, aixemplaran la seva federació de forma clara, evident i eficient.\n06.06.2019 | 17:31\nA mi francament no m’agrada pertànyer a una “minoria nacional”. Ara bé si això ens ha de permetre tenir drets i sobretot el de l’ autodeterminació, ja m’està bé.\n06.06.2019 | 18:21\nAmb Espanya sempre serem “minoria absoluta”. I “por derecho de conquista”, políticament, amb dret de cuixa.\n06.06.2019 | 20:05\nSin interés, en mi humilde opinión, lo de dilucidar si somos minoría nacional o no.\nDe interés (en mi opinión).


Stian Westlake: “La nova economia provoca gentrificació”\nEntrevista a l'expert en innovació i investigador a Nesta\n5 min. Barcelona 30/06/2019 22:24\n651x366 Stian Westlake: “La nova economia provoca gentrificació” / MANOLO GARCÍA Stian Westlake: “La nova economia provoca gentrificació” / MANOLO GARCÍA\nNi cotxes, ni fàbriques, ni grans infraestructures. Stian Westlake defineix el futur de l’economia amb actius que no es poden veure ni tocar. Assessor de tres ministres britànics de ciència -l’últim, Sam Gyimah, va plegar en l’última fuga dins el govern de Theresa May pel Brexit-, ara és un dels principals investigadors de Nesta, una de les fundacions capdavanteres en innovació al Regne Unit. Convidat pel think tank Catalans Lliures, l’economista exposa a Barcelona les idees del seu últim llibre, Capitalisme sense capital: l’ascens de l’economia intangible.\nQuè vol dir amb aquest títol?\nLa idea és que hi ha hagut un gran canvi arreu del món sobre com funciona l’economia. Fa temps la majoria d’inversions eren en coses que podies tocar: edificis, fàbriques, màquines o vehicles. Recentment això ha canviat, i ara la majoria dels diners de les empreses van a coses que no pots veure, intangibles com el software, la recerca o la creativitat. El que defenso és que aquest canvi ha sigut gradual però explica moltes de les coses estranyes que estem observant en l’economia.\nA quins efectes es refereix?\nPer exemple, l’augment de la desigualtat o l’alentiment de la productivitat. Però també dona pistes sobre les polítiques que necessitem per a una economia sostenible.\n¿Aquests intangibles generen més beneficis amb menys inversió?\nCertament. És molt important la idea de l’escalabilitat, si una empresa controla una idea o una marca valuosa la pot fer créixer sense invertir-hi gaire més. Les empreses amb els intangibles més valuosos es poden fer molt i molt grans i les que es queden enrere aniran caient. Aquest desequilibri entre negocis també incrementa la desigualtat en els ingressos i la riquesa en general.\n¿Però l’impacte econòmic positiu de la indústria tecnològica s’ha repartit al conjunt de la societat?\nUna empresa com Apple o Facebook té una plantilla molt més petita perquè els seus béns són més escalables. A més, es beneficien d’estar a prop de companyies semblants. Per a elles és positiu ser en una ciutat que és un clúster tecnològic, però això també pot fer complicar el repartiment dels beneficis. Per la recerca econòmica sobre Silicon Valley sabem que si la gent no pot permetre’s venir a viure a aquesta regió els beneficis econòmics s’estenen molt menys.\nÉs complicat. Quan fas polítiques molt restrictives per construir nous habitatges, si una gran empresa com Amazon ve a la ciutat, això genera nous reptes perquè els lloguers s’encareixen i els residents es queden fora del mercat. Si mires ciutats que han construït més immobles, com Houston o Tòquio, no s’observen aquests problemes. Quan el nivell d’habitatge no està limitat, l’activitat econòmica que arriba no només beneficia els treballadors que arriben sinó els que ja hi viuen.\n¿Es refereix a la gentrificació?\nLa nova economia clarament causa gentrificació perquè busca el centre. Però això sobretot és un problema en ciutats amb normes molt estrictes per construir més habitatge.\nCom ho veu a Barcelona?\nA Nesta fem molts rànquings sobre els hubs tecnològics d’Europa, i Barcelona sempre ha anat apareixent en el top five. Però hi ha factors que ho podrien posar en risc. Crec que la principal amenaça de Barcelona és si pot oferir prou habitatge i, per tant, si la gentrificació es converteix en un problema. En cas que hi hagi restriccions en empreses tecnològiques com Uber o Airbnb també serà més difícil que la ciutat prosperi.\nCom considera que s’han de regular aquestes aplicacions?\nPer això hem de fer servir la democràcia, i cadascú voldrà crear les seves pròpies normatives. El repte és que en molts aspectes l’economia és global i si una ciutat crea una regulació molt dolenta per a la tecnologia altres llocs també ho patiran. El més important és fer lleis que beneficiïn com més gent millor.\nAlgunes d’elles han implementat el seu model abans que s’hagi pogut fer una llei per regular-ho.\nAquest és un àmbit en què ciutats i països poden tenir un avantatge. La tecnologia està canviant moltes indústries, i si una ciutat troba una regulació justa, que beneficia la població i no permet l’explotació, això és un gran avantatge econòmic. Al Regne Unit, per exemple, vam intentar avançar-nos en normatives per al crowdfunding i això ha portat més inversió al país.\n¿Està a favor de més impostos per a les empreses tecnològiques?\nEl problema és que depenen d’intangibles que pots moure de lloc. Al final existeixen en ubicacions arbitràries i això crea oportunitats per competir en matèria d’impostos entre països. Per això Amazon factura pels seus ingressos del Regne Unit a Luxemburg. Una manera de resoldre-ho és que els governs i les empreses treballin conjuntament per harmonitzar els impostos.\n¿És possible evitar els monopolis en aquest sector de gegants?\nÉs una pregunta molt àmplia i crec que ningú té encara la resposta. Abans per saber si hi havia un monopoli es mirava com estava de concentrat el mercat i ara parlem de si és dinàmic. Google potser té actualment un monopoli, però en dos anys l’empresa podria no valdre res.


Desciende el número de contagios y de ingresos hospitalarios por coronavirus en Castellón | Radio Castellón | Cadena SER\nLa Conselleria de Sanitat ha notificado 250 nuevos casos y en estos momentos hay 80 pacientes en los hospitales\nImagen del proceso de vacunación en Castelló / Sanitat\n29/07/2021 - 18:04 h. CEST\nLa Conselleria de Sanitat ha publicado los datos de evolución de la pandemia y ha registrado 250 nuevos contagios por coronavirus en las últimas 24 horas en la provincia de Castellón. Una cifra que desciende en relación con la semana pasada, cuando Sanitat notificó cerca de 400 casos diarios.\nEn relación con las hospitalizaciones, la cifra ha bajado ligeramente, hay cinco pacientes menos ingresados respecto a la última actualización, por lo que los hospitales castellonenses cuentan en estos momentos con 80 personas ingresadas, 13 de ellas en la Unidad de Cuidados Intensivos.\nLa nota positiva es que no se han registrado nuevos fallecimientos en las últimas 24 horas, aunque desde el comienzo de la pandemia han perdido la vida 812 castellonenses como consecuencia del virus. Además, según los datos del gobierno valenciano, más de 315.000 personas en la provincia ya están inmunizadas tras recibir la pauta completa de la vacuna.\nUn adolescente de Castelló, hospitalizado dos meses por su adicción al videojuego Fortnite\nHallan el cadáver de un hombre en el río Mijares, en Vila-real\nEl Institut Valencià de Cultura busca dirección artística para el EACC


Un any en apunts: Rivera i la memòria històrica\nAhir a la Sexta li van preguntar a Albert Rivera per poder enterrar els familiars que són en fosses comunes arran de la Guerra Civil. S'hi va mostrar a favor. Però, no va estar d'acord que se li retregués que a Calatayud el seu partit incompleixi la llei de memòria històrica votant per matenir la medalla a Franco. I allí es va veure com Rivera tira d'argumentari, com la resta de partits, seguint la política de sempre, i que quan se li plantegen coses que no estan dins de l'argumentari i que a més el deixen en evidència, surt per la tangent. El populisme al final es destapa.


Art. 20 Note vom 25. Februar 1948 Notenwechsel vom 9. April ...


associació cultural amigues i amics de joan valls i jordà: Article d'Emma Rodríguez sobre l'afer Seguí\nArticle d'Emma Rodríguez sobre l'afer Seguí\nDes de l'Associació Cultural Amics de Joan Valls i Jordà lamentem l'actitud paranoica del fins ara comissari d'exposicions del Club d'Amics de la Unesco d'Alcoi, Josep Lluís Seguí, que seria irrisòria i no mereixeria més comentaris si no fos que, a través d'un escrit enviat a artistes i a la premsa, el susdit excomissari, amb tot de falsedats infundades, intenta desacreditar, acusant-la de censora i d'atemptar contra la llibertat d'expressió, la veterana entitat cultural alcoiana, exemple precisament de compromís cívic i de treball en defensa dels drets humans i molt especialment el d'expressió. Reproduïm ací l'article que la presidenta del Club i sòcia d'Amics de Joan Valls Emma Rodríguez Castelló ha fet en resposta a l'excomissari (hi ha noms que ni fets a posta).\nPotser el tedi o potser la calor sufocant, ens fa perdre l’oremus. Potser ambdues coses alhora. El fet és que aquesta setmana Josep Lluís Seguí, comissari d’exposicions a la Unesco, ha patit una mena d’insolació preocupant. Com un déu absolut i omniscient ha llançat una poalada d’aigua freda que, lluny d’apaivagar la xafogor primaveral, ha provocat una cremor inexplicable entre els centenars de socis del Club d’Amics de la Unesco d’Alcoi. Lluny de sentenciar ningú per actuacions que clamen el cel, provarem de trobar una explicació lògica a les humiliacions del senyor Seguí.\nEn una llampegada d’ira, J.L. Seguí ha desmuntat l’exposició amb la mateixa rapidesa amb què la va muntar. La raó: dos quadres descansaven sobre una cadira i un d’ells amb el vidre trencat. Degué pensar que la directiva del Club havia censurat els quadres i que per això no penjaven a les parets (res més lluny de la realitat, senyor Seguí!). De vegades els reflexos es poden alentir però, vés per on, l’exposició ja feia dies que s’havia inaugurat i si algú haguera decidit censurar-la, simplement no l’hauria exhibida.\nUna persona que treballa en el món de la cultura i l’art i que fa aportacions a premsa, ha de ser suficientment intel·ligent com per trobar una explicació a aquest accident i no precipitar-se a enviar comunicats ofensius als mitjans de comunicació, als partits polítics i als artistes, que tan respectuosament han tingut cabuda en els locals de la Unesco. Potser no cap en una ment tan retorçuda pensar que els quadres han caigut per algun motiu que desconeixem. La qüestió és que l’anècdota li ha valgut per afirmar que ha sigut “un acte de censura i punt”.\nAixò és tot. Vet ací la lògica de la conclusió. Res més.\nVolem acallar les veus d’aquells que el creuen; perquè les nostres no són ni actituds paleolítiques ni dictatorials, ni actes indignes i bruts, fora de lloc i de temps.\nLamentem no donar nom dels responsables de la censura perquè aquest vocable no entra en el nostre diccionari. Lamentem dir-los que, de moment, no hi ha dimissions. Permeta’ns, senyor Seguí, continuar vivint amb la consciència tranquil·la. I sàpiga que, malgrat el mal oratge, malgrat que es torne a atemptar contra la nostra reputació, defensarem la llibertat d’expressió i passarem full als episodis que ens sotmeten a tractes degradants com el que vosté ens ha regalat. Així ho avalen els anys treballant per Alcoi, així ho constata la gent que ens coneix. Només ells i elles tenen la raó, crega’ns.\nEmma Rodríguez Castelló\na 6/19/2009 08:45:00 p. m.\nEtiquetes de comentaris: Article d'Emma Rodríguez sobre l'afer Josep Lluís Seguí\ndimoni de xiquet 22 de juny de 2009, a les 15:14\nJo tampoc ho entenc massa i cada dia ho entenc menys.\nPero estimaria mes una sortida pacifica al conflicte que una repetició de retrets i insults als mitjans de la comarca.\nPer damunt de tot deuria estar el nom de la unesco i la seva trajectoria.\nAl menys aixó crec jo hui.Dema ja vorem.\nEnric Senabre 25 de juny de 2009, a les 23:18\nMolt bé, Emma, parlar de censura en aquest cas és ridícul, i més coneixent la vostra trajectòria.


Dimecres 20 - VI Setmana Saludable i Sostenible a la UIB, 2019 - V Setmana Saludable i Sostenible 2018 - Línies d'actuació - Oficina d'Universitat Saludable i Sostenible - Serveis i oficines de la UIB - Estructura - La UIB - Universitat de les Illes Balears\n9-13 h. Avalua la teva condició física. A càrrec de l’alumnat del grau d’Educació Primària (menció d’Educació Física). Al vestíbul de l’edifici Anselm Turmeda.\n10-14 h. Taules informatives a l’exterior de l’entrada principal de l’edifici Anselm Turmeda.\nEMAYA. Dinàmica «Jugam per la sostenibilitat», sobre residus.\nAmics de la Terra. Fotoacció i sensibilització sobre sobirania alimentària i energètica.\nOficina d’Universitat Saludable i Sostenible (OUSIS). Informació en Alimentació Saludable.\n10-14 h. Prova un cotxe i una moto elèctrics i mou-t’hi pel campus, a càrrec de Renault i Silence Urban Ecomobility, respectivament. Al punt de càrrega i a l’aparcament de motos de l'edifici Guillem Cifre de Colonya.\n10-19 h. Repte 500 de donació de sang. Fundació Banc de Sang i Teixits de les Illes Balears. A l’edifici Ramon Llull. #UIBRepte500\n11-18 h. Proves ràpides de VIH i taula informativa, a càrrec de l’Associació de Lluita Antisida (ALAS), amb la col·laboració de la Conselleria de Salut. Als laboratoris 0, 1, 2 i 3 i a l’exterior de l’edifici Beatriu de Pinós.\n12-12.15 h. Pausa saludable. «Pausa al llarg d’una jornada laboral o acadèmica orientada a l’activació física i el benestar emocional». A càrrec de l’Oficina d’Universitat Saludable i Sostenible (OUSIS). Al vestíbul de l’edifici Anselm Turmeda.\n12.30-13.30 h. Projecte d’ambientalització «L’EPS sostenible i saludable és EPS al cub», a càrrec de la comissió d’ambientalització de l’Escola Politècnica Superior. Sala d’actes de l’edifici Anselm Turmeda. Obert a tothom.\n15.30-16.30 h. Taller de ioga visual, a càrrec de Inprogress. Pateixes sequedat i picor als ulls, visió borrosa, llagrimeig, mal de cap? Aprèn a cuidar-te els ulls. Cal dur roba còmoda. A l’àrea del rellotge de sol. Inscripcions al formulari.\n16.30-18 h. Taller sobre la importància de la sexualitat i de poder de dir no en el sexe: mites, estereotips i prevenció de MTS, a càrrec de Sexconsulta de Palmajove. Aula A-19 de l'edifici Guillem Colom Casasnovas. Inscripcions limitades al formulari.\n17-20 h. Taller de cuina «És possible cuinar un dia per a tota la setmana?». A l’Aula Mestre Tomeu Esteva de l’edifici Arxiduc Lluís Salvador (EHIB).\nInscripcions limitades a l’adreça <cati.borras@uib.cat> i als telèfons 971 17 23 75 / 971 17 26 26.\nArròs integral saltat amb col, panses i pinyons\nCiurons amb pesto de bròquil


MKM presenta el seu acord amb PurTec per a l'enquadernació de llibres en sistemes de cola calenta\nMKM, empresa d'àmbit internacional en el mercat de la post-impressió, portarà a graphispag una àmplia gamma de sistemes d'enquadernació.\nUna de les novetats més importants de l'empresa és la signatura de distribució nacional en exclusiva entre MKM i el fabricant italià PurTec, de reconegut prestigi internacional, dedicat a la fabricació de sistemes d'enquadernació de llibres basat en sistemes de cua calenta.\nMKM ha reservat un espai important al nostre estand per a la presentació de la gamma de enquadernadores PUR de l'esmentada firma que abasta els segments més representatius relacionats amb la qualitat i productivitat i en el que serà possible assistir a demostracions de les tres màquines exposades: PurTec KB 1000, PurTec DB 3000 i PurTec KB 4000.\nEls visitants podran comprovar in situ la qualitat i versatlidad de les enquadernacions realitzades per aquestes màquines, tant en el sistema d'aplicació PUR per al llom i cortesies del model inferior, fins al sistema combinat de PUR i Hot-melt per al llom i cortesies respectivament , en la resta de models. Amb velocitats que oscil·len entre els 200 llibres / hora del model més compacte, fins als 450 llibres / hora del model PurTec KB 5000, vaixell insígnia de la marca, serem capaços de respondre a diferents necessitats de producció.\nLa grans avantatges de la gamma PurTec consisteixen en els seus sistemes d'aplicació de cua PUR mitjançant injectors pneumàtics així com en els seus nous dipòsits amb aire sec que poden mantenir l'adhesiu PUR en perfectes condicions durant setmanes i que permeten, a més, una neteja del sistema més ràpid i eficient