Anarcoefemèrides | [03/09] Congrés de Ginebra - Pacte CNT-UGT - Afer Castagna - Manifestació Radio Libertaire - Jehan-Rictus - Vernet - Simoncelli - Piera - Bassoli - Moscadelli - Lusvardi - Saroglia - Crosnier - Jung - De Ligt - Yáñez - Lobo\n[03/09] Congrés de Ginebra - Pacte CNT-UGT - Afer Castagna - Manifestació Radio Libertaire - Jehan-Rictus - Vernet - Simoncelli - Piera - Bassoli - Moscadelli - Lusvardi - Saroglia - Crosnier - Jung - De Ligt - Yáñez - Lobo\nefemerides | 03 Setembre, 2017 19:18\nDelegats i observadors del I Congrés de l'AIT de Ginebra (1866) fotografiats per E. Jongh\nNotícia de la condemna de Mario Castagna apareguda en el diari parisenc La Croix de l'1 de juliol de 1924\n- Afer Castagna: El 3 de setembre de 1923, a resultes d'un intent d'agressió per part d'un escamot feixista al carrer Boissy d'Angla, el refugiat a França, Mario Castagna, matà d'un tret el paleta toscà feixista Gino Jeri. Detingut, va ser empresonat. Sa mare decidí aleshores marxà a França per ajudar-lo, però finà el dia abans de la sortida d'un atac de cor. Malgrat la impressionant campanya de suport portada a terme pel moviment llibertari, el 26 de juny de 1924 va ser jutjat per l'Audiència del Sena. Però la defensa de l'advocat Ernest Laffont, les declaracions al seu favor de més cent testimonis (Alphonse Aulard, Vincent Auriol, Léon Blum, Armando Borghi, Cantorelli, Emilio Canzi, Caporalli, Arturo Cappa, Paul Faure, Enzo Fantozzi, Gascouin, J. Le Pen, Marius Moutet, Domenico Russo, Maurice Violette, etc.) i l'al·legació de legítima defensa sembla que no serviren de molt. L'endemà la Federació Anarquista (FA) i la Lliga de Refractaris organitzaren un míting de suport a la Grande Salle de la Mutualité de París, on parlaren Armando Borghi, secretari de la Unió Sindical Italiana (USI); Erasmo Abate, Amberto Meschi i Auro d'Arioma, de la Unió Anarquista Italiana (UAI); Colomer, de la Unió Anarquista (UA); Cané, del Comitè de Defensa Social (CDS); i Letrange, de la Lliga de Refractaris. El 28 de juny de 1924 fou condemnat a set anys de presó i a 10 anys de prohibició de sojorn. El 15 de desembre de 1924 aparegué a París un únic número del periòdic en llengua italiana L'Agitazione a favore de Castagna e Bonomini –Ernesto Bonomini havia estat condemnat a vuit anys de presó per assassinar el 20 de febrer d'aquell any, en un restaurant parisenc, el jerarca feixista Nicola Bonservizi. Mario Castagna purgà la seva pena a Poissy (Illa de França, França) i a Melun (Illa de França, França). L'agost de 1927 es va beneficiar d'una reducció de la pena i fou alliberat el 30 de juliol de 1927.\nManifestació contra el tancament de Radio Libertaire (París, 3 de setembre de 1983)\n- Jehan-Rictus: El 3 de setembre de 1867 neix a Boulogne-sur-Mer (Nord-Pas-de-Calais, França) el poeta llibertari Gabriel Randon, més conegut com Jehan-Rictus. Fill natural d'Adine-Gabrielle Randon de Saint-Amand --nodrissa i filla d'una criada britànica i del seu amo, un militar retirat-- i de Mandé Delplanque --de qui no se sap res llevat que era professor de gimnàstica--; cap dels dos reconegué la criatura. Passà la seva infància entre el Regne Unit i França i va expressar-se en angles, principalment, i en francès. A finals de 1873, quan tenia sis anys, son pare abandonà definitivament la llar. Mare i fill es van instal·lar a París, i Adine Randon, durant un temps, va fer de figurant al Théâtre des Variétés i a l'Òpera. En 1881 sa mare, que sempre el tractà malament, el treu de l'escola un cop ha aconseguit el certificat d'estudis i el posa a treballar en feinetes. Cap al 1885 abandonà definitivament sa mare i comença una vida de misèria treballant en constants feines mal pagades (repartidor, manobre, mosso d'encàrrecs, dependent, etc.). Apassionat per la poesia, freqüenta els poetes decadents i simbolistes de la bohèmia de Montmartre i escriu poemes a la manera de l'època. En 1886, sense recursos, es veu obligat a viure a casa d'amics o al carrer. En 1887 publicà els seus primers poemes en Le Mirliton, la revista d'Aristide Bruant, i en altres revistes. El febrer de 1889 es trobat mig mort al carrer i hospitalitzat al sanatori parisenc de Lariboisière. En sortir, amb l'ajuda del poeta José María de Heredia, troba una feina a la Prefectura del Sena. Després trobarà diverses feines d'oficina, però sempre acabarà despatxat. En una d'aquestes oficines coneixerà el poeta Albert Samain, amb qui farà una gran amistat. En 1891 entra en contacte amb els cercles anarquistes, especialment amb els sectors més violents i compon Élégie de la dynamite. Amb Saint-Pol Roux participarà en el moviment literari del magnificisme i esbossa el poema La dame de proue. En 1892 treballà en L'imposteur, novel·la de propaganda anarquista que narra el retorn de Crist a la França de l'època; la novel·la mai no serà acabada, però servirà d'idea per al poema més conegut de l'autor: Le revenant. Després començarà a fer de periodista i publicà articles en Alliance Nationale, fent servir el pseudònim J. Rictus. En 1894 organitzà els primers assaigs de lectura pública de poesia en els concerts d'Arcourt que resultaren un fracàs total. En 1895 comença a utilitzar els octosíl·labs en llengua francesa, que posa en boca d'un miseriós; en aquest estil compondrà aquell any dos poemes, L'hiver i Impressions de promenade. Mancat de diners, a partir del 12 de novembre de 1885 recitarà els seus poemes al cabaret «Quat'z-arts», del bulevard de Clichy, fent servir el pseudònim de Jehan Rictus --més tard, insistirà que el seu nom s'escrigui Jehan-Rictus, amb un guionet. En 1897 publicarà la primera edició de Soliloques du pauvre, que conté el poema Le revenant, i que ràpidament s'exhaureix i és immediatament reeditat. En aquest any també començarà les seves recitacions al cabaret «Chat Noir», que duraran fins al 1901.També farà recitals en dinars i actes anarquistes, socialistes i sindicalistes. A partir del 21 de setembre de 1898 començarà a escriure el seu diari íntim (Journal de bord), que quan mori tindrà més de 30.000 pàgines. En aquesta època i fins al 1908 tindrà com a amant una modista, Cilou. En 1900 publicarà Doléances. Nouveaux Soliloques, que tingué poca fortuna, i dos anys després Cantilènes du malheur. De mica en mica, a causa de la seva incapacitat de renovar el repertori, es veurà exclòs dels cabarets. En 1903 sortirà l'edició definitiva de Soliloques du pauvre, amb 110 il·lustracions d'Steinlen, i també publicarà el pamflet Un bluff littéraire. Le cas Edmond Rostand. En 1905 estrena i publica l'obra en un acte Dimanche et lundi férié, ou le numéro gagant i l'any següent s'edita la seva novel·la autobiogràfica Fil-de-fer. En 1907 publicarà dos nous poemes aïlladament, La frousse i Les petites baraques. Fins al 1910 passarà una etapa de minsa inspiració i tot just publicarà articles alimentaris en revistes i treballarà en Bel enfant, que només es publicarà integrament després de la seva mort. En 1910 publicarà en Comoedia i en la revista llibertària L'Assiette au beurre poemes d'inspiració popular, com ara La grande Irma, Idylle o el poema-novel·la Pauvre Julien. En 1914 sortirà el seu segon gran recull de poesia, Le coeur populaire, i la seva examant tindrà una filla, que, seguint la tradició familiar, no reconeixerà. En aquests anys freqüentarà el cabaret «Lapin Agile» i farà amistat amb Guillaume Apollinaire i Max Jacob. Durant la Gran Guerra mostrarà opinions força nacionalistes, alhora que la seva poesia esdevé molt popular entre les tropes franceses combatents. A partir de 1918 escriurà molt poc, llevat de col·laboracions a diaris i de la correspondència, i no publicarà res d'important, vivint dels drets d'autor, de recitals i d'ajudes d'amics. En 1930 fou condecorat amb la Legió d'Honor i l'any següent enregistrà cinc textos seus i participà en programes radiofònics. Jehan-Rictus va morir el 6 de novembre de 1933 a París (França) i com que no havia cap hereu conegut, l'Estat rebé en propietat els seus arxius, que es troben dipositats a la Biblioteca Nacional de França.\n- Madeleine Vernet: El 3 de setembre de 1878 neix a Le Houlme (Alta Normandia, França) l'escriptora, militant pacifista i pedagoga llibertària Madeleine Eugénie Cavelier, més coneguda com Madeleine Vernet. Passà la seva infantesa a Barentin on sos pares, republicans i fervents seguidors del lliure pensament, tenien en propietat un petit comerç. Quan sa mare enviduà, Madeleine es va instal·lar a Pissy-Pôville i, per sobreviure, acollí quatre nines d'assistència pública. Aquesta situació va decidir la seva vocació educativa. De seguida començà a escriure articles en Pages Libres, el periòdic de Charles Guieysse, on expressa la seva indignació contra els abusos als quals són víctimes els infants de l'assistència. Com a represàlia, les nines seran retornades a sa mare. En 1904, després de diversos intents de crear un orfenat a Normandia, marxà a París, on exercí de comptable. A la capital farà contactes amb periodistes i sindicalistes, i participarà en els cercles llibertaris. En aquesta època farà amistat amb Georges Yvetot, Marcel Sembat i Albert Thomas. L'1 de maig de 1906 inaugurà a Neully-Plaisance, traslladat dos anys després a Épône, l'orfenat «L'Avenir Social», amb sa germana i amb Louis Tribier, amb qui es casarà tres anys després. La finalitat de «L'Avenir Social» era educar els infants orfes al marge de l'assistència pública i de les institucions religioses, i basat en els pensaments de Paul Robin i Francesc Ferrer i Guàrdia. A causa de l'hostilitat per part del clergat i per les dificultats administratives, va haver de fer una crida a la solidaritat obrera, especialment a La Guerre Sociale, de Gustave Hervé, i a L'Humanité, de Jaurés. El seu patronat va acabar incloent diputats i regidors municipals socialistes, dirigents de la «Lliga dels Drets Humans», per la qual cosa poc a poc va anar perdent el seu caràcter anarquista i es transformava en una obra de beneficència de partits i d'organitzacions socialistes en sentit ampli. Durant aquests anys col·laborarà en diverses publicacions llibertàries, com ara Le Libertaire, L'Anarchie, Les Temps Nouveaux, La Paix, La Paix Organisée, La Voix Libertaire, on s'hi oposarà al neomaltusianisme. També publicarà fullets, poesies, novel·les, i es dedicarà a fer conferències, amb el suport, malgrat els seus desacords, per feministes com Nelly Roussel, Louise Bodin, Hélène Brion i Marie Bonnevial. Durant la Gran Guerra desenvoluparà una gran tasca pacifista: acollirà els fills de Marie i de François Mayoux, mestres anarcosindicalistes de Charente empresonats pel seu antimilitarisme; defensarà Hélène Brion, mestra a Pantin, militant feminista, pacifista, perseguida per «propaganda derrotista», condemnada a tres anys de presó amb pròrroga; col·laborarà en Ce qu'il faut dire, periòdic de Sébastien Faure, i crearà l'octubre de 1917 La Mère Éducatrice; i participarà en la fundació de la «Lliga de dones contra la guerra». En 1917 fundà el periòdic Les Voix qu'on étrangle. També col·laborà en l'Encyclopedie Anarchiste de Sébastien Faure. En 1922, quan els comunistes foren majoria en el consell d'administració de l'orfenat, abandonà immediatament el seu càrrec directiu. Amb els nous administradors comunistes l'orfenat esdevindrà «L'Orphelinat Ouvrier» i s'instal·larà a La Vilette-aux-aulnes fins al decret llei del Govern de Vichy del 26 de setembre de 1939 que dissolgué l'orfenat. En 1927 fundà el periòdic La Volonté de Paix, que apareixerà fins al 1936, quan fou prohibit arran del procés a Louis Tribier per activitats antimilitaristes. En 1935 fou elegida membre del comitè directiu de la «Lliga internacional dels combatents de la pau». Durant els anys de la II Guerra Mundial participarà activament en la resistència sempre des d'una perspectiva tolstoiana. És autora de La paternité (1906), Le problème de l'alcoolisme (1906), L'Avenir social. Société philanthropique d'éducation mixte et laïque (1906), L'Avenir social. Cinq années d'expérience éducative (1906-1911) (1911), Les sans-famille du prolétariat organisé (1911), Une belle conscience et une sombre affaire (1917), L'amour libre (1920), Anthologie populaire. Choix de poésies sociales et philosophiques des auteurs classiques, modernes et contemporains présentées par Madeleine Vernet. Volume 1. Pages contre la guerre (1921), La fille du diable et autres légendes (1921), Chanson de l'année (1921), Tous les métiers (1921), Le rameau d'olivier. Contes pour la paix (1929), De l'objection de conscience au désarmement. Les thèses de la volonté de paix (1930), La nouvelle équipe. Roman de la guerre et de la paix (1931), L'arc-en-ciel. Contes pour la réconciliation (1933), Maître Calvet. Roman du terroir normand (1937), Agar et Ismaël (1939), Poèmes de l'éternelle amante (1946), Célestin Planchout (1947), entre altres obres. Madeleine Vernet va morir el 5 d'octubre de 1949 a Levallois-Perret (Illa de França, França). Un carrer a Montlouis-sur-Loire porta el seu nom.\n- Vincenzo Simoncelli: El 3 de setembre de 1888 neix a Cesenatico (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista i lluitador antifeixista Vincenzo Simoncelli, conegut com Cianci. Sos pares es deien Innocente Simoncelli i Santa Briganti. Com a antimilitarista, mostrà un profund rebuig a la Gran Guerra. En 1917, arran de la derrota de Caporetto, va ser denunciat sota l'acusació d'haver brindat i aclamat públicament la victòria austríaca, però va ser absolt del Tribunal de Forlì (Emília-Romanya, Itàlia) per manca de proves. Durant la postguerra es lligà estretament amb els anarquistes d'Ancona (Marques, Itàlia) i mantingué correspondència amb companys i grups d'altres localitats italianes, especialment d'Imola i de Florència. Es casà amb Lea Caimmi i freqüentà els grups anarquistes locals malgrat el seu caràcter solitari. A Cesenatico mantingué una estreta relació amb l'anarquista Viera Caimmi. Durant el «Bienni Roig» (1919-1920) es mostrà especialment actiu fent propaganda anarquista i distribuint publicacions en les reunions obreres, fet pel qual les autoritats el consideraren perillós per a l'«ordre públic». Per frenar el feixisme creixent, amb altres companys creà a Cesenatico un escamot dels «Arditi del Popolo». El 9 de gener de 1923 s'ordenà la seva detenció per complicitat en l'homicidi del feixista Clearco Montaneri i per l'intent d'assassinat l'any anterior de Leandro Arpinati, però aconseguí fugir i passar a l'estranger. El juny de 1923 el jutge instructor de Forlì va emetre una nova ordre de detenció per haver format part d'«esquadrons armats» i per exercir en ells «un comandament superior». El 21 de març de 1925 l'Audiència de Forlì el condemna a cinc anys de presó per complicitat en homicidi, però posteriorment va ser amnistiat. El desembre d'aquell mateix any va ser fitxat a París (França) i el 18 de març de 1926 retornà a Cesenatico sense patir especials conseqüències, encara que a partir d'aquest moment va ser estretament vigilat per les autoritats feixistes. Continuà militant en el moviment anarquista i freqüentà persones «políticament sospitoses», encara que mantenint una actitud prudent i reservada. En 1927, després de patir un infructuós escorcoll policíac al seu domicili, va ser advertit formalment. Es guanyava la vida com a comerciant de carbó i d'altres productes, realitzà sense problemes alguns viatges laborals i a partir de desembre de 1931 fins i tot va ser autoritzat mitjançant passaport oficial a realitzar curtes estades a Suïssa per motius comercials, moment que aprofità per visitar anarquistes i antifeixistes exiliats, com ara Attilio Bulzamini o Curzio Bertozzi, visites que van ser perfectament documentades per informadors infiltrats en el moviment llibertari. Durant els anys trenta continuà amb la seva relació política, i també sentimental, amb Viera Caimmi (Wiera Caimmi Simoncelli). Fins al 1942, com a mínim, va estar constantment vigilat per les autoritats feixistes. Després de la II Guerra Mundial fou un dels principals atiadors de la reconstrucció del moviment anarquista a Cesenatico i a la Romanya, participant en tota casta de reunions i congressos de la Federació Anarquista de Romanya (FAR) i enviant comunicats i articles a publicacions llibertàries (L'Aurora, Umanità Nova, etc.). Com a delegat del Grup de Cesenatico de la FAR, participà, moltes vegades amb Viera Caimmi, en nombroses reunions i congressos nacionals de la Federació Anarquista Italiana (FAI), com ara el II Congrés de Bolonya (16-20 de març de 1947), el III Congrés de Liorna (23-25 d'abril de 1949), el IV Congrés d'Ancona (8-10 de desembre de 1950), el Congrés Nacional Pro Víctimes Polítiques (Bolonya, 20 de maig de 1951), el V Congrés de Civitavecchia (19-20 de març de 1953), etc. En 1949 intentà, sense èxit a causa de qüestions econòmiques, amb Viera Caimmi i altres companys de Romanya, crear a Cesenatico una colònia infantil amb els fills dels companys. Vincenzo Simoncelli va morir el 17 de febrer de 1957 a Cesenatico (Emília-Romanya, Itàlia).\n- Simó Piera i Pagès: El 3 de setembre de 1892 neix al carrer Perill, número 4, del barri de Sants de Barcelona (Catalunya) el militant anarcosindicalista Simó Piera i Pagès. Només amb sis anys treballava venent escombres i ventalls a Sabadell, i més tard, en una impremta i de ferrer. El 1901 tornà a Barcelona, on treballarà en diversos oficis (vidre, pesca), i el 1902, amb només 10 anys, es va trobar en mig d'una càrrega de la Guàrdia Civil feia contra uns obrers vaguistes, la qual cosa el colpí profundament. Centrat en la feina de paleta definitivament, treballarà a Badalona, on militarà a l'ateneu llibertari de la ciutat, i a Barcelona. El 1908, amb només 16 anys, fou empresonat per primer cop quan formava part d'un comitè de propaganda per la vaga del Primer de Maig. En 1909 va participar en la Setmana Tràgica i va haver de fugir a França després del seu fracàs. El 1910 assistí al congrés, que convocat per Solidaritat Obrera, va decidir constituir la CNT, i a causa de la forta repressió que es desencadenà després de la vaga de setembre de 1911, es va veure obligat a exiliar-se a Tolosa de Llenguadoc. En aquest any de 1911 coneixerà Salvador Seguí, de qui serà un gran amic. En 1916, amb un gran prestigi entre els obrers, serà membre dels comitès de vaga de la construcció i en 1917, amb Salvador Seguí a Ángel Pestaña, en el de La Canadenca. En 1917 va defensar la necessitat d'un congrés sindical i la conveniència dels sindicats únics, per això va ser present el 1918 en el Congrés de Sants i fou president del Sindicat Únic de la Construcció entre 1918 i 1920. En 1919 va participar en el Congrés Sindicalista d'Amsterdam i en les reunions del Pro Comissió Mixta de Treball a Barcelona. Va exercir de moderador en l'assemblea general de la vaga de La Canadenca de la plaça de toros de Les Arenes de Barcelona el 19 de març de 1919. El desembre de 1919 fou representant del Sindicat de la Construcció de Barcelona en el Segon Congrés de la CNT a Madrid, on fou un dels 24 signants del dictamen sobre la definició ideològica de la CNT, que declarava que la finalitat que persegueix la Confederació Nacional del Treball és el Comunisme Llibertari. Es va declarar contrari a l'ingrés de la CNT en la III Internacional. Perseguit per ordre de Severiano Martínez Anido, se'n va anar de Barcelona i es va posar a treballar a Coma-ruga (El Vendrell). El 23 d'octubre de 1922 patí un atemptat a Sants per part de pistolers del Sindicat Lliure i després fou empresonat. Quan s'imposà la dictadura de Miguel Primo de Rivera, va haver d'exiliar-se a Besiers i a París entre 1924 i 1926. Tornà a Catalunya el 1926 i es va instal·lar a Sabadell, començant el seu camí vers el politicisme. El 1931 s'adherí a Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) i sense signar el «Manifest del Trenta» s'uní amb els homes de la CNT que propugnaven una activitat sindical independent de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) i va rebutjar el Partit Sindicalista d'Ángel Pestaña. Durant la II República i la guerra civil no va exercir papers rellevants en la CNT i continuava afiliat a ERC. S'exilia a França a partir del 25 de gener de 1939, després a Santo Domingo i acabà resident a Veneçuela, on fou president del Centre Català de Caracas entre 1949 i 1950. El 1965 tornà a Catalunya. És autor del llibre Records i experiències d'un dirigent de la CNT (1975). Simó Piera i Pagès va morir el 14 d'agost de 1979 a Barcelona (Catalunya).\n- Giovanni Bassoli: El 3 de setembre de 1893 neix a San Giacomo Roncole (Mirandola, Emília-Romanya, Itàlia) el propagandista anarquista Giovanni Bassoli, conegut com Giuvanin. Sos pares es deien Celso i Angela. En 1896 amb sa família es traslladà a Cividale (Mirandola, Emília-Romanya, Itàlia). Ben conegut com a anarquista per les autoritats, es guanyava la vida fent de peó. El febrer de 1920 va ser denunciat a les instàncies judicials de Mirandola per delicte de premsa a causa d'un article «violent i atiador de la revolta» aparegut en el setmanari de la Cambra del Treball Sindicalista La Bandiera Operaia. Amb Giuseppe Luppi, fou l'animador principal de la sucursal de la Mirandola de la Cambra del Treball Sindicalista de Mòdena (Emília-Romanya, Itàlia). El març de 1920 la Prefectura de Milà (Llombardia, Itàlia) el definia com a un dels principals membres del Comitè Central de la Unió Sindical Italiana (USI) i relacionat amb Errico Malatesta. Bon orador i actiu propagandista, va fer una subscripció a favor del diari anarquista Umanità Nova. L'abril de 1923 va ser apallissat greument a Cividale per un escamot feixista comandat per Negrelli, home de confiança del jerarca Alberto Paltrinieri. Va ser agredit mentre anava a casa seva, amb porres i cops de peu al ventre, amb la manifesta intenció de matar-ho a l'acte, però des d'una granja propera dues dones d'avançada edat sortiren en la seva ajuda armades de forques. Sense adonar-se de la gravetat del seu estat, intentà arribar a casa pel seu peu amb la finalitat de no espantar sa vella mare, però va caure inconscient abans d'arribar-hi. Un setmana més tard, el 30 d'abril de 1923, Giovanni Bassoli va morir a la seva casa de Tramuschio (Mirandola, Emília-Romanya, Itàlia) a conseqüència de les greus ferides patides. El dia del funeral els feixistes envaïren la casa de Bassoli, plena de familiars i amics, i ultratjaren el cos del difunt amb insults i escopinades; més tard, quan el transport del cos al cementiri, els feixistes, amb el suport d'un esquadró de carrabiners a cavall, dispersaren el seguici fúnebre amb porres i cops de sabre. Deixà vídua, Carmelina Roveda, i un fill de 10 dies, que morí amb tres anys. En 1927 sa família emigrà a Màntua (Llombardia, Itàlia). L'1 de maig de 1946 s'inaugurà una làpida al cementiri de la Mirandola en el seu record.\nGiovanni Bassoli (1893-1923)\n- Fioravante Moscadelli: El 3 de setembre de 1893 neix a Empoli (Toscana, Itàlia) el sabater anarquista Fioravante Moscadelli. Son pare es deia Giovanni Moscadelli. Durant el Bienni Roig (1919-1920) s'acostà al moviment anarquista freqüentant els cercles subversius de la seva ciutat. Amb l'arribada del feixisme s'emigrà, primer a Alemanya i després a França, on continuà la seva militància política i per aquest motiu va ser inscrit en el registre de fronteres de la policia amb l'odre de detenció. Va estar constantment controlat per les autoritats fins a finals de 1943. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\n- Alfredo Lusvardi: El 3 de setembre de 1900 neix a Mòdena (Emília-Romanya, Itàlia) el ferrer i paleta anarquista Alfredo Lusvardi. Sos pares es deien Giovanni Lusvardi i Maddalena Bertoni. Era membre d'una família nombrosa de germans anarquistes: Medardo (1897), Filippo (1899), Aldebrando (1902) i Bruno (1904). S'adherí al Circolo Giovanile Anarchico Comunista (CGAC, Cercle Juvenil Anarcocomunista) del barri de Madonnina de Mòdena. En aquest mateix grup també militava Vittorio Ascari i Aldo Gilioli, que posteriorment van ser condemnat per l'assassinat, el 21 de gener de 1921 a Mòdena, del feixista Mario Ruini. Encara que Alfredo i Filippo van ser sospitosos de l'homicidi de Ruini i del posterior tiroteig que tingué lloc durant els funerals d'aquest que causaren la mort d'altres dos feixistes, van ser alliberat per manca de proves. En 1924 la Comissaria de Policia de Mòdena el va definir com a «anarquista perillós i capaç d'accions», mentre que la Prefectura de Policia anotà que «durant l'agitació bolxevic en aquesta província desenvolupà molta activitat, però amb l'arribada del feixisme decidí no actuar i el juliol de 1922, amb un passaport en regla, es traslladà a França». D'antuvi s'establí a Amiens (Picardia, França), després a Nancy (Lorena, França) i finalment a París, on trobà feina de paleta. A París es casà amb la francesa Françoise Budros. Va ser inscrit en el registre de fronteres i en el butlletí de recerca amb l'ordre de detenció. En 1934 una nota de la Prefectura de Policia de Mòdena informava que continuava militant en el moviment llibertari i antifeixista, mentre que un informe confidencial informava a la policia política que havia expressat «intencions d'atemptar contra les autoritats diplomàtiques consulars italianes i contra els dirigents feixistes de París». Detingut per la policia francesa, el novembre de 1940 va ser lliurat a les autoritats alemanyes, juntament amb son germà Filippo. Després de tres mesos a la presó parisenca de La Santé i 17 mesos en un camp de concentració nazi, ambdós van ser lliurats a les autoritats italianes. L'abril de 1942 la Comissió Provincial els va condemnar a dos anys de confinament a Pisticci (Basilicata, Itàlia). Gràcies a una reducció de la pena en un terç de la condemna, va ser alliberat i l'agost de 1943 arribà a Mòdena. Després de la proclamació de l'armistici del 8 de setembre de 1943, amb sos germans Filippo i Bruno s'uní amb Albano Franchini i Aurelio Ferrari a la recerca de grups armats de la resistència als quals afegir-se. Arribaren a Coscogno (Pavullo nel Frignano, Emília-Romanya, Itàlia) i després d'uns dies amb la mare de Ferrari sense trobar-ne cap grup de resistència organitzada al qual agregar-se, retornaren a la ciutat. Després de la II Guerra Mundial tornà a instal·lar-se a París. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\n- Battista Saroglia: El 3 de setembre de 1904 neix a Torí (Piemont, Itàlia) l'anarquista i anarcosindicalista, i resistent antifeixista, Battista Carlo Giuseppe Saroglia. Sos pares es deien Giacinto Saraglia i Gaetana Vi. Es guanyava la vida fent de mecànic i obrer matricer. Encalçat pels escamots feixistes, el 20 de setembre de 1929, sota el nom fals de Nino Marengo, emigrà a França. S'establí a Villeurbanne (Lió, Arpitània), on mantingué contactes amb els companys anarquistes torinesos, amb Luigi Bertoni de Ginebra (Ginebra, Suïssa) i amb Giulio Bacconi de Marsella (Provença, Occitània). A Lió es mostrà força actiu dins de la petita comunitat d'exiliats llibertaris torinesos, de la qual formaven part Marcello Basso, Socrate Franchi, Mario Garello, Giovanni Matteozzi, Alvaro Pietrucci, Umberto Rossi, els germans Cesare i Tito Salvatori, i Gemisto Vallesi, a la qual s'afegiren més tard Luigi Ravenni i Marino Ripoli. Formà part, amb altres companys (Marcello Basso, Socrate Franchi, Mario Garello, Giovanni Matteozzi, Alvaro Pietrucci, Luigi Mario Ravenni, Marino Ripoli, Tito Salvadori i Gemisto Vallesti) del Cercle «Sacco i Vanzetti» de Lió, molt relacionat amb el grup ginebrí de Luigi Bertoni. Un dels seus germans petits, Giovanni Saroglia, obrer mecànic, també es va refugiar a la zona de Lió i a començament de la dècada dels trenta figurava en la llista de militants buscats per les autoritats feixistes. En 1934, quan ja tenia la nacionalitat francesa, Battista Saroglia intentà entrar amb passaport francès a Itàlia amb sa companya, Angiolina Chiavazza, també fitxada com a anarquista per la policia italiana, expatriada i també amb nacionalitat francesa, però les autoritats feixistes li van denegar l'entrada a la frontera de Moncenisio (Piemont, Itàlia). En 1937 el trobem com a voluntari de les Brigades Internacionals a Albacete (Castella, Espanya). Com a sergent de Metralladores de la IX Batalló de la XIV Brigada Mixta combaté a la Casa de Campo, Pozuelo, Boadilla del Monte, Mirabueno, Argante i Guadalajara, on fou delegat de Secció; també a Aragó i a la batalla de l'Ebre, on fou comissari del Servei Sanitari, com a responsable del Sector de Transportes d'Ambulàncies, de la XII Brigada «Garibaldi». El novembre de 1938 retornà a França. Durant l'Ocupació s'integrà en un grup del maquis, com a comandant del Batalló «Henri-Barbusse» (150 partisans) dels Francs-tireurs Partisans (FTP, Franctiradors Partisans), participant el 27 d'agost de 1944 en la insurrecció de Villeurbanne, que fou alliberada el 2 de setembre, i, amb una unitat del maquis d'Aiguebelette, en l'alliberament de Lió. Durant la postguerra destacà com a sindicalista i sembla que s'acostà al Partit Comunista Italià (PCI). Fou president del Comitè d'Assistència dels Italians (Co.as.it; actual Comitè dels Italians a l'Estranger de la Circumscripció Consular de Lió - Com.it.es), encarregat de defensar els drets dels immigrants italians, i creà a Lió l'associació «Garibaldini», que presidí. Battista Saroglia va morir en 1989 a Villeurbanne (Lió, Arpitània).\n- Alain Crosnier: El 3 de setembre de 1955 neix a París (França) el militant anarquista i sindicalista Alain Crosnier. En 1970, amb altres companys, fundà el Grup Anarquista de Propaganda i d'Acció Revolucionària (GAPAR), que reintegrà poc després Confrontació Anarquista (CA), grup que en 1971 s'havia escindit de la Federació Anarquista (FA). En 1976, quan CA es dissolgué, el grup partidari de l'organització, del qual era membre, creà l'Organització Combat Anarquista (OCA). Amb altres (Marco Candore, Charles Huard, etc.), s'integrà en Unió dels Treballadors Comunistes Llibertaris (UTCL), quan aquesta organització es fusionà en 1979 amb l'OCA. Participà activament en la lluita contra l'extrema dreta i en el suport als insubmisos dins de l'Exèrcit. També fou membre del grup «Els amics de la Comuna», dedicada a retre memòria de la Comuna de París. Durant nombrosos anys féu costat la lluita independentista del melanesis de Nova Caledònia mitjançant l'Association d'Information et Soutien aux Droits du Peuple Kanak (AISDPK, Associació d'Informació i Suport als Drets del Poble Canac). Participà en l'organització de les Trobades Internacionals sobre Pedagogia Llibertària, en manifestacions contra la primera guerra del Golf, en la lluita sindicalista de la Confederació General del Treball (CGT) –feia de funcionari de cadastres en la Direcció General d'Imposts– i en ocupacions d'habitatges buits amb Droit au Logement (DAL, Dret a l'Habitatge). Quan l'UTCL esdevingué l'organització Alternativa Llibertària (AL) en 1991, fou nomenat director del seu òrgan d'expressió Alternative Libertaire, lloc que ocupà fins a la seva mort. Alain Crosnier va morir el 16 de juny de 2005 a resultes d'una infecció pulmonar fulminant a l'Hospital de la Pitié-Salpêtrière de París (França).\nRetrat de Hermann Jung\n- Hermann Jung: El 3 de setembre de 1901 és assassinat a Londres (Anglaterra) l'internacionalista Hermann Francis Jung. Havia nascut el 13 d'octubre de 1836 --alguns autors citen erròniament 1830-- a Saint-Imier (Berna, Suïssa). Fou fill del lampista David Ludwig i d'Euphrosine Susanna Mesey. Després de fer els estudis primaris estudià rellotgeria a Saint-Imier. Participà en la Revolució alemanya de 1848. Cap al 1855 s'establí com a rellotger independent a Londres (Anglaterra). D'antuvi partidari de Karl Marx, formà part del sector dirigent de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) des de la seva fundació en 1864. Entre aquesta data i 1872 fou membre del Consell General de l'AIT i secretari de correspondència de la secció suïssa. Entre 1871 i 1872 exercí de caixer. A causa del seu poliglotisme va ser elegit president de diversos congressos de l'AIT --Ginebra (1866), Brussel·les (1868) i Basilea (1869)-- i de la Conferència de Londres (1871). Fou col·laborador del periòdic internacionalista L'Égalité. En 1872, després del Congrés de l'Haia, trencà amb el marxisme i amb el centralisme del Consell General de l'AIT i, fins al 1874, formà part del sector bakuninista del Consell Federal Britànic de la Internacional. Després milità en els sindicats anglesos i en el nou moviment obrer socialista. Hermann Jung va ser apunyalat de mort el 3 de setembre de 1901 a la seva joieria del barri de Clerkenwell de Londres (Anglaterra) per l'anarquista francès Marcel Fougeron, que volia robar-li per recaptar fons per al moviment llibertari. Fougeron, de 23 anys, va ser jutjat entre el 28 i el 29 d'octubre de 1901 a Londres; declarat culpable d'assassinat, va ser penjat el 19 de novembre de 1901 a la presó londinenca de Newgate. Els arxius de Jung es conserven a l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam.\n- Bartholomeus de Ligt: El 3 de setembre de 1938 mor a Nantes (Bretanya) l'antimilitarista i pacifista llibertari Bartholemeus de Ligt, Bart. Havia nascut el 17 de juliol de 1883 a Schalkwijk (Utrecht, Països Baixos). D'antuvi pastor protestant en una població del Brabant holandès, va manifestar la seva fe i les seves conviccions pacifistes en els seus sermons, però, en 1914, les seves incitacions a la desobediència en plena mobilització militarista són desautoritzades per la jerarquia i és bandejat de la seva parròquia i, per extensió, del seu domicili, per acabar finalment empresonat. D'aleshores, evolucionarà d'un pacifisme cristià a un antimilitarisme llibertari. Va participar en l'Associació Internacional Antimilitarista i en la Internacional dels Resistents a la Guerra. El 27 de juliol de 1924, a la Casa del Poble de l'Haia va ser un dels oradors --juntament amb Domela Nieuwenhuis, Rudolf Rocker, Emma Goldman, Pierre Ramus i altres--, en un míting d'aniversari dels vint anys de la creació de l'Associació Internacional Antimilitarista. Va ser també un dels fundadors de l'Associació dels Intel·lectuals Revolucionaris i de l'Oficina Internacional Antimilitarista, que va proposar en 1934 un «Pla de mobilització contra totes les guerres». En 1935 va publicar el seu manual de resistència passiva, The conquest of violence (La violència vençuda), que tindrà una gran influència sobre els pacifistes de parla anglesa.\nNotícia de l'expulsió de la CNT d'Eustaquio Yáñez Yáñez apareguda en el periòdic parisenc Solidaridad Obrera del 8 de febrer de 1946\nroclafamilia | 21-10-2010, 11:23\nroclafamilia | 03/09/2017, 19:22


Esdeveniments de/d' Octubre 2017\ndl 2. Oct.\nCorreu electrònic: info@colgeocat.org\nTelèfon: 93 425 06 95\ndj 5. Oct.\nConferència "Reptes i Tendències de la Ciberseguretat\n05/10/2017 de 18:30 a 20:00\nCONFERÈNCIA "REPTES I TENDÈNCIES DE LA CIBERSEGURETAT" Conferència \_ En el marc de l'acte de graduació i lliurament de diplomes als alumnes del màster en Cybersecurity Management de la UPC School, el proper dijous 5 d’octubre, a les 18:30h, es realitzarà a l’Aula Màster del Campus Nord UPC la conferència "Reptes i tendències de la ciberseguretat", a càrrec de Xavier Gatius, director general de CESICAT (Centre de Seguretat de la Informació de Catalunya).\ndt 10. Oct.\nPrograma de tècniques de relaxació i mindfulness per a l’entorn laboral\n10/10/2017 de 17:30 a 19:30\nSala 001. Edifici Til·lers. C. Jordi Girona, 31 Barcelona\nJon Kabat-Zinn defineix el mindfulness com la qualitat de “prestar atenció de manera intencional al moment present, sense jutjar-lo”. Entre els beneficis de la pràctica del mindfulness podem destacar: la millora de la gestió de l’estrès i l’ansietat, l’increment de la nostra capacitat de concentració en la feina, la potenciació de la creativitat i la millora de les nostres habilitats de comunicació i d’escolta, entre d’altres.\nTelèfon: 93 401 77 50\ndj 19. Oct.\nOpen Talent sobre Software Testing amb Sogeti\nEl proper dijous 19 d’octubre, a les 19h, tindrà lloc al Tech Talent Center (c/ Badajoz 73, Barcelona) l' Open Talent: " Ensuring application quality in IT applications", a càrrec de Mark Buenen, global leader digital assurance & testing practice al grup Sogeti. Les tecnologies de la informació evolucionen més ràpidament que mai. En primer lloc, els negocis exigeixen més velocitat, i estem adoptant processos àgils i DevOps per ajustar-nos. Però, com podem garantir la qualitat sense posar en risc la velocitat? En aquesta conferència es discutiran els principals reptes d’aquest canvi disruptiu en l’àmbit del software quality assurance.\ndl 30. Oct.\nCITCEA - CURSO PROFESIONAL DE FUNCIONAMIENTO DEL MERCADO ELÉCTRICO ESPAÑOL\nETSEIB, Aula Schneider. Av. Diagonal 647 Planta 2. Barcelona


Las fiestas San Antolín 2019 estrenan iluminación el 26 de agosto\nEl Consistorio ha invertido 18.000 euros en la instalación de 26 arcos para la Calle Mayor -7 y 10 metros de largo por 2 metros de alto-, diez letreros para las diferentes entradas a la ciudad y una portada de 12,5 metros de altura ubicada en la confluencia de Pío XII con el Paseo del Salón y la propia Calle Mayor, «convirtiéndola de nuevo en uno de los puntos de referencia de las fiestas», indicó la concejal del ramo, Laura Lombraña.\nSe da la circunstancia que la empresa adjudicataria del contrato, Luzarmur, considerada una de las más importantes a nivel nacional dentro del sector, ha hecho un especial hincapié en que todos los motivos que componen las instalaciones sean diferentes, «creando escenas únicas y siempre con colores cálidos», aclaró la edil.\nIgualmente, cabe reseñar que todo el material utilizado es LED de última generación y muy bajo consumo, «calculando un gasto medio por arco de 300 vatios, una cantidad sensiblemente inferior a la que necesitaban los de bombillas normales, situada en los 5.000», indicó Lombraña, quien espera que los palentinos y visitantes valoren positivamente esta decoración , «pensada únicamente para ayudar a que la ciudad presente su mejor cara durante estas fechas».


Wikiloc | Ruta La Cara de l'Indi\nLa Cara de l'Indi\n1.323 73 701\nRiells del Fai-St Miquel del Fai-St Miquel Xic- Roques Vermelles-La Pineda (senderisme)\nRiells del Fai-st. Miquel del Fai-Sant Miquel de Bertí-Turó Onze Hores- Grau escaletes (senderisme)\nRiells del Fai. De la Font de la Pineda fins Sant Miquel del Fai: Cova de Sant Miquel, Cova de les Tosques, Ermita St.Martí s.IX (a peu)\nPrincipio de la ruta de Sant Miquel del Fai y sus alrededores (senderisme)\nVista 460 vegades, descarregada 3 vegades\nExcursió que ens porta al sector inferior dels Cingles del Perer, on les formacions rocoses que hi ha reben noms curiosos (la Cara de l'Indi, l'Elefant, el Cagarro del Diable...)\nCara de l'indi\nEl Tenes neix als altiplans del Moianès, a la serra de la Sauva Negra, rebent en els seus orígens el nom de riera de Castellcir, ja que passa just per davant de l'església romànica de Sant Andreu de Castellcir. Per la pròpia natura del terreny (roques calcàries fàcilment erosionables), s'encaixa molt ràpidament, formant pintorescs gorgs i saltants d'aigua, els més destacats dels quals es troben entre Sant Quirze Safaja i Riells del Fai, destacant els de l’entorn de Sant Miquel del Fai, on rep, per l'esquerra, després de tres espectaculars saltants d'uns centenar de metres d'alçada en el seu conjunt, el Rossinyol. A partir d'aquest punt s'obre a la depressió del Vallès per unir-se per la dreta al Besòs entre Montmeló i Mollet del Vallès, destacant el torrent de Vallderròs, tributari per l'esquerra a l'alçada de Riells, després de la unió de diversos torrents que baixen del Bertí i zones properes en el Gorg de Vallderròs, lloc d'una singularitat especial i font de moltes de les llegendes del lloc, com la típica de les dones d'aigua. Aquest pas ens servirà per creuar el riu a gual... Pot ser que ens remullem els peus!\nA la dreta aniríem cap al Molí de l'Altra Banda, creuaríem el riu i sortiríem al Molí de la Pineda. Com que aquesta excursió comença i acaba a la Font de la Pineda, tirem endavant pel camí que puja, que ofereix excel·lents vistes de la Vall de Sant Miquel i del riu.\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta La Cara de l'Indi https://ca.wikiloc.com/rutes-senderisme/la-cara-de-lindi-14205933 Salutacions, Wikiloc - Rutes del Món


foto trobada a Flickr\nEs mirà el telèfon amb una barreja de cansament i fastigueig dibuixats al rostre. Si el despenja i marca el número, malament. Si no ho fa, pitjor. No té gaires opcions, i trií la que trií està clar que no serà la bona. Ja fa dies que no parlen, i no pot allargar la situació eternament. Una de les dues ha de baixar del burro i sembla que, un cop més, com sempre, ha de ser ella.\nretalls de pseudo realitat\nEm vàreu avisar i no vaig voler escotar-vos. M’ho dèieu una vegada i una altra, però jo no us feia cas.\nA tu, el meu millor amic, no et creia perquè pensava que estaves gelós. T’havia donat carabasses uns mesos abans, i ara que havia trobat aquell tros d’home, que es feia mirar dues vegades, i que m’havia escollit a mi entre totes les noies que li anaven darrere, tu em deies que el deixes, que no em convenia, que jo em mereixia algú millor. No saps prou bé quina raó tenies. I ara que ho sé, que ho reconec, que ho he vist amb els meus propis ulls. Ara no et puc dir gràcies per avisar-me.\nLA JOGUINA DEL PARE\nRebusca dins el bagul amb una cura gens habitual en ell més aviat mal destre en tots els seus moviments. No l'hi costa gaire trobar el que cercava. Va agafar l’embolcall i el diposita a terra, al seu costat, amb la precaució que faria servir per manejar la peça de cristall més delicada del món. S’assegué amb les cames creuades i va anar desembolicant l’objecte amb la fascinació dibuixada al rostre. L’agafà amb totes dues mans i se l’apropà a la cara, deixant que els seus narius s’impregnessin d’aquella olor tant familiar com llunyana.\nUys ja veig que el follet del blog us té informats dels últims esdeveniments. Així m’agrada, que a part d’enredar tot el que enreda de tant en tant és comportí com un bon follet.\nParanoies de ahir i avui presenten...\nEl Follet del Blog\nCaram, quina olor de tancat que fa! Això s’ha de ventilar ràpid i bé o no farem pas net. I quina mà de pols que hi ha! Però si els àcars han fet un campament! No m’estranya gens ni mica. La de temps que fa que ningú entra aquí! Res, toca arremangar-se i posar-se a fer feina de valent o el dia que la Bruixeta o un dels seus animalots, tornin a passar per aquí no podran ni entrar.\nLA VEÏNA DEL DEU\nFoto treta de Flickr\n—Bon dia, jove. Sóc veïna del deu, exactament la del segon. —Es presenta la Mercè, com si aquella informació fos de vital importància, mentre amb la mà dreta va masegant tots els préssecs de la caixa. — Tenim el gènere verd, avui, eh?— Clavant l’ungla, de la mà dreta, a les peres sense deixar de martiritzar els préssecs.


ELS LLANGARDAIXOS PODRIEN PERDRE ELS SEUS BACTERIS INTESTINALS PEL CANVI CLIMÀTIC, I AIXÒ NO ÉS FANTÀSTIC - MEDI AMBIENT - 2021\nEls llangardaixos podrien perdre els seus bacteris intestinals pel canvi climàtic, i això no és fantàstic\nLa zootoca vivipara més coneguda com el llangardaix comú, és el tipus de rèptil que un ecologista en gerència pot portar a l'horror parental. Amb una longitud de dos centímetres i mig de llarg i amb un pes inferior a un llapis, el llangardaix té una mida perfecta per ocultar les mans. El llangardaix, com el seu nom indica, és comú. La seva extensió comença a l'oest d'Irlanda i s'estén fins a l'est fins al Japó, amb una extensió que arriba fins al nord del cercle àrtic i fins al sud del nord d'Itàlia. Amb la major part de la seva gamma desocupada pels humans —i els ecosistemes intactes com a resultat—, no és d'estranyar que la llista vermella de les espècies amenaçades de la UICN enumeri Zootoca vivipara com a espècie de menys preocupació. No obstant això, un nou estudi de la revista Nature Ecology and Evolution suggereix que els humans no han de preocupar-se per l’hàbitat de la sargantana comuna per causar el perjudici més important. Només ens queda escalfar la calor. Els investigadors van trobar que un clima d’escalfament, que probablement es trobaran els llangardaixos durant el canvi climàtic, provoca una pèrdua del 34 per cent de la diversitat de microbiomes de la sargantana o bacteris intestinals.\nEls investigadors són cada cop més conscients que els bacteris de l’intestí d’un animal –sí, fins i tot un llangardaix– tenen un paper important en tot, des de la digestió fins a la immunitat. El benestar, almenys en part, resideix a l'intestí. Tot i que encara estem aprenent què constitueix un microbioma saludable, se sol considerar favorable un microbioma divers (que té molts tipus diferents de bacteris).\nAl mateix temps, els investigadors saben que el perfil dels bacteris intestinals té un impacte ambiental. La densitat de població i la dieta, per exemple, afecten la salut de l’intestí d’un llangardaix i, al seu torn, poden afectar la salut del llangardaix. Com que els llangardaixos tenen sang freda i depenen molt del seu medi ambient per mantenir les temperatures corporals, tenia sentit preguntar-se quin impacte tindrien, si existia, escalfaments de temperatures com les previstes en el canvi climàtic. Els resultats no són excel·lents: els llangardaixos exposats a temperatures d’escalfament no només tenien menys diversitat bacteriana, sinó que també tendien a morir abans.\nEls investigadors van arribar a aquesta conclusió mitjançant una sèrie d’experiments. En el primer, van destinar nou llangardaixos a tres condicions climàtiques d’estiu: clima actual, escalfament climàtic intermedi (+2 graus centígrads) i clima càlid (+3) - que són coherents amb les projeccions del Grup Intergovernamental de Canvi Climàtic (IPCC). Després d’exposar els llangardaixos a les condicions climàtiques d’estiu des de mitjans de juny a mitjans de setembre, els investigadors els van tornar a presentar al present tèrmic i van provar el bacteri en el seu cloacal (una cavitat que serveix d’obertura per a les vies intestinals, genitals i urinàries). en moltes vèrtebres incloses sargantanes). També van fer un estudi similar amb un tractament climàtic d'estiu de dos mesos en lloc dels quatre mesos de la prova original. En tots dos, van trobar que els llangardaixos exposats a climes més càlids tenien colònies de bacteris menys diverses a les seves entranyes.\nPer descomptat, la pèrdua de diversitat de bacteris intestinals no vol dir necessàriament que les sargantanes fossin menys sanes. No podia ser que els climes càlids van destruir bacteris nocius i van deixar els llangardaixos amb una col·lecció de microbis menys diversa però en definitiva millor?\nPer esbrinar-ho, els investigadors van estar atents als seus temes d'estudi durant un any després que s'hagi produït un ajustament de la temperatura. Les sargantanes amb més diversitat de bacteris intestinals (les que van estalviar els climes més càlids) van sobreviure amb més probabilitat, cosa que va suggerir que la pèrdua de diversitat perjudicava realment els seus companys rèptils.\nEls autors no diuen que això sigui definitiu. Podria ser que les condicions d’escalfament ràpid de l’experiment posessin estrès en els llangardaixos i que un clima d’escalfament lent no pugui tenir el mateix resultat. Al mateix temps, però, el canvi climàtic no es veu marcat per un escalfament constant de les temperatures No som una proverbial granota que es va bullint lentament a la mort en una olla. Més aviat, el canvi climàtic està marcat per canvis de temperatura relativament ràpids, inclosos fenòmens com ara les onades de calor que van provocar Rússia el 2010. L’experiment no va fer un mal treball de reflectir aquestes condicions.\nSi es mantenen els resultats de l’estudi, podria ser que es tractés d’una manera més imprevista de què el canvi climàtic està perjudicant el medi ambient. Els impactes d’aquests i d’altres efectes indirectes del canvi climàtic Els esquemes, recordeu-vos, tenen un paper important en el control dels insectes podrien passar desapercebuts fins que els humans comencen a sentir la calor.\nLa Llei del Federalisme de Drone canviaria la regulació als governs estatals i locals\nLes aus borratxes estan causant estralls a Minnesota\nRevisió del cercle de Logitech: aquesta càmera de seguretat intel·ligent pot funcionar sense fils\nCom conflueixen els ocells d'una ploma\nLa temporada de grip ja s’ha acabat. Aleshores, què mal va tenir?\nRELLOTGE: 24 dels llançaments espacials més famosos de sempre\nLes mosques cops van ajudar a exonerar una dona d'assassinat 17 anys després del fet\nEls imants fan que el multicerc Leatherman Free P2 sigui fàcilment fàcil d'utilitzar amb una sola mà\nBodyByDarwincom : Els llangardaixos podrien perdre els seus bacteris intestinals pel canvi climàtic, i això no és fantàstic © 2019. All Rights Reserved.


La Policia Municipal del Vendrell enxampa i investiga un menor per danys a la zona escolar - Canal Baix Penedès\nAnterior Rosa Miquel Nin (El Vendrell, 1897-1961), mestra per vocació -Dia Internacional de les Dones\nSegüent Es constitueixen els 3 òrgans de governança del Pla Estratègic de Desenvolupament i Ocupació del Baix Penedès\nAquest passat cap de setmana, a la zona escolar, una patrulla de la Policia Municipal del Vendrell va localitzar un menor que, presumptament, havia fet llançament de pedres a l’escola Àngels Garriga causant danys a un vidre d’aquest immoble públic.\nL’actuació s’emmarca en un operatiu de vigilància d’accions incíviques a tot el municipi. I, en el cas de la zona escolar, per part de la Regidoria d’Educació ja s’havia rebut informació de fets similars que s’havien produït amb anterioritat.\nEl menor és investigat com a presumpte autor d’aquest fets i se li van obrir diligències judicials abans de ser entregat als pares.


Marc Tarrau, nau pòrtaveu deth grop d’Unitat d’Aran en Ajuntament de Naut Aran – Unitat d'Aran\nUA en Ajuntament de Naut Aran a amiat a tèrme un cambi ena sua organizacion en tot nomentar a Marc Tarrau coma pòrtaveu deth grop en substitucion de Francés Bruna.\nUnitat d’Aran a comunicat ar Ajuntament de Naut Aran eth cambi de portavotz d’aguest grop. Per unanimitat des sòns integrants, s’a decidit qu’eth nau pòrtavotz deth grop d’Unitat d’Aran en Ajuntament de Naut Aran sigue eth còsso Marc Tarrau Leja. Atau madeish, aguesta decision siguec ratificada pera Comission Executiva d’UA celebrada eth passat dia 11 de hereuèr, tanben per toti es sòns membres\nMarc Tarrau, nau portaveu d’Unitat d’Aran en Ajuntament declaraue, “deth grop d’UA en Naut Aran ençà seguiram trabalhant tà traçar es objectius qu’apròpen ath partit as naui tempsi e realitats deth municipi de Naut Aran”. En aguest sens higie que “Unitat d’Aran apòste per daurir ua naua etapa en temps en Naut Aran” e a “volut arregraïr eth gran trabalh realizat peth còsso Francés Bruna en sòn papèr de pòrtaveu pendent tot aguest temps”.\nMarc Tarrau, encetèc eth sòn compromís ena politica aranesa en 2002, an en que comencèc era sua militància en Unitat d’Aran. En 2015 siguec elegit president dera EMD de Bagergue, cargue qu’ostente enquiara actualitat, e en 2019 còsso en Ajuntament de Naut Aran.\nVal d’Aran, 24 de hereuèr de 2022\nMarc Tarrau, nuevo portavoz del grupo de Unitat d’Aran en el Ayuntamiento de Naut Aran\nUA en el Ayuntamiento de Naut Aran ha llevado a cabo un cambio en su organización nombrando a Marc Tarrau como portavoz del grupo en substitución de Francés Bruna.\nUnitat d’Aran ha comunicado al Ayuntamiento de Naut Aran el cambio de portavoz de este grupo. Por unanimidad de sus integrantes, se ha decidido que el nuevo portavoz del grupo de Unitat d’Aran en el Ayuntamiento de Naut Aran sea el concejal Marc Tarrau Leja. Así mismo, esta decisión fue ratificada por la Comisión Ejecutiva de UA celebrada el pasado día 11 de febrero, también por todos sus miembros.\nMarc Tarrau, nuevo portavoz de Unitat d’Aran en el Ayuntamiento declaraba, “desde el grupo de UA en Naut Aran seguiremos trabajando para trazar los objectivos que acerquen al partido a los nuevos tiempos y realidades del municipio de Naut Aran”. En este sentido añadía que “Unitat d’Aran apuesta por abrir una nueva etapa en el tiempo en Naut Aran” y ha “querido agradecer el gran trabajo realizado por el concejal Francés Bruna en su papel de portavoz durante todo este tiempo”.\nMarc Tarrau, empezó su compromiso en la política aranesa en el 2002, año en el que comenzó su militancia en Unitat d’Aran. En el 2015 fue elegido presidente de la EMD de Bagergue, cargo que ostenta hasta la actualidad, y en 2019 concejal en el Ayuntamiento de Naut Aran.\nVal d’Aran, 24 de febrero de 2022\nMarc Tarrau, nou portaveu del grup d’Unitat d’Aran a l’Ajuntament de Naut Aran\nUA a l’Ajuntament de Naut Aran ha portat a terme un canvi en la seva organització nomenant Marc Tarrau com a portaveu del grup en substitució de Francés Bruna.\nUnitat d’Aran ha comunicat a l’Ajuntament de Naut Aran el canvi de portaveu d’aquest grup. Per unanimitat dels seus integrants, s’ha decidit que el nou portaveu del grup d’Unitat d’Aran a l’Ajuntament de Naut Aran sigui el regidor Marc Tarrau Leja. Així mateix, aquesta decisió va ser ratificada per la Comissió Executiva d’UA celebrada el passat dia 11 de febrer, també per tots els seus membres.\nMarc Tarrau, nou portaveu d’Unitat d’Aran a l’Ajuntament declarava, “des del grup de UA a Naut Aran seguirem treballant per traçar els objectius que acostin al partit als nous temps i realitats del municipi de Naut Aran”. En aquest sentit afegia que “Unitat d’Aran aposta per obrir una nova etapa en el temps a Naut Aran” i ha “volgut agrair la gran feina feta pel regidor Francès Bruna en el seu paper de portaveu durant tot aquest temps”.\nMarc Tarrau, va començar el seu compromís en la política aranesa el 2002, any en què va començar la seva militància a Unitat d’Aran. El 2015 va ser elegit president de l’EMD de Bagergue, càrrec que ostenta fins a l’actualitat, i el 2019 regidor a l’Ajuntament de Naut Aran.\nVal d’Aran, 24 de febrer de 2022


Impressió de fitxers en una bústia\nPer imprimir els fitxers de la bústia, seguiu els procediments que s'indiquen a continuació. Els fitxers es desen amb les opcions d'impressió i, per tant, sempre podeu imprimir-los amb els mateixos resultats. Si establiu un període temps indefinit per desar fitxers a la bústia (Especificació de les opcions de bústia) i deseu els documents que feu servir rutinàriament, com ara un full de portada de fax amb les opcions d'impressió, us estalviareu les molèsties d'imprimir des d'un ordinador.\nPodeu seleccionar i imprimir un màxim de 100 fitxers d'una bústia al mateix temps. No obstant això, si hi ha treballs reservats a la bústia, el nombre de fitxers que podeu seleccionar i imprimir varia en funció del nombre de fitxers reservats.\nA la pantalla de selecció de fitxers, els fitxers que es mostren amb una icona amb s'han desat conjuntament amb les opcions d'impressió especificades quan es van desar. Per imprimir amb aquestes opcions, no premeu <Canviar opc. d'impressió>. Les opcions especificades es podrien desactivar.\nPer cancel·lar la impressió, premeu <Cancel·lar>.\nDepenent del fitxer desat des d'un ordinador, és possible que la impressió no estigui disponible perquè l'equip no admet les opcions del fitxer.\nTambé podeu mostrar la imatge de visualització prèvia del fitxer i imprimir-la des d'aquesta pantalla. Edició de fitxers a la bústia\nEl nombre màxim de treballs d'impressió que es poden reservar és 100.\n> Ús de l'espai d'emmagatzematge > Edicions simples de fitxers > Impressió de fitxers en una bústia


Preguntes més freqüents - SUNKON Intelligent Technology Co., Ltd.\nQuin és el servei d'atenció al client?\nRespon dins 24 hores.\nCom instal·lar la màquina?\nProporcionarem el vídeo d’instal·lació i el manual d’operacions per ajudar els clients a instal·lar les màquines per si mateixos.\nPodeu fabricar la màquina segons els meus requisits?\nSí! Es proporciona un servei personalitzat.\nQuè tal la qualitat de les vostres màquines?\nUtilitzem marques de peces elèctriques de fama mundial amb un excel·lent rendiment de l’estructura interior, una alta configuració per a una vida útil més llarga i un aspecte excel·lent. Els nostres enginyers forts tenen més de 10 anys d’experiència en R + D en aquest camp, sempre utilitzem estructures i disseny per a les nostres màquines.\nT / T seria millor amb una transferència ràpida i poques comissions bancàries. També es pot acceptar L / C, però el procediment és complex i la tarifa és elevada. També podeu utilitzar Western Union i altres garanties comercials.\nQuant dura el termini de lliurament?\nNormalment són de 20 a 45 dies.\nQuè tal l’embalatge per a màquines？\nLes màquines s’envasaran per pel·lícula contra la humitat, així com el palet de fusta o d’acer que es pot aixecar fàcilment.\nQuin idioma hi ha al PLC de les vostres màquines? És possible utilitzar el nostre propi idioma?\nLa instrucció sobre PLC és en anglès. Sí. Primer us enviem la instrucció en anglès, després la traduïu al vostre idioma i ens l’envieu de nou. Aleshores el podem fer en el vostre propi idioma segons la vostra traducció.\nQuin és el CODI HS dels vostres productes?\nEl tallador de vidre, el tallador doble, el tallador de formes són 84642010. El bisell de vidre, la perforadora de vidre, la mitra de vidre són 84649019. La rentadora de vidre és 84248999. El sandblaster de vidre és 84243000.\nMàquina de tallar pedra de 45 graus, Equip de rectificat de pedres, Màquina de mitra variable de vidre, Mòlta de pedra de 45 graus, Màquina de tallar vidre per a mobles, Màquina de mitra de vidre,


Qui somEl Centre DelàsMembresMemòries d'activitatContactaPublicacionsArticlesRevista electrònica Materials de treballInformesLlibresMaterials pedagògicsButlletí electrònic Pau GlobalBase de dadesPressupost militar a EspanyaDespesa militarR+DCompres d'armesIndústria militarFinançamentIndústria militar a EspanyaIndústria militar a CatalunyaEmpreses militars privadesComerç d'armesExportacionsCercador d'exportacionsDades MundialsXifres militars OTAN i UEExportacions d'armes de la UEDocuments de seguretatEstat espanyolUnió europeaOTANEstats Units d'AmèricaONUTractats internacionalsCampanyesBanca armadaStop Inversions ExplosivesRetallem la despesa militarObjecció fiscal a les despeses militarsDesmilitaritzem l'educacióCampanya contra el comerç d'armesStop bombes de dispersióCampanya Internacional per a l’Abolició de les Armes Nuclears (ICAN)ActivitatsConferènciesCursos i seminarisJornadesEnquestesCol·laboraFes-te col·laborador/aFes-te soci / Fes un donatiuFes pràctiques o voluntariatContacta\nImprimeix El Centre d’Estudis per a la pau JM Delàs participarà al V Fòrum Social Europeu\nEscrit per Centre Delàs on 12 Octubre 2008. Posted in Cultura de pau\tTwitterEl Centre d’Estudis per a la pau JM Delàs participarà al European Peace Action Forum del V Fòrum Social europeu, que enguany es celebra a Mälmo (Suècia), fent una presentació del militarisme a l’Estat espanyol i de la campanya BBVA sense armes al seminari Globalisation of militarism; específicament en el taller en el què es parlarà de les campanyes contra els beneficis de la guerra (Campaigns against war profiteering), que tindrà lloc el dia 18 de setembre de 9,30 a 12,30h del matí. En aquest seminari, Pere Ortega farà una introducció de la situació de la industria militar a l’Estat espanyol, i Jordi Calvo mostrarà la campanya BBVA sense armes. Altres ponents de la taula seran Javier Garate, Cajsa Nyvist, Anna Sanne Göransson i Rolf Lindhal.\nUn altre dels seminaris on el Centre d’Estudis per a la Pau participarà amb especial interès és el que sota el títol: “La creixent influencia de l’OTAN i la militarització de la UE”, debatrà sobre aquests temes i tindrà l’objectiu d’engegar una campanya contra l’OTAN per l’any que ve (2009), amb motiu del seu seixanta aniversari.Més informació: Fòrum Social EuropeuIª crònica des del FSE 2008:La participació de Justícia i Pau al Vè Fòrum Social Europeu ha començat el seu primer dia a l’espai dedicat a l’eix temàtic "Construïnt una Europa per a un món just, pacífic i solidari, contra la guerra i el militarisme". Una introducció sobre l’entramat industrial-militar ha donat pas a les intervencions que diverses organitzacions pacifistes europees han fet sobre les resistències a les infraestructures militars i les campanyes contra els beneficis de la guerra.Al taller sobre els beneficis de la guerra, Pere Ortega (membre del Centre d’Estudis per a la Pau Delàs de Justícia i Pau) ha fet una introducció als beneficis que la guerra dóna a la indústria militar, posant especial èmfasi a les ajudes que reben les empreses d’armes de les administracions públiques i a les exportacions d’armes espanyoles, que han situat l’Estat espanyol en el vuitè lloc del rànquing mundial d’exportadors d’armes. L’informe d’esportacions d’armes espanyoles 1996-2007 del Centre d’Estudis per a la Pau JM Delàs ha sigut acollit amb molt d’interés pels diferents activistes i estudiosos del comerç d’armes europeus presents al seminari.Jordi Calvo, membre també del Centre Delàs, ha presentat a continuació la campanya "BBVA sense armes", mostrant la importància que les entitats financeres tenen en el comerç d’armes, finançant exportacions; en la operativitat de les indústries militars, mitjançant els crèdits sindicats; i amb les participacions accionarials dins aquestes empreses. Ha sorprés especialment el mapa de connexions accionarials entre els bancs i caixes espanyoles i les indústries militars. Alguns dels presents han descobert que alguna entitat financera originària del seu país té accions d’empreses d’armes espanyoles.Les següents intervencions han estat realitzades per organitzacions de la Xarxa Europea contra el Comerç d’Armes (ENAAT en les seves sigles en anglès), on han explicat altres campanyes contra les entitats financeres que inverteixen en armes, com les de Bèlgica (My money clear conscience?); i també treballs de recerca que han identificat que armes fabricades a Suècia estan sent utilitzades a la guerra d’Iraq. Finalment, l’organització sueca Ofog ha tractat el treball pel desarmament des de l’activisme no violent, amb innovadores idees per protestar davant les empreses productores d’armes amb un talant festiu i amicable que els ha fet aconseguir un gran impacte mediàtic, encara que aquestes accions han trencat el diàleg amb l’empresa d’armes.En definitiva, hem vist diversistat de formes de treballar pel desarmament, hem fet contactes i hem après d’altres maneres de fer, que podrem aplicar a casa nostra.Jordi CalvoIIª crònica des del FSE 2008Segon dia del Vè Fòrum Social Europeu. Les oficines d’informació del FSE no donen xifres d’inscrits, i la dispersió dels espais on es realitzen els seminaris fa difícil donar dades dels assistents, però la realitat es que comparat amb els Fòrums europeus anteriors, la xifra d’inscrits ha disminuit considerablement. A l'espera de la manifestació de demà dissabte on podrem tenir un nombre aproximat d'altermundialistes presents a Mälmo, avui, a molt estirar podem parlar de 8.000 assistents, bastans menys dels 20.000 que s'esperaven, i molt lluny dels 40.000 d'edicions anteriors. Però la quantitat de gent no dóna la mesura de la qualitat del FSM, i el cert és que la qualitat de les propostes dels seminaris ha estat molt alta. I les principals lluites i resistencies d’avui a Europa i bona part del món, s'estan discutint aquí, coordinant i reomplint.Una de les qüestions per les quals pot haver disminuit l'assistencia, rau en que una part de les esquerres polítiques europees hagin abandonat el FSE, perquè ja no el veuen com un espai on les seves minoritàries consignes polítiques tenen el ressó que desitjen; també perquè les seves propostes queden diluides entre les altres moltes alternatives presents en el FSE. Així que, el que per alguns pot semblar un problema, per molts altres altermundialistes és una sort, doncs s'han lliurat de la presència i intervencions abusives de militants que no representen, moltes vegades, lluites socials. Això es pot advertir sobre tot, en els seminaris on es parla de justícia global, coordinar les lluites contra les corporacions transnacionals, o contra la OTAN, on els debats no han estat crispats pels enfrontaments entre tendències polítiques, i la serenitat i la facilitat d'arribar a consens en els acords ha estat molt ampli. Potser, això ha estat degut per la qüestió de que ens trobem en els països escandinaus, on el seny és més abundant que la rauxa llatina. El fet és que el FSE de Mälmo, és un pas endavant dels moviments socials compromesos en transformar l'Europa liberal actual. Moltes veus escoltades en diferents seminaris posaven l'èmfasi en dir que la crisi, per altres, colapse de l'ecomonmia financera actual, és una gran oportunitat per canviar el rumb del capitalisme. A veure si és cert.Si ahir estàvem presents en el seminari sobre les campanyes contra la indústria militar, el comerç d'armes i la complicitat de la banca, presentant les nostres propostes, avui Justícia i Pau (Pere Ortega i Jordi Calvo) ha compartit taula amb entitats pacifistes europees com Campaing Nuclear Desarmament, War Resisters Internartional, Internacional Peace Bureau o el Moviment par la Paix, en l'Assamblea preparatòria de la Campanya contra la OTAN que estem organitzat pel 60è aniversari del seu naixement que tindrà lloc el 4 d'abril del 2009, data en que es prepara una gran manifestació de protesta davant del Parlament Europeu a Estrasburg, lloc escollit per la OTAN. Un verdader escarni que sigui el Parlament, seu dels representants dels ciutadans europeus, on una organització belicista celebri la festa del seu aniversari.Pere OrtegaIII Crònica del FSELa tercera jornada del Fòrum Social Europeu va començar amb el cap a la manifestació que tenia lloc a la tarda. Al matí diverses assemblees de moviments socials per temes o sectors mostraven que arribàvem al final d'aquest V FSE.Dissabte al matí, a l'assemblea del moviment contra la guerra, el militarisme, les bases militars i la indústria d'armes, la delegació del Centre d'Estudis per a la Pau Delàs de Justícia i Pau, Pere Ortega i Jordi Calvo, van explicar la campanya que s'està engegant sobre la guerra a Afganistan, presentant les Jornades sobre aquest tema que tindran lloc a Barcelona els dies 28, 29 i 30 d'octubre. També es van poder establir contactes amb la campanya a nivell europeu recentment engegada.La manifestació de la tarda va ser tota una sorpresa. Si a la segona jornada comentàvem la baixa assistència al Fòrum, o si més, la disminució respecte trobades anteriors, a la manifestació es van congregar unes 15.000 persones, provinents de diferents organitzacions i de diferents països. Cal destacar la numerosa presència de manifestants provinents d'Amèrica Llatina que denunciaven les polítiques comercials de la Unió Europea amb aquell continent.Diumenge era l'últim dia de seminaris i assemblees. Justícia i Pau va assistir al seminari sobre les causes i conseqüències dels Tractats de Lliure Comerç (TLC- EPAs) de la Unió Europea amb els estats de l'Àfrica, Carib i Pacífic. En aquest seminari es va poder compartir les experiències de la campanya a nivell europeu Stop EPAs, i de les diferents campanyes d'alguns països europeus que ja fa més anys que van començar a treballar al tema. A nivell català, vam explicar l'acció de denúncia i sensibilització que es va dur a terme ahir, dia de La Mercè, a Barcelona. Esperem poder compartir tots aquests espais amb tots aquells presents a Malmö i molts més moviments socials al proper Fòrum Social Europeu que tindrà lloc el 2010 a Estambul, però no hem d'oblidar que la propera trobada és el mes de gener de 2009 a Belem (Brasil) al Fòrum Social Mundial.\nCentre d'Estudis per la Pau JM Delàs\tAdreça: C/Roger de Llúria 126 3er 1ª 08037 BarcelonaTel: +(34) 93 317 61 77Fax: +(34) 93 412 53 84Email:info@centredelas.org\tAltres webs del Centre Delàs\thttp://www.bbvasensearmes.orghttp://www.bancsantandersensearmes.orghttp://www.caixabanksensearmes.org/http://www.bancaarmada.orghttp://www.objecciofiscal.orghttp://www.stopinversionsexplosives.org/http://www.recortemoselgastomilitar.org/


Imatge del Palau Macaya, que acollirà el cicle.\nL'Associació en Defensa dels Drets de les Persones amb Discapacitat Intel·lectual (LADD) i el Palau Macaya de L'Obra Social La Caixa a Barcelona han organitzat un cicle, que arrenca aquest dimarts, per debatre sobre la inclusió laboral de les persones amb discapacitat intel·lectual.\nLa fundació bancària, que acull el cicle al Palau Macaya, ha explicat que aportarà la seva visió internacional la responsable de Project Research Europa (Regne Unit), Anne O'Bryan, que va ser capdavantera en promocionar el treball remunerat per al col·lectiu en la dècada dels 80.\nCompleten la taula d'aquest dimarts a les 18.00 hores el director nacional de Ready Willing & Able (RWA, Canadà), Don Galland, que treballa en crear demanda a les empreses per a aquesta inclusió, i el gerent de Mater Misericordiae de Mallorca, Boni Martínez, que defensa entorns diferenciats i flexibles per a cada individu.


«Los renglones torcidos de la ciencia», d'Eugenio Manuel Fernández Aguilar - Revista Mètode\nUna recerca amb notes al marge\nAntoni Bosch editor. Barcelona, 2020. 160 pàgines.\nRecomane a qui es dispose a llegir Los renglones torcidos de la ciencia, d’Eugenio Manuel Fernández Aguilar, que comence a fer-ho per la pàgina 123. És just l’inici de la segona i última part del llibre: es titula «Enderezando los renglones» i segueix la primera part, titulada «Los renglones torcidos». El suggeriment pot semblar una absurditat, però és el mateix autor qui proposa dos possibles camins per a la lectura. D’una banda, l’esmentat; de l’altra, llegir-lo amb un ordre lineal, com ho fem amb la resta de llibres.\nEn aquesta última part, l’autor descriu el funcionament d’una màquina blanca de forma tubular i d’estètica futurista que es troba habitualment als hospitals. Es tracta d’un aparell de tomografia d’emissió de positrons o PET (de l’anglès positron emission tomography). El que s’hi aconsegueix és una imatge estàtica de l’interior del cos per a poder estudiar, entre altres coses, el metabolisme. Una possibilitat que ha transformat per complet el món de l’oncologia. Així, l’autor explica els diferents fenòmens de base científica que es conjuguen durant la mitja hora que dura la prova biomèdica PET, gràcies als quals, per exemple, es pot detectar un tumor a temps.\nAra bé, tot i que el text és breu, conté una sèrie de notes a peu de pàgina que doten d’un profús context històric i tècnic cada concepte. La peculiaritat d’aquestes notes és que són molt més extenses de l’habitual, tant és així que configuren la primera part del llibre. D’aquesta manera, els deu capítols situats a l’inici del llibre són textos independents entre si de divulgació de la història de la ciència. En aquests, Eugenio Manuel Fernández hi relata qui i com varen descobrir els fenòmens que permeten el funcionament del PET.\nA més, de la lectura es desprenen tres idees que, a parer meu, eleven aquest text a una qualitat excepcional. En primer lloc, la consideració de la interdisciplinarietat com a factor imprescindible per a la posada en marxa de qualsevol tecnologia. Així, el lector pot apreciar que s’ha requerit descobriments en l’àrea de les matemàtiques, l’electrònica o la física, però també en la geologia, la química, o la psiquiatria per tal de poder gaudir hui en dia d’una tècnica com la PET. Una qüestió que, al seu torn, recorda la importància de les ciències bàsiques per al desenvolupament de les ciències aplicades. La segona és la capacitat d’il·lustrar la naturalesa necessàriament cooperativa de la pràctica científica. La darrera és la important mostra de les implicacions humanes que determinen l’èxit –o bé el fracàs– de qualsevol troballa científica.\ndescobrimentdivulgació de la cièncianoves tecnologies


TV3 - Jordi Puig Voltas: ´Causes i conseqüències de la mort d´un professor a mans d´un alumne´ | Col·legi Oficial de Pedagogia de Catalunya\nTV3 - Jordi Puig Voltas: "Causes i conseqüències de la mort d'un professor a mans d'un alumne"\nTV3 - Jordi Puig Voltas: "Causes i conseqüències de la mort d'un professor a mans d'un alumne" 21/04/2015\nPrograma Els Matins: "Causes i conseqüències de la mort d'un professor a mans d'un alumne", amb Lídia Heredia.\nJordi Puig parla sobre les causes i conseqüències dels fets succeïts a l'IES Joan Fuster de Barcelona, amb Jorge Navarro, diputat de la Junta de Govern del Col·legi d'Advocats de Barcelona i Francisco León, metge pediatre i psiquiatre.\nDes de la Pedagogia com s'ha d'abordar una situació extrema com la que estem vivint?\n"Estem intentant donar respostes quan el que possiblement hem de fer és més prevenció i posar l'educació per davant de la correcció. (...) Ens hem de fer les preguntes abans de que succeeixi, quines són les mesures que nosaltres podem posar i de quina manera podem fer una societat molt més educativa, que entén que estem exposats davant d'una sèrie de coses que passen i que poden passar en qualsevol moment. Ho hem vist en les darreres notícies, un accident aeri també provocat, són coses a les que no estàvem acostumats i que ara surten, doncs posem remei, actuar abans de lamentar-se."\nCom s'han de reeducar aquests tipus d'actituds?\n"Depèn de quina és la problemàtica, quina és la situació d'aquell infant. Les situacions poden ser tan diverses, hi ha un ventall tan divers de possibilitats... ." "Cada cas ha de ser personalitzat, necessita un treball específic, un equip interprofessional,... . El mestre no pot assumir-ho tot, el professor està a l’aula i ha d’assumir nens diversos, immigració, multiculturalitat, etc. L’escola no té mitjans suficients i en el futur no els tindrà, perquè cada vegada creixen aquestes necessitats, es necessiten altres professionals, formació, etc. " "Es necessita entendre que el procés educatiu no és només un procés d’aconseguir resultats acadèmics, sinó que hi ha un procés de valors, d’educació, de treball d’elements, d'emocions, etc. Els joves estan molt exposats a molts inputs que venen de la societat i els han de saber filtrar, han de saber prendre decisions,... . És molt complicat a la societat actual, als adults ja ens costa prendre decisions. (...) Hem de saber cada cas com s’ha de tractar i quines són les necessitats precises en cada situació."\nData de publicació: 21/4/2015


Comunisme i llibertat | L'Octubre\n← La vaga de tramvies del 1951\nConvertim l’1 de maig en una jornada de manifestacions massives contra la ultradreta i per les llibertats democràtiques! →\nTot i que els programes del PSOE i Unides Podem disten moltíssim de ser radicals, i menys encara comunistes, la dreta espanyola, que sempre va ser una enemiga visceral de les llibertats democràtiques, se sent obligada a desencadenar una histèria reaccionària en aquesta campanya electoral per reagrupar la seva base social i assegurar els negocis dels seus.\nNo hi ha res més mentider i fal·laç que oposar la llibertat al comunisme, i associar-la en canvi al capitalisme. Quan a milions de treballadors -els únics que creen la riquesa i el benestar social- se’ls imposa guanyar el pa, tenir un sostre, vestir-se i accedir a l’oci i la cultura, només si poden vendre la seva força de treball a una altra persona a canvi d’un salari, qui imposa a qui les condicions? Qui exerceix lliurement la seva voluntat? Quan a canvi d’un salari ni tan sols pots accedir a un sostre, a l’oci, a la cultura, a tenir una família, i només a malviure, on és aquí la teva llibertat?\nPer a exercir la llibertat de premsa es necessiten milions d’euros per pagar les màquines, els edificis, els periodistes i els equips Qui disposa d’aquests milions sinó els grans empresaris i banquers? Ni tan sols organitzacions representatives que agrupen milions de treballadors, com els sindicats i organitzacions d’esquerres, disposen d’aquests recursos. Qui exerceix la llibertat de manar a la policia a colpejar i maltractar els seus semblants? Els treballadors, o els representants del gran capital i del status quo?\nAixí que quan parlem de llibertat, hem d’afegir: Llibertat … per quina classe? No és potser tota aquesta llibertat “burgesa ‘” una mascarada que amaga l’autèntica dictadura de el gran capital?\nEls burgesos entenen com llibertat imposar la seva explotació als treballadors i corrompre i comprar a dirigents d’esquerres, a funcionaris, jutges, periodistes, capellans, policies i ministres. La classe obrera entén com a llibertat el seu dret a manifestar-se, expressar-se i organitzar-se, per defensar-se i lluitar pels seus interessos de manera més eficient com a classe oprimida. La burgesia no necessita “la seva” llibertat garantida sota la forma de lleis, perquè l’exerceix directament a través de la seva dominació de classe. Només la classe treballadora, com a classe oprimida, està obligada a conquerir la llibertat als carrers i imposar legalment, precària i tremolosament, a través del legislador.\nEl comunisme aspira a abolir l’explotació de l’home per l’home, a que la riquesa social sigui propietat col·lectiva gestionada democràticament i que ningú hagi de demanar permís ni humiliar-se davant un altre per aconseguir el pa, el sostre, vestir-se i accedir a l’oci i a la cultura. El comunisme aspira, per tant, a el major grau de llibertat humana imaginable.\nAixecant les banderes de Lenin i Trotski, ens neguem a fer-nos càrrec de la caricatura burocràtica i totalitària que va representar l’estalinisme, construït sobre el cadàver del Partit bolxevic. Això va ser el producte d’una revolució que va quedar aïllada en un país pobre i endarrerit, com Rússia, assetjat pel capitalisme i arrasat per 6 anys de guerres imperialistes i de saqueig. Per apreciar com de poc tenia aquesta gent de comunistes només cal dir que, finalment, els hereus del sistema implantat per Stalin van acabar passant-amb armes al capitalisme, i persegueixen ara als comunistes amb el mateix zel i acarnissament que la dreta i els burgesos a Occident, com estem veient a Ucraïna, Polònia, Txèquia, Hongria, o a la mateixa Rússia.\nPerò hi ha més. Stalin només va poder imposar la seva dictadura lliurant una sagnant guerra civil unilateral que va culminar en l’assassinat de desenes de milers de comunistes, incloent la quasi totalitat del Comitè Central del Partit bolxevic que va organitzar la Revolució Russa d’Octubre de 1917 i va edificar l’URSS.\nI ara, permeti-se’ns una pregunta molt simple: contra quins sectors de la burgesia i del capital van lluitar Mussolini, Hitler i Franco per imposar les seves dictadures capitalistes? A quants burgesos van assassinar? Els empresaris, banquers i terratinents van mantenir les seves propietats, i van seguir lucrant-se amb l’explotació dels treballadors.\nLa realitat va ser la següent: mentre que Stalin es va imposar aplicant el terror sobre la classe obrera, els petits camperols i els quadres més rellevants del Partit bolxevic, Mussolini, Hitler i Franco van aconseguir el poder AMB L’AJUDA dels empresaris, banquers i terratinents per tal d’aixafar les llibertats democràtiques i el moviment obrer organitzat. El feixisme va ser un fill legítim del capitalisme, mentre que l’estalinisme va ser un avortament totalitari, una degeneració burocràtica dirigida contra l’autèntic comunisme.\nA l’Estat espanyol, les llibertats democràtiques van ser arrencades per la classe obrera a través d’una lluita heroica contra la dictadura totalitària del franquisme, que estava dirigida pels pares, oncles i avis de l’actual dreta que representen PP, Ciutadans i Vox.\nNomés la classe treballadora i l’esquerra poden reclamar el patrimoni de la llibertat i la democràcia, no només en paraules, sinó també a través dels fets i de l’esdevenir de la Història.\nEl capitalisme és Covid-19 i les seves conseqüències dramàtiques que estem patint; és canvi climàtic i desastres mediambientals; és opressió, saqueig de països pobres, guerres, misèria, i onades de refugiats; és decadència moral i cultural, i barbàrie.\nSí, sens dubte: el comunisme genuí, que no és més que una altra manera de cridar al socialisme, és llibertat; és l’única esperança que té la humanitat davant seu per sobreviure i evitar el col·lapse de la nostra civilització i de la nostra espècie. Per aquest motiu el nostre crit de guerra és, i serà, Comunisme i Llibertat!


La matinada del dia 18 de juny de 2016 a l’Hospital de Viladecans, un dia abans de l'examen oposició, es va trobar documentació relacionada amb el procés selectiu que va convocar l'Institut Català de la Salut (ICS). El mateix dia el sindicat CGT va presentar una denúncia davant els Mossos d’esquadra i el jutjat de guàrdia de Gavà. El dia 28 del juny va presentar denúncia davant l’Autoritat Catalana de Protecció Dades (APDCAT).\nSegons diu el sindicat en un comunicat, l’APDCAT dóna per fet que el document que es va trobar a l’Hospital de Viladecans, és un document original que l’ICS havia de custodiar o destruir per evitar l’accés a la informació confidencial.\nL’ICS, a requeriment de l’APDCAT, reconeix que el dia de l’examen van aparèixer fulls de resposta amb etiquetes identificatives corresponents a la convocatòria de l’any 2010.\nL’APDCAT, sempre segons CGT, va comprovar que l’ICS va vulnerar la protecció de les dades de les persones aspirants al procés de selecció al exposar-les a Internet més enllà del temps que està justificat.\nLa CGT en cap moment va voler jugar amb les illusions de les persones opositores i encara menys entorpir el procediment. "Ens preocupa la manca de transparència i la poca traça que l’ICS té amb aquest i d’altres procediments", conclou.


La fotògrafa reflexiona sobre allò que dóna sentit a la nostra existència amb la mostra ‘Cignes’ que exposa a Girona\nL’aneguet lleig estava trist perquè els seus companys es burlaven del seu aspecte. Després d’amagar-se per passar sol l’hivern, quan va arribar la primavera es va adonar que s’havia convertit en cigne, en el que realment era des d’un principi sense saber-ho. La fotògrafa Carla Montoto (Barcelona, 1979) exposa la mostra ‘Cignes’ al local dels Amics del Museu d’Art de Girona, una reflexió per identificar allò que dóna sentit a la nostra existència i ens converteix en cignes en els nostres àmbits a partir de persones que, als seus ulls, ho han aconseguit.\n"Cadascú té un procés propi però penso que hi ha molta gent que estem condicionats pel que s’espera de nosaltres i pel que se suposa que hem de fer i de vegades costa si no tens la força per atrevir-te a buscar, trobar i identificar el que vols fer"\n- L’exposició ‘Cignes’ és una reflexió sobre el fet de trobar el nostre lloc al món. Com es pot captar això a través d’una càmera fotogràfica?\nLes primeres fotos que vaig fer i que giraven al voltant d’aquesta idea eren els retrats en blanc i negre que he inclòs a l’exposició i on l’objectiu era retratar persones que jo considerava o intuïa que havien trobat la seva vocació i volia retratar-les en acció. Aquest projecte el vaig començar fa quatre o cinc anys perquè jo mateixa, amb la fotografia, era una vocació que vaig trigar a trobar-la, o almenys a permetre-me-la. A partir d’aquí, i amb l’oportunitat de l’exposició, va prendre forma també d’altres maneres: vaig interpretar la mateixa idea amb un altre tipus de fotografies amb color i hi vaig afegir una sèrie de paisatges que representen el fet de trobar el teu lloc físic. A més, hi vaig incloure la sèrie ‘Anna i el llac’ on el llac és una interpretació més onírica del fet de trobar el teu hàbitat, l’espai on pots ser i trobar-te a tu mateix.\n- Com has pogut identificar aquestes transformacions en les persones que apareixen als teus retrats?\nEra una intuïció amb gent coneguda o de qui coneixia la seva feina i m’havia cridat l’atenció per alguna cosa. Tot el procés ha sigut molt intuïtiu i aquests inicis també. És a dir, jo vaig començar aquest projecte sense saber on anava però era com si resseguís el meu procés a través dels altres. Resseguint les passions dels altres vaig donar forma a la meva, que era la fotografia.\n- A nivell personal, amb la fotografia has identificat el teu pas cap a cigne?\nSí, absolutament. Jo vaig estudiar Econòmiques i la fotografia la tenia totalment aparcada. Els darrers anys la vaig reprendre i vaig veure que era al que jo em volia dedicar. En realitat estic esperant el meu procés.\n- En el cas de les imatges exposades, assegures que has trobat veritat en la bellesa que hi has captat. Si haguessis fet les fotos als aneguets lleigs, hi hauria veritat però no bellesa?\nEl tema de la veritat i la bellesa partia de la idea que els cignes són bells i, a més, era la veritat per a l’aneguet lleig perquè en realitat, l’aneguet lleig no és un ànec i la seva veritat era el cigne. El fet de fixar-me en la part bonica de la història és com fer un crit optimista per dir que tots podem arribar un dia a veure’ns com a cignes. Fem-ho! El meu procés ha estat aquest: fins que no em vaig adonar i creure que era un cigne en la fotografia, no vaig poder-me sentir com intento explicar en aquestes fotos més interpretatives.\n- Fotografiar la bellesa és fotografiar l’ànima?\nUna pregunta que jo m’anava fent durant tot aquest procés era què és primer: trobem veritat en la bellesa o trobem bellesa en la veritat? Era una pregunta que em feia donar voltes. De vegades pensava que era una cosa, de vegades pensava que era l’altra. No sé si ho he resolt, potser és una pregunta que queda a l’aire. En el cas dels paisatges per a mi és evident que al darrere de la seva bellesa hi ha una veritat. Quan tu trobes bell un paisatge és perquè t’hi sents bé, perquè t’agrada, perquè potser és el teu lloc. Des de l’altre punt de vista, les fotografies de la sèrie ‘Anna i el llac’, el fil conductor era la bellesa del cigne. Després hi trobes que al darrere hi ha la veritat que quan tu et sents cigne és quan estàs bé i en pau. Llavors, també et porta tot cap a la veritat.\n- Has hagut de fer la feina d’intentar mostrar en una imatge allò que en un primer cop d’ull potser no es veu...\nEn els retrats en blanc i negre volia explicar la mirada amb la fotografia. Tu veus una persona treballant però com la retrates per explicar que allò que fa és la seva vocació i que és el seu hàbitat natural? És el que he intentat.\n- A la mostra també s’hi poden contemplar imatges de paisatges per exemplificar que “el lloc al món” també és un espai físic. Què et va fer adonar que aquests paisatges que has fotografiat ho eren?\nSón paisatges quotidians meus, del meu entorn. Jo vaig viure a Barcelona fins fa uns quatre anys que vaig venir a l’Empordà. Des que estic aquí, tenir el mar tan a prop i anar-lo a veure i a fotografiar era una sensació que primer no tenia identificada com de satisfacció fins que em vaig adonar que era un símptoma de que estava al lloc correcte. Abans a Vall-llobrega i ara que visc a Garrigoles, amb el mar una mica més lluny però amb un entorn de boscos, camps i camins que camino cada dia, me n’adono que són els paisatges que m’omplen. Potser encara estic cercant el meu lloc però el fet que aquests paisatges em donin oxigen és que vaig ben encaminada.\n- És tota una gesta, a dia d’avui, el fet de poder convertir-nos en cignes i trobar el nostre lloc al món?\nEstem tan condicionats per tantes coses... Entre les persones que he retratat, però, hi ha gent que no ha patit un procés d’aquest tipus de dir primer sóc un aneguet lleig i després, cigne. Hi ha gent que sempre s’ha sabut cigne. Cadascú té un procés propi però penso que hi ha molta gent que estem condicionats pel que s’espera de nosaltres i pel que se suposa que hem de fer –estudiar una carrera, formar una família, etc.– i de vegades costa si no tens la força per atrevir-te en determinats moments de buscar, trobar i identificar el que realment vols fer.\nWeb Amics del md’A de Girona\nWeb Carla Montoto


Sant Angeu (Puèi Domat) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n45° 59′ 46″ N, 2° 56′ 03″ E / 45.9961°N,2.9342°E / 45.9961; 2.9342Coord.: 45° 59′ 46″ N, 2° 56′ 03″ E / 45.9961°N,2.9342°E / 45.9961; 2.9342\nSaint-Angel és un municipi francès situat al departament del Puèi Domat i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 396 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Saint-Angel era de 396 persones. Hi havia 164 famílies de les quals 52 eren unipersonals (32 homes vivint sols i 20 dones vivint soles), 60 parelles sense fills, 44 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.\nEl 2007 hi havia 244 habitatges, 174 eren l'habitatge principal de la família, 36 eren segones residències i 34 estaven desocupats. 228 eren cases i 10 eren apartaments. Dels 174 habitatges principals, 147 estaven ocupats pels seus propietaris, 24 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 7 tenien dues cambres, 27 en tenien tres, 54 en tenien quatre i 86 en tenien cinc o més. 113 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 72 habitatges hi havia un automòbil i a 89 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Saint-Angel el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 257 persones, 179 eren actives i 78 eren inactives. De les 179 persones actives 161 estaven ocupades (91 homes i 70 dones) i 18 estaven aturades (4 homes i 14 dones). De les 78 persones inactives 36 estaven jubilades, 13 estaven estudiant i 29 estaven classificades com a «altres inactius».\nEl 2009 a Saint-Angel hi havia 174 unitats fiscals que integraven 393 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.810 €.\nDels 9 establiments que hi havia el 2007, 5 eren d'empreses de construcció, 1 d'una empresa immobiliària, 1 d'una empresa de serveis i 2 d'entitats de l'administració pública.\nL'any 2000 a Saint-Angel hi havia 19 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 675 hectàrees.\nManzat (3,9 km)\nChâteauneuf-les-Bains (4,5 km)\nCharbonnières-les-Vieilles (4,8 km)\nVitrac (5,5 km)\nAyat-sur-Sioule (6,9 km)\nLisseuil (7,5 km)\nRésumé statistique[Enllaç no actiu] Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Angel a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population[Enllaç no actiu] Fitxa amb el detall de dades de Saint-Angel a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sant_Angeu_(Puèi_Domat)&oldid=29647575»


En navegar pel nostre lloc web, podem utilitzar galetes i altres etiquetes per oferir publicitat personalitzada, compartir a les xarxes socials, personalitzar el contingut a la web i analitzar-ne l'audiència. Part de la informació es pot compartir amb tercers. Per obtenir més informació i acceptar cookies feu clic aquí. Estic d'acord.\nAquesta pàgina web utilitza cookies per a millorar l’experiència de l’usuari. A continuació, trobarà informació sobre que són les cookies, quin tipus de cookies utilitza aquesta pàgina, com pot desactivar les cookies en el seu navegador i com desactivar específicament la instal·lació de cookies de tercers. Si no troba la informació específica que està buscant, si us plau enviï un correu a info@somnaturalis.cat.\nCookies de tercers: Són cookies creades per tercers i que utilitzem per diferents serveis (per ex. Anàlisis del lloc web o publicitat). Segons la seva finalitat:


La Moncloa retorna l'ambaixador a Veneçuela i nega que faci campanya amb la situació del país\nEl Consell de Seguretat ha decidit retornar a Caracas l'ambaixador espanyol perquè pugui donar servei a la colònia d'espanyols que viuen al país\nRedacció 27/05/2016 - 13.38 Actualitzat 27/05/2016 - 15.11\nLa situació de Veneçuela preocupa el govern espanyol. Ho ha assegurat la vicepresidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría. La número dos del govern en funcions de Mariano Rajoy ha hagut de respondre les preguntes sobre l'interès de l'executiu en el país sud-americà.\nSáenz de Santamaría ha desmentit que estiguin instrumentalitzant el conflicte veneçolà en precampanya.\n"El govern d'Espanya en aquesta quatre anys de la legisltaura passada i el que portem d'aquesta ha fet un seguiment molt precís i exhaustiu de la situació a Veneçuela. Primer, perquè és un país molt estimat i perquè tenim un compromís compartit en la defensa dels drets humans i la democràcia."\nRajoy ha presidit aquest divendres al matí la reunió del Consell de Seguretat Nacional a La Moncloa, on s'ha debatut la crisi i l'estat d'excepció que viu Veneçuela, on resideixen gairebé 200.000 espanyols.\nEl Consell de Seguretat ha decidit retornar a Caracas l'ambaixador espanyol perquè pugui donar servei a la colònia i les empreses espanyoles establertes al país.\nLa decisió de Rajoy arriba després de les informacions que vinculen Podem amb Veneçuela i coincideixen amb la visita d'Albert Rivera, president de Ciutadans, al país.\nLes paraules de Sáenz de Santamarí també són una resposta a les declaracions del president veneçolà, Nicolás Maduro, que ha tornat a criticar una suposada conxorxa política i mediàtica contra el seu país originada a Madrid.\nDeclaracions de Soraya Sáenz de Santamaria sobre Veneçuela


Déu ha mort | Jordi Serrano Blanquer\n← Ara no és el moment\nReferents federals estranys →\nPosted on 3 Octubre 2012 | 5 comentaris\nTampoc sé si existeix el Gran Arquitecte de l’Univers, com diuen els maçons. Tenint en compte la poca confiança que tenim avui en els arquitectes, potser haurien de posar-se al dia i tenir el Gran Informàtic de l’Univers. L’arquitecte però és un professional que necessita les persones només perquè li paguin les factures i per a res més. De fet els emprenya que a les cases que ells fan la gent pretengui viure-hi. El problema del Gran Informàtic de l’Univers és que genera un món ple de virus, informàtics, biològics i sobretot mentals.\nDe tot plegat, només sé que en dubto, en canvi estic segur que Eric Hobsbawm és déu. I Josep Fontana el seu deixeble a la terra.\nAquest és l’escrit que vaig fer després d’assistir a l’emocionant conferencia que va fer Hobsbawm a Barcelona el novembre del 2007.\nDilluns va morir. Se’n va el que potser ha estat el millor referent intel·lectual d’esquerres dels darrers 50 anys,\nVaig a la lleixa de llibres de Hobsbawm i agafo el darrer llibre que he llegit d’ell “Cómo cambiar el mundo” un anàlisi lúcid i crític del marxisme de 1940 fins 2011. Em quedo però amb la idea del compromís amb la societat quan parla del necessari “partidisme legítim” de l’historiador en el llibre “Sobre la historia”.\n5 responses to “Déu ha mort”\nJoan Carles Sánchez | 3 Octubre 2012 a les 10:28 | Respon\nFa uns anys vaig llegir un opuscle que es deia, més o menys, Manual sobre ateísmo, en ell deien una cosa molt sensata “no puc demostrar l’existència de Déu, ni la seva inexistència, per tant davant la pregunta de si Déu existeix només puc dir: no ho se però ho dubto”. Em sembla força assenyat.\nvictor | 3 Octubre 2012 a les 12:00 | Respon\na llegir-lo doncs! gràcies.\nOlga | 3 Octubre 2012 a les 13:52 | Respon\nCom sempre, molt encertat el teu article. Existeixten déus a la terra i ho són pel seu pensament i per com aquest pensament pot traslladar la necessitat de seguir lluitant per millorar la humanitat. Creada per qui?\nPere B. | 3 Octubre 2012 a les 22:06 | Respon\nJo no crec que un Déu existeixi, i menys el Déu d’aquest capellanots (cristians, mahometans, jueus, etc..) corruptes, malcarats i llepaculs de l’amo. Ara, trobo molt interessant l’art que aquest Déu creat per l’home ha inspirat. Bach, per exemple.\nJosep mª | 6 Octubre 2012 a les 13:18 | Respon\nAmb afirmacions com aquestes, no m’extranya tot el que ens ” cau”!!!!\nah! i si serveix d’alguna cosa, i que tots sabem, de “corruptes, malcarats i llepaculs” n’està plè dins el sistema; així que seria bo començar a autoexaminar-nos si, en alguna ocasió, em llepat un cul!! crec que tindriem sorpreses.\ni no val fer-se trampes!!!