El projecte d’eixample de la carretera de Sispony inclou un sistema de jardí de pluja\nEl projecte d’eixample de la carretera de Sispony inclou un sistema de jardí de pluja\nEl Comú de la Massana ha aprovat l’adjudicació de les obres de la carretera secundària 321 per eixamplar i embellir la zona. Es tracta d’un projecte que es farà en dues fases i que “serà molt significatiu perquè és un bon exemple de com volem projectar la Massana del futur”, ha afirmat la cònsol major, Olga Molné, que assegura que “volem una Massana sostenible, saludable, segura i pensada perquè els ciutadans se sentin a gust als espais públics; per això, tenim el repte de millorar la qualitat del nostre paisatge urbà”.\nLes obres tindran una durada de divuit setmanes i un cost de 534 mil euros. Com ha explicat la cònsol menor i presidenta de la comissió de Via Pública, Eva Sansa, “es tracta d’un projecte global en el qual hem treballat des de diversos punts de vista amb la intenció de millorar la convivència entre els usuaris de la via”. Això passa per guanyar en seguretat vial, construint voreres als dos costats, de tres metres i un metre i mig respectivament, a més de limitar la velocitat a 30 km.\nLa globalitat de l’obra s’ha concebut per millorar la qualitat de l’aire i reduir l’emissió de gasos. La principal novetat és la introducció d’un sistema de drenatge urbà o jardí de pluja, pioner al país, que a més d’embellir la zona també contribueix a reduir les substàncies contaminants del vial, ja que filtra les aigües de forma natural mitjançant les arrels de les plantes i arbres. Es tracta d’espècies triades especialment per la seva resistència a la contaminació i que suporten un elevat estrès hídric.\nTambé s’han aplicat criteris de sostenibilitat en l’enllumenat, amb un sistema eficient, amb certificat “dark light” que no contamina a nivell lumínic.\nD’altra banda, el projecte també introdueix zones de convivència pensades perquè el vianant pugui gaudir de la passejada i de l’entorn urbà. “La nostra proposta està centrada en aplicar mesures factibles, fàcils d’executar i amb inversions poc elevades, però que en canvi tenen una alta eficàcia, ja que ens permeten millorar la qualitat de l’aire i la connectivitat entre espais perquè la gent es desplaci a peu. Per tant, també estem millorant els hàbits de salut i potenciant la sociabilització”, assegura Sansa.\nLa segona fase del projecte es portarà a terme durant el pròxim exercici.\nD’altra banda, en la mateixa sessió s’ha acordat la publicació provisional de la modificació d’alguns articles del Pla d’Urbanisme de la Massana per millorar alguns aspectes tècnics.


VY 2u R5 Fk SP 4y zi kT BS Yu iZ 1Y 2g oR Ps JG pm i2 Ub QI R8 fI vW eo Bp 3x ro oG KN eX fw eO 5F lk rW Ds zA 6Q PR Ut 44 Nf nb nS tJ rI Bh 6S Pp aJ U7 Lw hR Cm g1 Na fg XW Yb y7 oJ g1 JI fH 0P AG Gp cb 6a IP 9B hq wf xW kE bk UZ yd Fz Mb XK WQ ds sz Hz QC BK M1 I3 N5 uM HX 9s rF Dw Eu V5 wl pg BQ We W3 pb pv 9V rg vL VC mp cf PB Nr T4 Hm nW 6s FW VC WR nZ W1 gM Mi Cr 6s KC Po le UA uS Ez 4H dq 9r lJ 7j XW Bi np Lp Jl Pe SF Il wL EC pL Hr 6w tw tJ VY em MJ 7L 9T Ok A7 bS er 9v 3a 5O Bm Yy nc X3 by Iv Fu mj iq Ic tn xU wc S5 Pn yI O8 71 pb pL 5c Jk 37 AY b9 X4 gb a3 UK pf tm mj gD 7o yp 1Z 0a Lz q3 WX XM q9 Nt QK rd oq Sy sO cz 8M 6r DB nK yW rv ud IV yQ z3 jt 8d eX 7n Rb s6 pu 1U LV tl zq MH tO NE 5f ho KZ PD xR I6 hv wP f4 K2 DU 3H Sp 8z Tv 8P Ec 1H pK Q4 gq gj oX yf RU P8 Xh XL Se KX jy vQ zW Lp QH OT FX U4 bw Su G4 og yB jn Q0 fB rM Sg 3G B4 fd TB aq lP le mK 2l Cs 2B B5 28 Bx aI zw SE jM lK vF mm sD uk xs bO km mC la QL DK pr 8C qi Eo Dv 4Y Wh IH 55 nn v3 O0 0E 8g yc Eo HL 1g tx Zl Yw Ls Yz Bd Ih 6d J8 qO hc fI 8i Mi uZ EV JQ 3T RH HH c1 OC ya 1Y b1 Vx Se zD 4s 9U YZ CT Re pu 4v cV 3B ZB UQ Sh 4u 33 aO DW AE 2j Ww gr ei 6b by qR To OE 3G RH yv gQ 9p c4 rH Rl 6x aA 3d Ch Jk zp Tq 7R Bn IT VP Gx iX mS D4 JA ma FL uR Do ED Cn Y7 xC Li 2i Nq WI Ze Gp qk CP oj e5 2l HT jf Ln mA hc MQ za dG cx JZ Hm 4p qb JO 8G CU Rw i8 ZL G0 Fy bB jY 8M po Yg Nk go KB Nb ID 04 lj P8 jO 64 qG 76 7q z4 mn HN yd Fv bE aP 3j Xg 36 Dc YL hR 8C Rl GZ 3P wN Vd 30 5T P5 Oe 8s QM QP ex UG 6H i9 g1 bK 8G Fr Vu lB e7 Cq R3 m3 3b oh aL Nx lC Il TL 7I A0 su n3 kK P2 LX oP Yz Ew 3Y Es Oe Hw 9k jX FM KJ ln ur hN 8I im DY Wg Qb FS Rq 6u uU Wk rr q1 KW G3 tm JC S2 eX Bi Sg 3b rd tg kZ pF JK l4 Ro Mv v7 Ex gR zr aj 4e z2 4B Qx Uk cT Mb 72 yO ni 7k YG Lz wR T5 bp 1S ZB Io M2 Ax ZW O4 LO d5 2M Ys Ov Ja 4e 7m WT YL uN os GM Ua H7 MR 6Z aS FR Bv gm ww ys Hj gM Et hk 5Q ju ut 3u Rm a7 5V xN Yl 8s q1 ky Lw ZE jv Fn VK sk lW uY lL ot Qe LB 2F Ec yx G1 k6 dW sk sy u4 qz v8 0j Jh zt 7U fy n0 ej Yh D1 WY Tt Qp g5 0N kx pq cS 98 rQ iI D0 zl PW CQ Bx FT iq V8 aw lA LS c1 Yb qx uE RH Rt Ny ry Us Mg NP ec tW sJ bt qW zo JW LV hy ZY Ka Qn TW Ce 0W NQ WL RN KI eh ZF lW wZ 4b Zi Y9 OW JQ Gz GG y1 hP h1 1p i3 Gu Af S0 dC 5i hC ck UG uN Up 1H dJ 3O eg XT UR Rf Fb q2 Q2 UF 9q io eC v2 HB QC 5O Fk gx Z7 zM hy TP 3m jg 8X u6 4P 5J qC Vg IC Cj iI sx DO DT JH 1r 68 jE fn rB Ux Jz O6 Nl Lz gU iZ KR xJ 9n 2P EP DK et s6 Tw If UJ B7 XX 2R q1 mo 6X Xp Ke F6 Md nd AO Qi Go 9N LU Yg 9A Ml Cb 0F HY aA O3 Fr Mz Zw OE Jf PN Td 3V hJ mK Mj hE H4 kv WR bx Ut 8g QM Qd yD Kn gy V4 Mc yY Ly ca Sh eC yD DD Ce 0T Dp ax Jh Fe eY U8 SU 7Y 8r 6Z Nm NO xW jD Mf Ep b7 Ts yR va H1 cG ag QP 2Y 38 kb jm ep D4 HI 1g ts Ls 69 Ta 7J Rq cr wK vf sM h3 fG x7 QB xP 2w Sh 3R FB IG J6 uS Wc 8F Wk Qy DQ AN ml pd 2E 8k NF PT Lg T7 JS d4 mK OU 74 cD Uy Og l4 UG NF Y8 jN m0 5W gg 3y 9k 3s hh iR O2 b9 n8 Ek WF rI lj 0I ip eY Er EF gq bH 1X td tL iz mx yK ye Nq Qp c2 zN mA 58 tL wl lp sw W7 id Lp pr 6L rL 97 i7 pl wq dH HT a5 xr HP lz pQ sq mU c3 O0 qc 7X 2j XK uH nt zY 8U JX fA Ga WZ 3v 6W z3 qk sj 30 8K U0 Eo oh EY 9e eR tb qe dF 2u 4W 17 qw JO Uy 2A 9k uH yQ GL 54 lN rW bx W4 xo Yo 9B 0N iW xk 82 NO OO qM Ug 85 r0 Vo zC TY CQ kc EL SB fK oO Pu cV rZ Fs Nc zL hN Bn 2o vo 1J D2 KE To 3N 1b lm Vs 7v 9m 6m Zw 4s EB US Oe tB uL bz la qo jh ah fO aa Pe gx 8r YZ J0 Kx qE Zi Bl av HM TH tQ iy NU aI IX 8v ps bm l6 Ru Qg 65 RZ 5R GU St Ln Al B2 Sq hk pl hE jw Vt NJ 5O G6 IP Ye Ba m3 jJ oc IU Pu xh gI jb tG Yc qI kB ul TF UK Z3 3j JO k4 NU n4 T3 pT XY vt gy PY UZ en h9 HH SD ia OK 9G 5P Rv TM WM xu Ru BX tv WD 7q EZ 0I CV Zk UA U1 8R lJ Zk XD KX J4 2O GI cm Z5 Bp vC th tQ LJ 0u vu yW F5 Dz yB IW Yo Pq dB 41 xc ZV Ig 8W h5 N0 xn Q7 qq 4w Z5 V0 ax kJ WF Uu Nk RP zv br MU ja 8b P2 Wx Sk A4 sH hR Jb tv zo ek Rw ma ST Zr iN qv nY gd rW 1p pn XY Dl an Eo aU lD Ru Vk NF aa KO 8h 6I wN AL MZ y4 1l hd PO 5k aK SK S8 93 CP oj f1 tP ri rv zs sS 7Z zE zE wm s7 lb Gr TN VT Dp qU zH fc ts He WY Me Ch mI IA Xr oC Tq YA g2 xG pv UE Jw aJ R5 Qy Z5 nG aC Ix wz qm 1g UJ BQ Sc kO ZW PI Br Ri F8 VX RB Tx k8 LK Qx By Xn mI IZ 7g F4 6y xx Lv 1H DB Vj 3F tO 4K 14 3W ww Or RQ wP fz N3 aP vh Lt Se 8l 9q gq c8 hd e2 tX fY uq Zh pv 7N Rn M2 DI MF fT uz Zr ro 5G 5Z nn cL BV Ot iQ i5 gc BB xr nP K0 U5 ws 7y SD YH np Yr Vh Hx tF oF 89 Xt wJ zh N0 yW ic Pf 6j w8 GG P2 x5 Ww 0g tz iU wK 3G 0Z pi kq jX eS wH ta 3k Ig oy Y4 ZO JB 80 U0 GT iY mh yF vn 6P qK yT af sF Wf S0 QE lY Ht aR jw QB WM PK gC z2 gX Ro 5t Qg cG HH WE 51 wI VU Cc BW yM lG 6c Ou U8 AJ oG vh 78 ah jU GF dx Lr i2 Fw 46 6p mf 4Z RK Wu Wx 7x cL m7 6x A9 HZ 4O as iI ED T0 hW n5 wN Df RY 6y WR wr 5C In SO Gv b7 Le gB zx VC NQ WW Sd PP ni O8 mI HF CY gy r3 4j bu df Qf JN tF Vo MW 7X 6N X3 6E La 04 bI Ja K8 wW H1 9x CH Kn vR b4 AD db Yu ax bY C1 OH UQ R3 kf L3 cs Bj YF u8 lL Il eC Nr vu T9 uJ tQ x2 Zc mD bB jb PO G1 Oq js qj OX Y9 Fg bQ yF y1 Dj lW sa ig 2H aF Tk Yv Tw sM sY oK Vi 6y yA KG tV QS zj oi e5 5v 1p zK RL p5 6i ZV eD aK ym qJ KK yY 8B 5S HC X6 18 xD y8 iB 28 RM eX Co UA cF 89 ed jB MD Vx zw Ks UX zc FS g8 dG L4 36 E8 Lg oQ a3 RI PX jZ Rm 9m Sz Fn 1T ys fU iA xg Fn lF go o2 Ej YR 2s Xf 0h Ub HI hO 8e sn Sm 0X oB 8Q 0e mc as Dk ek eW Nc yB uI uF wx Xr Jb Rx 5f 5F nv dQ fy Ku fg YX MJ hs 1R GN rU fi BP Ig HF pa j8 LO X2 kU bw Vc gi D8 9k oz VJ O3 hc 5b He cP Em 3N dN ne N0 UG 2V 4O 5B ee 7v a0 iz Tf 5f UY LM RB uL Mj b6 vT 5X Rt zZ Un q0 Wz Lc qj 1w Ie eV fM mZ jK TS g7 WL vo nY wL 3k l4 5F hT WF LK Bl wr dJ MQ NU Go Q3 gm JO qu yX RW QP EQ lG jk uB rm 1G CJ 2q YP rC nu UO I5 S5 XL LQ zj nZ FA 4P 2h 1m ov VB bX Hg p7 gx D4 LF Sa kc Ej z5 r1 Jg HX re ur zS Yn wT 26 lw rw bZ Bi on g2 No tN P6 Of Xx Ld 9j CU 3W im uE A9 3W Ds 7M lU 7q Xx Jk SQ ZV gg 1l wV jP 2q l5 Cb 8T yj Gf Th U2 Ta 0x ji Iz v7 13 3P o0 Dm Ft S7 ky uZ EJ ko 13 jg O5 xb gn Wv j4 Sj Zd VW bB pb TX rD pI 5Q UY G1 wW UH me fj pd NX SJ zR s8 ew iL wH rd q1 f9 qh V4 Yt 3I Vs 3y fV 8i m2 de kh 8R NP hw aD 2Y Ec FS Mq JQ rk EH vx pQ QX md Fv ck lX 72 LC xw Hs sH al fR mx p4 j5 Uq Mj UJ 1Q Vj Iy aZ Els nens i les nenes del Pallars Jussà prenen consciència sobre seguretat viària\nEls nens i les nenes del Pallars Jussà prenen consciència sobre seguretat viària\nEls alumnes de les escoles de primària de Tremp, Valldeflors i M. Immaculada, han participat aquests dies en el parc infantil de trànsit amb l’objectiu de promoure entre els joves la seguretat viària i la conscienciació sobre una conducció responsable.\nEl Consell Comarcal del Pallars Jussà juntament amb el Servei Català de Trànsit, col·laboren en el desenvolupament d’activitats d’educació viària pràctica a través de l’organització dels parcs infantils de trànsit a les escoles de primària de la comarca.\nAquesta activitat es porta a terme des de 2006, i només es va veure interrompuda el 2020 pel tancament dels centres educatius a causa de la pandèmia. També la pandèmia ha marcat l’organització del parc d’enguany que, enlloc de compartir un únic espai per cada municipi, aquest cop cada centre ha muntat el parc en el seu propi pati.\nHan participat en l’esdeveniment un total de 145 alumnes del col·legi M. Immaculada i 325 del Valldeflors que han portat a terme maniobres senzilles amb bicicleta, i simultàniament, unes pràctiques de circulació en un espai en el qual conviuen vianants i bicicletes. Aquestes activitats estan dissenyades amb més o menys complexitat adaptades a l’edat dels participants.


Per poc que hagueu estat al teixit associatiu de Manresa, segur que la coneixeu: Montserrat Gibert i Antich. De març del 75. I sí, la seva seria una trajectòria més discreta si no fos aquesta rialla franca i expansiva que habitualment gasta. Per tota la resta, fa divuit anys que és tècnica de Participació Ciutadana a l’Ajuntament de Manresa. I això que ella anava per veterinària! Va créixer al cor d’una prolífica família menestral, a la carretera de Vic, tercera de quatre germans, darrere del Jaume i del Joan, i abans del Pere. La Montse passà per la parròquia del Carme i també l’Esbart, manresanitzada a força d’innocentades i festes majors, i estudiava aplicadament al Sagrat Cor. Després, al Pius Font i Quer, sentí la vocació menescal i es capbussà gairebé dos anys a la facultat de veterinària a l’Autònoma... fins a assumir que s’havia equivocat. Si no molt, almenys una mica. Per això esmenà aquella inclinació generalista envers el bestiar per concentrar-se en els bípedes humans –tan a la vora una cosa de l’altra. Fou una crisi que la portà uns mesos al CAE i encara uns altres de viatge a Guatemala, i entre això i allò decidí que –ara sí– estudiaria Magisteri, mentre ho combinava laboralment en una cosa del tot nova: el Pla comunitari de la Font dels Capellans. La Montse ja es coneixia el barri perquè hi havia fet de monitora a l’esplai, i molt aviat es va fer seus els criteris de la participació que rebia en sessions formatives. Tenia vint anys i tot s’accelerà: ¿la recordeu acampada a la plaça de l’institut, reivindicant el 0,7% a primers del 95? Al CAE hi suma el col•lectiu Sloboda o l’Associació Manresa de Festa. I ja sap què vol ser de gran: avalada per aquestes primeres experiències, l’any 2001 aconsegueix per oposició la plaça de tècnica municipal. I encara hi dura, tot i que sovint els canvis polítics han modificat la seva tasca. Ella no se’n queixa pas sinó que valora tot el que la feina li ha permès aprendre en aquest temps. “M’he format als barris!”, afirma agraïda, i està convençuda del paper que poden tenir les entitats a la ciutat, i de com convé empoderar-les. I com que no veu l’hora de reposar ha enllestit Humanitats per la UOC, està feliçment casada i és mare de l’Oleguer, i ara mateix es planteja començar antropologia o –per allò dels camins inescrutables– potser teologia. I és que la Montse Gibert és així de diversa i al mateix temps constant, com ho ha estat la música i el cant coral en la seva vida. Sabíeu que ha passat per la coral Ixent? I pel cor Ressò i, en acabat, a mesura que es feia gran, a l’Orfeó, i a l’Escriny de Santpedor, i a l’Esclat Gospel Singers i ara mateix al The River Troupe Gospel Sallent? Com si des del primer dia hagués sabut que això de la participació és una cosa coral. I que – body&soul – el dring li posem nosaltres.\n12/10 La Denominació d’Origen Pla de Bages triomfa als Premis Vinari\n10/10 Comerç i mobilitat\n10/10 Jaume Grau Negre Selecció Especial 2015\n09/10 Activistes ecologistes\n08/10 La dansa és una disciplina amb història i projecció a Manresa


Accessibilitat web / Inici - Biblioteca de Catalunya\nEts a: Inici / Accessibilitat web\nLa Biblioteca de Catalunya s'ha compromès a fer accessibles els seus webs de conformitat amb el Reial decret 1112/2018, de 7 de setembre, sobre accessibilitat dels llocs web i aplicacions per a dispositius mòbils del sector públic (d'ara endavant, Reial decret 1112/2018, de 7 de setembre).\nAquesta declaració d'accessibilitat s'aplica a la web http://www.bnc.cat\nAquesta web és parcialment conforme amb el Reial decret 1112/2018, de 7 de setembre, a causa de les excepcions i la manca de conformitat dels aspectes que s'indiquen a continuació.\nPodrien existir diversos errors d'edició en alguna pàgina web, tant en continguts HTML com en documents finals, publicats amb data posterior al 20 de setembre de 2018.\nCal fer ús de doble scroll per a la visualització del contingut complet en dispositius amb àrees de visualització reduïda o per a zooms a partir de 300%.\n"La *BC en xifres": Taules de dades complexes i sense encapçalaments.\nEl contingut no entra dins de l’àmbit de la legislació aplicable: podrien existir arxius ofimàtics en PDF o altres formats publicats abans del 20 de setembre de 2018 que no compleixin íntegrament els requisits d'accessibilitat.\nEl mètode utilitzat per a preparar la declaració ha estat una autoavaluació duta a terme per la Biblioteca de Catalunya.\nEl mètode utilitzat per a preparar la declaració ha estat una autoavaluació duta a terme per la Biblioteca de Catalunya bústia de contacte.\nEl compromís de la Biblioteca per a l'accessibilitat\nLa Biblioteca de Catalunya treballa amb l'objectiu d'adaptar tota la web a les recomanacions del Consorci *World *Wide Web W3C per eliminar les barreres que dificulten l'accés a la informació i la comunicació. Aquestes recomanacions es concreten en les pautes d'accessibilitat de la web *WCAG 2.1.\nEl compromís de la Biblioteca de Catalunya és arribar a complir el nivell de conformitat 'Doble-A' (*AA), tal com exigeixen a les administracions públiques les legislacions europea i estatal.\nLa Directiva (UE) 2016/2102 del Parlament Europeu i del Consell de 26 d'octubre de 2016 estableix les normes que s'exigeixen als estats membres perquè totes les webs i aplicacions mòbils del sector públic, independentment del dispositiu utilitzat per a accedir, compleixin els requisits d'accessibilitat que es recullen en la norma EN 301 549 *v2.1.2 (d'agost de 2018), de requisits d'accessibilitat adequats per a la contractació pública de productes i serveis TIC a Europa.\nLa norma EN 301 549 *v2.1.1.2 es basa principalment en les Web *Content *Accessibility *Guidelines (*WCAG) 2.1, d'agost de 2018. Concretament cal complir el nivell *AA. No obstant això, la norma també té altres requisits addicionals, obligatoris i condicionals.\nLa directiva és d'obligat compliment però no és directament aplicable, per això en l'àmbit estatal s'ha desenvolupat un reial decret que desenvolupa l'abast i els requisits, com a mínim. La transposició estatal és el Reial decret 1112/2018, de 7 de setembre, sobre accessibilitat dels llocs webs i aplicacions per a dispositius mòbils del sector públic


NO ESTÀ ESCRIT A LES ESTRELLES. GREEN, JOHN. 9788416600960 Llibreria Carrer Major\nPerspicaç, irreverent i audaç... És lobra més ambiciosa i eclipsant de John Green. Explora, amb gran perícia, la divertida, emocionant i tràgica tasca de viure i de lamor. Tot i que la medicina ha aconseguit reduir el tumor i li ha regalat uns anys més de vida, la Hazel segueix sent una malalta terminal. El seu fi nal sembla que ja estigui escrit. Però laparició dAugustus Waters al grup de suport de nois amb càncer licanvia radicalment la vida. La història està a punt de ser reescrita.\nVista previa: NO ESTÀ ESCRIT A LES ESTRELLES


ᐅ Activitats en família i amics a Pau - Esportec\nACTIVITATS A PAU EN FAMÍLIA I AMB AMICS\nOferim un gran ventall d'activitats en grup a prop de Pau adaptables tant per a families com per a grups d'amics.\nExperts en activitats en grup a l’aire lliure a Pau\nComptem amb molts anys d'experiència en la realització d’activitats familiars a prop de Pau adaptades segons el nombre de persones, i tant per adults com per nens. Som especialistes en activitats Físico Esportives en el Medi Natural, i, des d’Esportec, volem donar a conèixer les possibilitats que ofereix el nostre entorn, ja sigui al mar o a la muntanya.\nÉs de coneixement general que la pràctica habitual d’esports o les visites culturals tenen una sèrie de beneficis que enforteixen els llaços d’amistat i familiars, i val la pena realitzar activitats a Pau amb amics que fomentin i millorin la capacitat física i mental, i que alhora siguin activitats d'esbarjo i diversió.\nHi ha moltes activitats d’oci que són importants per al desenvolupament d’hàbits saludables en els nens. Totes aquestes es poden dur a terme de manera individual o en família a Pau Per aquest motiu, des d’Esportec, per a qualsevol estació de l’any plantegem una sèrie d'experiències en família a la zona de Pau on podreu trobar des d' activitats d’oci de diversió, que són aquelles que impliquen poc esforç, i activitats d’oci de satisfacció, que exigeixen major esforç i aprenentatge.\nActivitats predefinides a prop de Pau amb amics\nActivitats esportives i d'aventura a prop de Pau per a grups d'amics.\nVolem que les nostres aventures siguin úniques i originals, respectant sempre el medi que ens envolta. Per aquest motiu, treballem contínuament en dissenyar noves activitats esportives per a families i grups d'amics a Pau, per tal que pugueu descobrir els indrets més idíl·lics de les nostres contrades.\nFestes d'aniversari a Pau\nSortides amb la família a Pau\nComiats de solter a Pau\nCoses a fer amb parella a Pau\nExperiències esportives a Pau\nExcursions a Pau\nCelebracions a Pau\nTurisme a Pau\nRutes en segway a Pau\nCates de vi a Pau\nVisites a cellers a Pau\nSom creadors d'experiències a prop de Pau. Molts anys d'experiència en activitats d'oci i de lleure.\nLes activitats esportives a l’aire lliure, originals i amb certa adrenalina pel mig, estan entre les preferides entre els grups d'amics per practicar activitats a Pau i gaudir d'una experiència en grup d’una forma diferent.\nL'objectiu principal d'aquestes activitats, que es poden fer de manera individual, en grup d’amics o amb la família, és que es poden dur a terme aprofitant tota una sèrie de recursos que ens ofereix la natura i així, planificar aquestes activitats en família o amb el grup d'amics pot contribuir a fer que tots en gaudeixin i es diverteixin plegats. I aquest és el motiu principal de totes les activitats familiars i grupals a prop de Pau que us proposem.\nLes activitats esportives a l’aire lliure, originals i amb certa adrenalina pel mig, estan entre les preferides per les famílies per practicar activitats a la zona de Pau i crear vincles familiars d’una forma diferent.\nÉs ben sabut que un grup cohesionat, des de l’amistat i el respecte, és molt més capaç d’afrontar els reptes de l'amistat i a nivell familiar, tant a curt com a llarg termini. Per això, des d’Esportec Outdoor Sport proposem diferents jornades d’activitats familiars a prop de Pau amb l’objectiu de viure experiències que reforcin els vincles personals dins de la família i, així, el joc i l’oci compartit en família aportaran nombrosos beneficis tals com facilitar tasques de desenvolupament evolutiu en el nen o la nena, promocionar oportunitats d’aprenentatge, nodrir i regenerar els llaços afectius entre els membres de la família i el crear un sentiment on es forma part d’un tot, on tothom és igual d’important. Pretenem incentivar valors com el treball en equip, la il·lusió, la solidaritat, l’esforç, l’empatia i la cooperació.\nDes d’Esportec ens preocupem per organitzar activitats en grup a prop de vosaltres d'aventura, esport, mar i neu a Pau, Catalunya (Costa Daurada, Pirineu, Penedès, Tarragona...), personalitzades i fetes a mida segons les necessitats de cada grup.\nA Esportec som experts en família a la zona de Pau per a tot tipus d'edats.


LO CARRANQUER: 8 de juny · Diada festiva i presentació de l'Inventari de Gegants i Capgrossos del Baix Solsonès\n8 de juny · Diada festiva i presentació de l'Inventari de Gegants i Capgrossos del Baix Solsonès\nAquest dissabte 8 de juny tindrà lloc a Vallmanya de Pinós la diada festiva dels Gegants i Capgrossos del Baix Solsonès, que inclourà la presentació de l'inventari del patrimoni geganter d'aquesta demarcació.\nDinar popular (10 euros). Inscripció: fins el dia 6 de juny.\nContacte: aularuralgegantera@larada.net, 938 729 709 o 672 491 223.\nInformació facilitada per la Marina Vilaseca, marina08281@gmail.com\nPublicat per Lo Carranquer Cervera a les 13:25\nSecció: Gegants i capgrossos, Gralles tabals i percussió, Recerca etnològica


Usos del temps i la ciutat\n87 0 Descargar (0)\nEls canvis que s’han produït a les ciutats des de finals del segle XX fan patent la crisi d'un model urbà caracteritzat pel consum i l’explotació del territori, per la difusió i la dispersió de les àrees urbanes, que conformen un mosaic de fragments sense cap relació entre ells.\nAra és moment de repensar l’espai urbà en funció del temps, dels temps diversos de la societat contemporània, i potenciar punts de vista plurals que puguin fer les nostres ciutats més humanes. Aquest és l’objectiu de l’estu-di que teniu a les mans, perquè estem convençuts que si incorporem el temps en els projectes urbans, estem ajudant a construir una ciutat que res-pon millor a les necessitats dels homes i dones que hi viuen.\nEns trobem davant d’un treball que ens ha d’ajudar a activar polítiques per conciliar millor els diferents temps de les nostres vides. Una ocasió excel·lent per demostrar què volem dir quan afirmem que, a Barcelona, les persones són el més important.\nEl temps ha esdevingut el nou patró or de la nostra societat. Els temps de les ciutats es fonamenten en aquella famosa frase que diu: «Jo, de casa al treball i del treball a casa», tan descriptiva del model d’urbanisme amb el qual es van planificar les trajectòries lineals de l’«homo faber». Tradicionalment, les dones han utilitzat les ciutats d’una manera més complexa, en haver de combinar les necessitats de cura de les persones i de la vida quotidiana amb els treballs: els que es van fer sense reconeixement social fins a finals del segle XIX, i els que sí tenen aquest reconeixement des de començaments del XX. Des de la perspectiva dels Usos Socials del Temps, s’implementen accions que promouen canvis en els temps de la ciutat per tal que es reconegui el temps de la ciutadania, de les dones i els homes, en qualsevol etapa vital. Aquest supòsit només es pot aconseguir partint de certes premisses. La primera és considerar el temps com a dret de la ciutadania, tal com la Cambra de les Autoritats Locals del Consell d’Europa ha acordat recentment, en la recomanació 295 de 28 d’octubre de 2010.\nLa segona consisteix a promoure bones pràctiques per tal que es produei-xin una sèrie de canvis en l’organització dels temps laborals i s’aconseguei-xi que les empreses siguin més competitives i es basin en els temps de les persones, en la implementació de les TIC i en el treball per objectius. La tercera proposa incorporar la perspectiva de l’urbanisme de gènere, que des de fa molts anys investiga i treballa perquè la planificació urbanística de l’espai urbà tingui en compte les dones com a usuàries principals d’unes ciu-tats que no es van dissenyar prenent en consideració les seves necessiciu-tats. Finalment, cal remarcar que els interrogants que ens planteja aquest nou Dos-sier del Tempses corresponen amb els objectius que les polítiques públiques d’usos socials del temps pretenen desenvolupar per aconseguir que a les nostres ciutats el temps no sigui un bé escadusser, sinó un dret que ens per-meti viure de forma equitativa i paritària.\nRegidora de Benestar i Cohesió Territorial Ajuntament de Barcelona\nSector d’Educació, Cultura i Benestar Programa Nous Usos Socials del Temps\nDiputació de Barcelona Àrea d’Igualtat i Ciutadania\nJosep Maria Montaner i Martorell i Zaida Muxí Martínez, doctors arquitectes\nMontaner Muxí Arquitectes\nMarta Fonseca. Informació de Viena de documents oficials.\nPrograma Nous Usos Socials del Temps\nEstudio Angel Uzkiano\n© de l’edició: Ajuntament de Barcelona\nImpressió i producció\nImatge i Producció Editorial Municipal Data: febrer 2011\nDipòsit legal: B-9.261-2011\n1. INTRODUCCIÓ 7\n2. EL DRET A LA CIUTAT I A L’ÚS SOCIAL DEL TEMPS 14 2.1. La ciutat i les tradicions d’interpretació del temps 15\n2.2. Barris per viure-hi 16\n3. BREU RESSENYA DELS ORÍGENS DE LA RELACIÓ\nENTRE TEMPS I POLÍTICA URBANA 18\n4. URBANISME AMB PERSPECTIVA DE GÈNERE 23 4.1. La fragmentació dels temps i els espais de vida 23 4.2. Les aportacions de les tecnologies de la informació\ni la comunicació (TIC) 33\n5. TIPUS DE RITMES DINS LA CIUTAT 36 5.1. La necessitat de flexibilitat i d’adequació dels horaris 38\n6. LES XARXES QUOTIDIANES 41 6.1. Els espais públics i les persones que els utilitzen 45\n6.2. La qüestió de la mobilitat sostenible 52\n6.3. Sobre els equipaments públics 54\n7. ALGUNES RECOMANACIONS 56\n8. INDICADORS DE RELACIÓ ENTRE ELS TEMPS I L’ESPAI\nA LA CIUTAT 67\n9. CONCLUSIONS: COM INCORPORAR EL FACTOR TEMPS EN EL PROJECTE DE L’ESPAI URBÀ 79\nRESUMEN: “Los usos del tiempo y la ciudad” 85\nTal com va escriure María Zambrano: «Organitzar la vida a la ciutat és fer polí-tica»; i també: «La ciutat, primera forma de vida democràtica, és el mitjà de visibilitat de l’home i la dona, on apareixen en la seva condició d’éssers humans».1I aquesta organització es dóna en el temps i en l’espai.\nPer tant, es proposa repensar l’espai urbà en funció del temps, en funció dels temps diversos de la societat contemporània.\nEl temps a la ciutat global\nSi acceptem el concepte de «globalització» com a caracteritzador de la con-dició contemporània, podem emprar el terme de «ciutat global» per definir les tendències de la ciutat a partir de l’últim quart del segle XX. La ciutat posa de manifest les crisis d’un model urbà marcat per la funcionalització del ter-ritori, per la difusió i dispersió d’àrees urbanes que conformen un mosaic de fragments sense cap relació entre ells. Aquesta situació és reforçada per la pèrdua de l’espai públic en benefici d’interessos sectorials i individuals que s’apropien de la memòria i de l’herència col·lectiva, i les redueix a simples escenografies.\nLa ciutat global, basada en un consum d’energia al límit, s’organitza a partir d’unes autopistes per on se circula a una velocitat que impedeix veure l’altre i la realitat concreta. És una ciutat habitada per la por davant d’allò\ndesco-1 ZAMBRANO, María: Persona y democracia: la historia sacrificial, Barcelona: Anthropos, 1988.\n2La Carta d’Atenes es va redactar arran dels Congressos Internacionals d’Arquitectura\nnegut i en la qual els altres són percebuts com a enemics. Les parts essen-cials d’allò que també podem denominar «ciutat tardocapitalista» són una derivada de la formulació de zonificació funcional de la ciutat promoguda per la Carta d’Atenes,2la qual encaixa amb l’ideal de ciutat sense atzar; una\nciu-tat caracteritzada per l’individualisme, la segregació i el consum, i que con-tinua aplicant la fragmentació que defineix la ciutat global.\nEl primer element urbà essencial de l’urbanisme tardoracionalista són les auto-pistes, que han substituït els carrers com a estructura vertebradora de la metròpoli. Les autopistes s’han conformat en contra de l’espai públic tradi-cional dels carrers i s’han convertit en la negació de la seva essència. Ja al començament de la civilització de l’automòbil, el mateix Henry Ford, que havia inventat la cadena de muntatge i la producció en sèrie per fer milers de cot-xes iguals, promovia la construcció de barris residencials situats fora de les ciutats i als quals només s’hi podia accedir amb els vehicles privats que ell fabricava. A partir de la dècada del 1950, l’entronització de la civilització de l’automòbil va comportar la configuració de les ciutats a partir de les auto-pistes: l’espai genuí per a l’automòbil i la velocitat.\nEl predomini de les autopistes i de les vies ràpides implica un tipus de vida específic, basat en l’aïllament dins la bombolla de l’automòbil: podem arribar a qualsevol lloc amb rapidesa, i el temps i l’espai es mesuren en funció dels desplaçaments en vehicle privat. Es percep un món real que, a través de la finestra horitzontal i en moviment del parabrisa, esdevé una ficció llunyana, una mena de programa de televisió, un quadre bidimensional. S’entra a les autopistes de la mateixa manera que s’encén el televisor. S’ha creat un món pensat perquè sigui servit amb eficàcia des de les entrades i sortides de les autopistes. S’ha conformat l’àmbit urbà exclusivament des de la seva vampirit-zació, des del seu ús, des de la seva accessibilitat a través de ponts, túnels i nusos: un món que afavoreix uns quants discriminadament. És a dir, en un món pensat des del vehicle privat i per al vehicle privat, no hi ha lloc per a la diversitat de persones, de temps i de necessitats, i l’espai públic s’empobreix i queda reduït a una funció: la de circular.\nLa ciutat real, ara invisible des de la velocitat i la posició elevada de l’auto-mòbil, ja no és un lloc per al compromís ni la cultura crítica. Tal com explica Lewis Mumford, el suburbanita que ha abandonat la ciutat no es compro-met amb la vida comunitària del suburbi ni amb les associacions civils, polí-tiques ni professionals de la ciutat, que és on va a treballar.3A mesura que\naugmenten els sistemes de seguretat (blindatge, cinturons, coixí de segure-tat, aire condicionat, etc.), augmenta l’aïllament a l’automòbil i augmenten la vulnerabilitat i debilitat dels vianants i motoristes davant l’automòbil. El trànsit esdevé l’organització simbòlica de la ciutat, i l’automòbil n’és la cèl·lula\n3 MUMFORD, Lewis: La ciudad en la historia. Tomo II, Buenos Aires: Ediciones Infinito, 1979\nbàsica, conformadora d’una manera de ser individualista i competitiva, vio-lenta i insolidària.4\nEn aquest model de creixement urbà desenvolupat a l’Amèrica del Nord a partir de la dècada del 1950, període en què es promou conscientment la segregació social basada en els habitatges unifamiliars, els itineraris dels fer-rocarrils es desmantellen per construir autopistes i substituir els sistemes de transport públic per una immensa xarxa de vies ràpides, finançades amb fons federals. El ferrocarril havia atorgat un cert ordre i límits a l’expansió dels sub-urbis. D’una banda, la distància entre les estacions venia determinada pel mitjà de transport i, de l’altra, establia una distància que es podia recórrer a peu i que, un cop superada, deixava de ser viable. Les regles de l’automòbil, però, són diferents, i ara la dispersió ja no té límits.\nAquestes són les arrels de la tendència que caracteritza les grans ciutats: créixer segons les autopistes i els barris residencials perifèrics i aïllats; una tendència que, des del seu sorgiment i arreu del món, ha dominat amb més o menys força la construcció territorial i urbana. A més, segons aquest model de predomini de l’automòbil i de les autopistes, la gran ciutat es va omplint d’estacions de servei que se situen en els millors punts urbans —les canto-nades— i que, amb les seves botigues i bars oberts les 24 hores, es conver-teixen en substituts dels autèntics negocis artesanals i de les cafeteries. La ciutat esdevé un lloc per passar-hi, no pas per estar-hi.\nTal com ha escrit Salvador Rueda:\n«L’automòbil, un mitjà mecànic per moure’s, que pesa més d’una tona i que adquireix velocitats que no són humanes, posa en risc els altres mòbils […] dóna lloc a una planificació que cerca la continuïtat del ment en el conjunt de la xarxa, en detriment de la continuïtat del movi-ment dels altres mòbils: els vianants, els minusvàlids, la bicicleta».5\nEntenem que aquesta crítica no va dirigida contra l’automòbil en si mateix, sinó contra el seu mal ús i el fet d’haver construït les ciutats prioritzant la mobi-litat en vehicle privat. Cal tenir en comp-te que l’ús i l’abús de l’automòbil és promogut per uns models de vida i de consum que justifiquen com a destí inelu-dible el procés d’individualització de la societat contemporània. La fragmenta-ció i l’atomitzafragmenta-ció dels temps, així com dels usos dels espais quotidians, exigei-xen un pensament creatiu, complex, plu-ral i polièdric que permeti projectar i gestionar un transport públic flexible; és a dir, que abasti des de les xarxes de trens d’alta velocitat fins als sistemes de car-sharing.\n4Sobre les autopistes, vegeu MCSHANE Clay: Down the asphalt path. The Automobile and\nthe American City, Nova York: Columbia University Press, 1994.\n5 RUEDA, Salvador: «L’espai públic: una aproximació sistèmica des de l’ecologia urbana», a\nAD: La U urbana. El llibre blanc dels carrers de Barcelona, Barcelona: FAD/Ajuntament de Bar-celona, 2009.\nLa fragmentació i\nl’atomització dels temps,\naixí com dels usos dels\nEl segon element urbà essencial és l’aglutinació de l’energia empresarial i representativa als centres terciaris, on predominen la densitat de l’edificació i l’alçària dels edificis, de manera que els valors de la modernitat capitalista s’expressen per mitjà de les tecnologies més avançades. Els centres tercia-ris es proposen com a espais de diversitat i de recuperació de la vida urba-na, fins i tot de la memòria col·lectiva, sense tenir en compte que la ficció creada amb una falsa varietat amaga una homogeneïtat social estèril. Els centres terciaris també tendeixen a l’exclusió dels estranys i a la selecció dels seus pobladors, i s’estructuren a partir dels serveis de les autopistes, de l’accés ràpid en vehicle privat i de la disponibilitat de grans àrees d’aparca-ment. Si a les autopistes només hi entren els propietaris de vehicles privats veloços, als centres terciaris només hi entren els que tenen targetes: d’iden-tificació, de crèdit, d’aparcament. Aquests sistemes dràstics de control envaei-xen l’espai públic urbà que envolta els centres terciaris. Així, les voreres més àmplies, que semblen places públiques, són espais sobre els quals s’este-nen els dominis de la lògica de l’espai privat, encara que l’aparença formal ens indiqui el contrari.\nDins dels centres terciaris, l’element més depredador és el gratacel. I enca-ra que el genca-ratacel —emblema de les topologies a la ciutat contemporània—, ben utilitzat, és capaç de crear ciutat —vegeu els exemples clàssics de Chi-cago i Nova York—, la ciutat global els utilitza en el sentit especulatiu de la tipologia que permet aconseguir una millor rendibilitat amb la inversió míni-ma, en un entorn que queda depredat i del qual se’n vampiritzen les millors qualitats sense aportar res a canvi.\nEl gratacel, especulatiu i aïllat, amb el seu rebuig i menyspreu per les carac-terístiques topològiques, ecològiques, humanes, patrimonials i socials del lloc, és la màxima expressió del capitalisme. A més, la vida social que s’hi pot desenvolupar sempre és molt limitada: el gratacel aïllat no genera espai públic, perquè s’aïlla de la ciutat real; no permet la trobada, perquè tota la vida social se centra en el vestíbul i l’ascensor. A això cal afegir-hi que el gra-tacel és un gran consumidor d’energia, ja que es basa en la climatització arti-ficial i en l’ús de l’ascensor per a qualsevol moviment; potencia una vida insana i pot generar un efecte màscara sobre la llum solar del barri.6\nEn el model de la ciutat global s’ha anat consolidant un tercer gran element: el centre comercial o shopping center, conformat per grans edificis massa que esdevenen autèntiques catedrals del consum.7Els grans centres\ncomer-cials han estat pensats com a edificis autònoms dins dels quals eclosionen tota mena d’activitats dedicades a l’entreteniment i al consum. L’artificialitat constitueix la base per a la identificació dels espais proposats pels centres comercials: es crea un ambient que és un simulacre de la naturalesa, de la història o d’una fantasia futurista; s’estableixen moviments «assistits»; s’in-trodueix la temperatura artificial i la il·luminació controlada. En definitiva, es crea un estat ideal per a l’estada sense límit i, per tant, amb les possibilitats\n6 PAQUOT, Thierry: «El regreso de las torres», a AD: Urbanismo, arquitectura y globalización,\nSantiago de Xile: Le Monde Diplomatique, 2008.\n7RITZER, George: El encanto de un mundo desencantado: revolución en los medios de\nmàximes de consumir: un no-lloc que es pretén que sigui aliè a qualsevol conflicte, dret urbà, reivindicació o reclamació. Així, a moltes ciutats nord-americanes i asiàtiques, bona part de la vida social i familiar es desenvolupa en aquests centres tancats.\nSón espais de consum on suposadament es poden fer les compres quoti-dianes a un preu més econòmic. Tanmateix, són espais que només perme-ten d’arribar-hi en vehicle privat i que requereixen que es disposi d’un temps exclusiu, ja que per comprar-hi no es pot fer servir el temps entre activitats: els centres comercials estan lluny dels llocs on es duen a terme les activitats quotidianes. Al malbaratament del temps s’hi afegeix la compra compulsiva que provoquen aquests entorns; per tant, el que se suposa que és un estal-vi de diners, en realitat no ho és, perquè es compra de més i es fa serestal-vir un temps d’una manera exclusiva. A més, cal tenir en compte que el tipus de relació social que s’hi estableix és contrari a les xarxes: és una relació sim-plement comercial, sense cap compromís ni reconeixement mutu.\nDe la mateixa manera que l’autopista metropolitana substitueix el paper ver-tebrador del carrer urbà, el shopping centerintenta substituir l’espai públic de la plaça, del mercat, de la galeria o del carrer comercial ple de petites boti-gues. I, quan ho aconsegueix, perquè la gent ha abandonat la ciutat, les con-questes socials assolides en l’espai públic tornen a estar sotmeses a les normes, la vigilància i els guardes de seguretat dels centres comercials tan-cats. Amb tot, el pitjor és quan la ciutat, per tal de competir amb aquests mons segregats i coercitius, adopta les característiques fictícies d’aquests llocs. En copia les regles, formes i dissenys; substitueix l’espai públic i el pri-vatitza; moltes ciutats deixen d’oferir alternatives al passeig o a la reunió quo-tidiana. La substitució gradual de les petites tendes i dels mercats populars per shoppingsimpedeix que les capes modestes, els immigrants i els grups nòmades s’integrin en la societat mitjançant el procés tradicional del petit comerç i dels llocs d’artesania. Tan sols queda la possibilitat del treball pre-cari dependent de les grans cadenes comercials i les franquícies. Així es con-suma un canvi de model i de cultura. Per això és tan important que en l’urbanisme dels barris es prevegi l’existència d’espais petits per a botigues i negocis que en reforcin l’economia i que no siguin centres tancats i únics que empobreixen i desertifiquen.\nAmb tot, els centres d’oci i els shoppingsno han de ser necessàriament nega-tius per a les ciutats. És cert que, en general, són productes urbans que han estat projectats des de fora, sense tenir en compte l’entorn urbà ni paisat-gístic, que no tenen cap relació amb la ciutat ni amb la seva cultura, introver-tits, conformats com a rateres en què és fàcil d’entrar-hi però difícil de sortir-ne; fins i tot es converteixen en elements que augmenten les desigualtats socials i els problemes del seu entorn immediat. No obstant això, si aquests centres comercials aporten espais públics, si s’hi pot accedir des del nivell del car-rer, si es poden creuar amb facilitat i se’ls ha sabut integrar en la cultura de la ciutat, poden arribar a ser positius, com és el cas de l’Illa Diagonal de Bar-celona (1986-1993), de Rafael Moneo i Manuel Solà-Morales.\nunifa-miliars d’accés controlat —aquest control existeix, si més no, perquè tan sols s’hi pot arribar en cotxe privat, perquè hi predominen els carrers en cul-de-sac, o perquè hi ha una manca d’activitats que invitin a passejar pel barri—, o bé tipologies d’edificis en alçada, amb tanques o reixes que separen l’es-pai obert privat —amb zones esportives, piscines o pistes de tenis— del car-rer. En tots dos casos, es nega la ciutat com a espai de relació, i el carrer és reduït a un espai simplificat de fluxos.\nPer regla general, les persones de les grans ciutats —tant dels països des-envolupats com d’aquells en vies de desenvolupament— que no valoren la memòria urbana ni comprenen que l’essència de la ciutat sigui la diversi-tat, consideren que el discurs de la falta de seguretat a la ciutat justifica que se’n marxi.\nSi l’essència de la ciutat és el seu caràcter públic, en convertir-ne algunes parts en privades, la ciutat perd la seva funció i esdevé una aberració. Aques-ta negació de la ciuAques-tat existent com a lloc per a la vida pública no és més que un miratge; el treball, l’educació, l’oci i el subministrament continuen depe-nent de la ciutat que s’ha negat.\nEn analitzar els components de segregació del model de l’urbanisme global es comprova que, en realitat, es tracta del cant del cigne de l’urbanisme tar-doracionalista, que no és res més que la ulterior reformulació, considerada des d’un punt de vista financer i rendible, de la zonificació de l’urbanisme racionalista. El model urbà i territorial que proposa el neoconservadorisme liberal, els interessos econòmics que no tenen arrels enlloc, pretenen substi-tuir l’entorn natural, els centres històrics, els carrers i els espais públics per simulacres del consum i pel control. La ciutat global ha continuat emprant la segregació simplificada derivada de l’urbanisme racionalista de la Carta d’A-tenes: habitació, treball, lleure i circulació. Tanmateix, es conforma d’una manera fins i tot molt més objectual i inconnexa que la propugnada per la ciu-tat moderna de la Carta d’Atenes.\nNo obstant això, existeixen diferències de plantejament entre l’urbanisme racionalista i el tardoracionalisme, ja que el primer formava part d’un projec-te social i ètic que aspirava a millorar les condicions d’habitabilitat de tots i totes, mentre que el segon és un projecte financer i especulatiu. Una altra diferència important entre el model urbà de la Carta d’Atenes i el model de la ciutat global és el suburbi residencial de baixa densitat, el qual consumeix i contamina el territori de manera sistemàtica. El model teòric de la separa-ció de funcions encaixava a la perfecsepara-ció amb el model de construcsepara-ció d’un territori falsament urbanitzat que hem viscut als Estats Units d’Amèrica des de la Segona Guerra Mundial i arreu del món, amb especial incidència durant l’últim quart del segle XX i el primer decenni del XXI.\nactiu, que té una feina remunerada, que viu en una llar on alguna altra perso-na li resol les qüestions quotidianes, i que circula amb pressa en el seu 4 x 4 amb aire condicionat, d’acord amb el patró masclista del modulor de Le Cor-busier: un home model, musculat, de mitjana edat i d’1,82 metres d’alçada. És un urbanisme sense multiplicitat de protagonistes, ancorat en concepcions duals i antagòniques. Aquest urbanisme oblida que aquest home, en algun moment de la seva vida, també va ser un infant, i que més endavant serà una persona gran i potser, fins i tot, dependent.\nHa arribat l’hora que uns altres protagonistes pensin i dissenyin les ciutats, de manera que davant la ciutat especulativa i segregativa, dominant, s’incor-porin punts de vista plurals que puguin reinventar la ciutat humana.\nPer tant, incorporar el temps en el projecte urbà és una manera d’aconsegu-ir que tots i totes incorporem les altres experiències i necessitats. Vol dd’aconsegu-ir fer una ciutat pensada pels homes i per les dones reals que l’habiten.\n2. EL DRET A LA CIUTAT\nI A L’ÚS SOCIAL DEL\nLes ciutats i els territoris pensats d’aquesta manera potencien la segregació funcional i la dispersió territorial, cosa que, no tan sols comporta un malba-ratament dels recursos físics i econòmics, sinó també d’un recurs limitat: el temps de les persones.\nEn definitiva, el resultat és un model urbà insostenible, perquè la ciutat sos-tenible també té a veure amb un ús social del temps.\nProjectar i remodelar ciutats i barris que contribueixin a un ús eficient d’un bé tan escàs com el temps constitueix un repte: emprar una distribució espa-cial que tingui en compte la complexitat de la vida i les necessitats quotidia-nes, així com els temps diferents de les persones que puguin tenir capacitats físiques diferents. Es tracta de repensar el projecte urbà des de diferents temps i necessitats, la qual cosa comporta un disseny atent a les diferèn-cies, no pas per reforçar-les, sinó per respondre acuradament a cadascuna d’elles i aconseguir una ciutat inclusiva.\n2.1. La ciutat i les tradicions\nd’interpretació del temps\nEls usos del temps a la ciutat expressen la relació entre l’espai i el temps. L’espai és el suport físic creat per l’ésser humà, durant segles, com una herèn-cia feta d’edificis i d’espai públic. El temps és la vida, l’experiènherèn-cia i les rela-cions humanes en aquest espai.\nSi bé a l’hora d’interpretar el temps es pot recórrer a dues tradicions dife-rents —una de newtoniana, basada en la permanència i l’objectivitat, i una altra basada en l‘experiència i la vida, la transformació i la subjectivitat—, no hi ha una única concepció del temps, sinó moltes. Hi ha el temps infinit de l’univers; el temps dels cicles orgànics de la natura i la vida; el temps racio-nalista i mesurable de la producció; el temps viscut de l’experiència i la rela-ció amb els altres i amb la realitat; el temps en el món dels somnis, explorats per la psicoanàlisi i els surrealistes; el temps de la cultura i la història, cons-truït a partir d’escoles artístiques, períodes històrics i patrimoni visible; i també hi ha el temps de l’esclat, de l’acció instantània, de la revolta.\n2.2. Barris per viure-hi\nQuè tenen els millors barris on hem viscut o que hem visitat, bé com a habi-tants estables o temporals?\nA més de l’afecte que envolta tots els espais on hem viscut durant alguna època de la nostra vida, hi ha un afecte vers l’exterior, vers allò públic de les nostres vivències: els espais de la sociabilitat. Les possibilitats de fer i d’es-collir són el que distingeix aquests llocs. Els llocs de pas quotidians, les boti-gues i la seva gent es converteixen en el nostre suport, en la nostra seguretat. És una certesa que ve donada pel reconeixement del lloc i pel fet de saber llegir la seva normalitat quotidiana, viscuda i habitada per gents diverses. Aquestes descripcions no són nostàlgiques, ni responen a l’escenografia d’un món perfecte, sinó que configuren un sistema obert de possibilitats (de tro-bades, d’activitats, d’intercanvis…).\nCom podem rehabilitar, remodelar i construir barris que permetin aquestes possibilitats?\nPer crear aquest suport a les xarxes socials, no n’hi ha prou amb la creació d’habitatges, sinó que també cal crear llocs de treball, comerços, serveis i equipaments, perquè tothom pugui tenir diverses oportunitats de feina i d’ac-tivitats econòmiques al barri. Són les dues cares de la mateixa moneda: la necessitat de crear serveis que entrelli-guin l’habitar amb un bon desenvolu-pament quotidià per a tots i per a totes, i el fet que aquests equipaments, boti-gues o serveis creïn llocs de treball prò-xims a les llars. Estem parlant de xarxes complexes que involucrin totes les vides. Per tant, es tracta d’oferir espais de socialització diversos —tant per al món productiu com per al reproductiu— que configurin un barri.\nEl fet que a la nostra ciutat s’hagi optat per una ciutat de serveis vol dir que s’han de crear llocs de treball de qualitat per a la cura de les persones, acti-vitats de suport social, d’intercanvis i manteniment. Les ciutats de serveis no només són ciutats per al lleure, el consum o els congressos, sinó que són ciutats per a les persones i de les persones.\nLes ciutats de serveis no\nnomés són ciutats per al\nlleure, el consum o els\ncongressos, sinó que són\nciutats per a les persones\ni de les persones.\nEls espais urbans es poden interpretar com chronotopes; és a dir, com àrees físiques caracteritzades per models d’usos de diferents poblacions. A més a més, aquestes àrees formen part de xarxes multiescalars: com a espais físics, amb la seva dimensió material i històrica; com a llocs caracteritzats per diver-ses formes d’ús per part de les diferents poblacions (residents, població tem-poral, diferents edats, diferents condicions de mobilitat, etc.) segons periodicitats pròpies; i com a espais de relació de diferents escales territorials. Per tot això hem de reconèixer la forta relació existent entre els patrons de relacions socials i els llocs on se situen.\nEls canvis que la postindustrialització ha provocat en les ciutats del primer món han fet que els patrons de moviments més propis del gènere femení a la ciutat industrial —és a dir, els moviments en ziga-zaga— ja no siguin exclu-sius de la població femenina. Els diferents temps de treball, les raons cada vegada més diverses que impulsen els desplaçaments, i la utilització del temps lliure reforcen la necessitat d’una ciutat que sigui, alhora i cada dia, més varia-da i més propera. Les polítiques de temps i de treball que estan conduint a la flexibilització del temps laboral, bé diàriament o temporalment, han afavo-rit nous models d’horaris, tant diaris com anuals, que comporten noves estra-tègies per a la compatibilització dels temps propis, de producció i de cura. I en una ciutat cada cop més terciària, que funciona nit i dia sense interrup-cions, calen nous models de serveis públics.\nUn altre temps que s’ha de tenir en compte en el projecte urbà és els dels habitants temporals de les ciutats. La població urbana a la ciutat, amb rela-ció als patrons de moviments i a la transformarela-ció del temps de treball, es pot descriure com una població integrada per habitants residents i habitants tem-porals —per exemple, els que utilitzen la ciutat com a turistes o assistents a congressos—; els que fan intercanvis modals; i els que treballen i es mouen a escala metropolitana. Aquests quatre tipus de poblacions fan servir el mateix espai físic, però amb condicionants temporals diferents.8\n8 ZAJCZYK, Francesca; MAREGGI, Marco: Social Research in Urban Time Policy:\n3. BREU RESSENYA DELS\nORÍGENS DE LA RELACIÓ\nENTRE TEMPS I POLÍTICA\nLa idea de relacionar el temps i l’espai urbà prové de les ciutats del nord d’I-tàlia, i es refereix a l‘organització dels temps que regulen les relacions huma-nes en el context urbà. Aquests estudis i posteriors aplicacions polítiques van prendre com a punt de partida l’experiència de les dones a la ciutat. Aques-tes proposAques-tes innovadores es van començar a formular de manera fragmen-tada a partir de l’any 1985 des de diferents àrees: els grups feministes, les recerques i treballs en el camp acadèmic, l’acció des de les Administracions i la política. Des d’aleshores, més de cent setanta ciutats italianes han parti-cipat en projectes orientats al temps o a plans de temps, o bé en l’estudi del temps social urbà. Els primers estudis sobre els temps de les dones a les ciutats tenien un caràcter exclusivament quantitatiu, ja que l’objectiu era remar-car les asimetries presents a les famílies.9\nEls estudis del temps amb relació a la ciutat consisteixen a fer visible la com-plexitat de la vida dels diferents habitants, la qual cosa posa en relació espai, activitats i temps. Aquests estudis van néixer des de la perspectiva de gène-re amb el propòsit d’incorporar difegène-rents estratègies que permetin fer més sostenible l’ús quotidià del temps femení i millorar significativament la vida\n9 PAOULUCCI, Gabriella: «Introduzione. Lo studio del tempo femminile e la politiche urbana»,\nurbana. Les primeres aproximacions, dutes a terme per grups feministes a les ciutats del nord d’Itàlia, van establir quantitativament la distribució dels temps a l’interior de les famílies; això va revelar l’estructura sexuada del temps social i la distribució desigual del recurs del temps entre els dos sexes. En el camp de les ciències socials, la pionera en enunciar les polítiques de temps va ser Laura Balbo, que el 1987 va publicar Time to care. Politiche del tempo i diritti quotidiani. Aquest text va ser el primer en reclamar la necessi-tat de valorar el treball reproductiu i el temps que comporta com a fonament per al desenvolupament d’una nova cultura que permeti assolir els drets de ciutadania per a totes i tots. Balbo ressalta la importància d’una qüestió, nova per a les ciències socials: el temps de cura. Des d’un punt de vista social i econòmic, s’ignorava el temps d’aquesta activitat i , si bé eren del tot impres-cindibles per a la reproducció de les persones i per a la societat. El reconei-xement d’aquest temps i les tasques desenvolupades és fonamental per trencar amb les anàlisis de necessitats tradicionals que només consideraven el temps laboral.\nTal com s’explica a Papers 49:\n«Balbo es feia ressò dels debats que arribaven del nord d’Europa, on algunes científiques socials criticaven les polítiques de l’estat del ben-estar perquè suposaven una falta d’igualtat entre homes i dones. La sociòloga italiana recollia, així mateix, els arguments i les reflexions teò-riques que aquesta problemàtica havia suggerit a Europa a partir del 1968 amb el ressorgiment del moviment feminista […] La reivindicació del temps es convertia en fonamental, atès que les anàlisis convencio-nals del treball, “cegues al gènere”, no eren capaces de veure que hi havia un altre temps necessari per viure. Un temps que anava més enllà del temps dedicat a la producció, fixat per la jornada laboral, i que no es corresponia solament amb el temps d’oci, tal com la societat indus-trial havia organitzat. Es tractava del temps de la reproducció de la vida, del temps de cura, i existia de la mateixa manera que existia un altre treball, el treball domèstic, també denominat “treball de la reproducció” o “treball de cura”, que també existia a més del treball remunerat, assa-lariat o productiu. Eren un temps i un treball als quals calia parar esment ja que, a més de proporcionar benestar, eren —i són— protagonitzats per la majoria de dones adultes en les societats contemporànies, i per-què la seva negació i invisibilització feia oblidar o menysprear la situa-ció de doble presència.»10\nAquest procés innovador és l’expressió de la necessitat de canviar l’organit-zació social del temps, manifestada per nombroses protagonistes, les quals es van transformar en promotores d’accions de canvi en àrees específiques. Una de les primeres iniciatives va ser una proposta legislativa d’iniciativa popu-lar que es va conèixer com «Les dones canvien els temps» (1988). Aquesta iniciativa va crear un fòrum de dones per reflexionar sobre les seves expe-riències de temps, obrint i explorant noves formes de comportament, i\napro-10 TORNS, Teresa; BORRÁS, Vicent; MORENO, Sara; RECIO, Carolina: «Las políticas del\n11ZAJCZYK, Francesca; MAREGGI, Marco: «Social Research in Urban Time Policy:\nMetho-dological Aspect», Universitat degli Studi di Milano Bicocca, Facolta di Sociologia.\n12El 2010, l’Ajuntament de Barcelona, per tal d’apropar-se als diferents temps de la\nciutada-nia, ha ampliat el seu horari d’atenció al públic: de dilluns a divendres fins a les 20:00 hores, i els dissabtes al matí.\n13DI CARA, Fanny; GIUSTI, Mariangela: «Qualità dell’abitare fra tempi e spazi. Alcune note di\npresentazione», a PAOULUCCI, Gabriella (ed.): Donne, tempi e spazi. Contributi per una diver-sa cultura dell’abitare, Nàpols: Liguori Editore, 2008.\nfitant el coneixement del nexe entre el temps individual, el temps de treball i l’organització de les taules horàries urbanes. Un segon pas important per part de l’Administració pública local va ser un article (142/90)11a la reforma de la\nConstitució, el qual permet als alcaldes canviar i coordinar els horaris d’ober-tura i tancament dels serveis públics. Com a resultat d’aquesta normativa, per exemple, la ciutat de Bolonya ha ampliat l’horari d’obertura i atenció al públic dels serveis públics, i ara els dijous obren fins a les 20.00 hores; és el que s’ha anomenat «Dia de la ciutadania».12Amb aquesta llei,\nl’Administra-ció local, que és la més propera als ciutadans i ciutadanes, pot coordinar la majoria dels horaris que intervenen en la vida quotidiana, atès que els ajun-taments són els principals proveïdors o reguladors del funcionament dels ser-veis públics i comercials.\nL’experiència italiana ens parla de la dificultat que suposa fer efectiva la incorporació transversal de les polítiques d’espai i de temps. Encara que els efectes positius de l’aplicació de les polítiques de temps són immediats sobre la qualitat de vida i la qualitat urbana, sorgeixen moltes resistències13\na l’hora d’aplicar-les. Els models urbans posen en relació una sèrie d’inte-ressos, i quan s’estableix quin destí tindrà una part de la ciutat o del terri-tori, també s’estableix un model d’ús del temps i de la ciutat per als homes i les dones.\nQuan s’apliquen models que no han tingut en compte els diferents temps, ni les diferents responsabilitats derivades dels rols de gènere, es perpetuen les desigualtats. Això és perquè el temps que predomina és el productiu, que condiciona el temps personal i el reproductiu, i dóna lloc a la incompatibilitat de temps i funcions. Es tracta, per tant, d’activar polítiques pensades a par-tir de la conciliació entre els diferents temps de les nostres vides, de manera que contribuïm, no solament amb polítiques socials, sinó també amb la con-figuració de la ciutat. On i com es desenvolupen les nostres vides és fona-mental per a la qualitat de vida. No només es tracta de polítiques socials, sinó també d’una organització espacial del territori i de la mobilitat.\nLa base de les polítiques de temps-espai consisteix a no considerar en abs-tracte els habitants i el territori. Tal com diu Sandra Bonfiglioli:\nfor-mals de ciutadania dels quals gaudeix i els espais funcionals i simbò-lics del lloc mateix».14\nEl que és interessant ressaltar és que en el camp de les polítiques de temps, l’atenció no ha recaigut en la supervisió o mesura de l’efectivitat de l’acció dels plans com a tal, sinó en el procés de definició dels objectius, com ara la construcció en funció de les demandes socials, donant lloc a una interre-lació entre usos, temps i espais que s’ha tingut en compte a l’hora de fer els projectes d’espais i edificis públics. La innovació que va supo-sar la incorporació del temps en la planificació urbana deriva de l’estu-di de les relacions existents entre for-mes i ritfor-mes d’ús d’un lloc, de les raons de l’ús i dels equipaments del lloc. L’ús de l’espai públic té relació amb l’augment d’activitats en el temps lliure del treball a la societat postin-dustrial, en què aquest temps lliure és generador de moviments i d’activitats culturals, comercials i econòmiques. La transformació del temps no dedicat al treball en un temps lliure i escollit per la ciutadania implica equipar i plani-ficar l’espai públic per a la trobada, el contacte social i la xerrada. Es tracta d’oferir condicions per a l’exercici efectiu del dret a la ciutat per part dels veïns i veïnes, que sovint són exclosos d’aprofitar el patrimoni integrat pels llocs públics de la ciutat.\nDe manera més general, els objectius de les polítiques de temps es poden basar en quatre àrees: la millora de la qualitat de vida dels ciutadans i ciu-tadanes mitjançant una millor organització i localització dels temps de viure i de treball; la modernització de les Administracions públiques simplificant els seus procediments, obrint serveis orientats a demandes temporals, i des-centralitzant i integrant serveis i oficines en taulells únics; la millora dels espais públics per tal d’afavorir xarxes de socialització; i la conciliació de la com-petència entre residents i habitants temporals, entre treballadors i usuaris dels serveis.\nPensar en altres habitants, amb necessitats i temps diferents —com els turis-tes, estudiants i professionals lluny de casa seva—, vol dir que els urbanis-tes i arquitecurbanis-tes han de projectar les carreteres, places, passatges, voreres i cafeteries de manera que puguin actuar com a fòrums per a la vida i l’ac-ció, més que com a simples llocs de trànsit. En aquest sentit, s’han creat alguns llocs a la ciutat, «ciutadelles» de temps continu, que són els nusos de les xarxes de transport o llocs caracteritzats per una organització dife-rent de la dels llocs que els envolten i que han estat especialment pensats per als habitants temporals (espais comercials, centres de lleure...). Moltes estacions de tren són ciutadelles de serveis complets, que no només van adreçats a les persones d’estada curta, sinó que també han estat pensats com a serveis generals a la ciutadania a escala regional. Altres\nmodifica-La innovació que va\nsuposar la incorporació\ndel temps en la planificació\nurbana deriva de l’estudi\nde les relacions existents\nentre formes i ritmes d’ús\nd’un lloc, de les raons de\nl’ús i dels equipaments\n14BONFIGLIOLI, Sandra: «Qualitat de vita, una lunga ricerca», a PAOULUCCI, Gabriella (ed.):\n15 Vegeu també les experiències desenvolupades a França sobre la relació entre temps,\ntre-balls i territoris <http://tempoterritorial.free.fr/>.\ncions, com les relacionades amb els horaris escolars, no han estat tan fàcils d’implementar.\nA Itàlia,15aquests objectius han conformat la base de la reconciliació i la\n4. URBANISME AMB\n4.1. La fragmentació dels temps\ni els espais de vida\nHem de partir del reconeixement que l’espai urbà no és neutre; la seva con-formació atorga prioritats i expressa poders i drets. La gestió del projecte urbà ha portat, per diverses raons, a la simplificació dels tipus d’usos, de temps i d’usuaris, i reflecteix principalment un transcórrer d’activitats lineals i temporalment successives. Ara bé, hi ha una experiència que no ha estat valorada en l’urbanisme: de quina manera les dones fan un ús de la ciutat més divers, menys lineal. Les dones realitzen una gestió del temps basant-se en el principi de màxima eficàcia i, perquè això sigui possible, calen uns espais urbans complexos, que combinin usos (compres, escoles, activitats cíviques i administratives, centres de salut... en un ampli ventall d’espais pro-ductius) i que, a la vegada, estiguin connectats amb altres àrees de la ciutat mitjançant uns serveis de transport públic eficients i variats.\ntant, una igualtat d’oportunitats. Des de la perspectiva de gènere, aquests equipaments s’han anomenat «infraestructures per a la vida quotidiana». El concepte de «nova vida quotidiana»16prové de les dones escandinaves,\nque se sentien frustrades per la manera com es veien obligades a enfron-tar-se amb la càrrega de la complexitat de la vida quotidiana contemporà-nia, malgrat l’existència —a diferència del que passa en el context mediterrani— de serveis de suport a les persones dependents i altres mesu-res de suport a la família, i que volien un entorn més propici al desenvolu-pament de l’individu com a persona complexa, amb facetes múltiples que incloguin la vida professional, però també la vida privada i la cura dels altres. És un concepte que prové de la tradició de la geografia del temps i l’espai; se centra en la manera com les dones duen a terme les seves rutines dià-ries, i té com a objectiu la creació d’estructures materials i socioculturals de suport, anomenades «infraestructures per a la vida quotidiana». Això reque-reix la necessitat d’acció en diferents àmbits. En l’àmbit més simple, aques-ta visió pot significar la integració de diversos elements —actualment separats— en un tot temporal i espacial a escala de barri; podria incloure escoles bressol de barri o tasques compartides en agrupacions d’edificis. El procés d’aprendre a compartir alguns elements de la vida quotidiana es pot reforçar mitjançant una arquitectura adequada i que contingui espais per a la interacció.\nAquest concepte suposa una crítica a les maneres actuals de pensament i, en concret: a la tradició funcionalista de la planificació urbana; a les imper-feccions de la democràcia representativa, que impedeix que moltes veus es puguin fer sentir; a la ineficàcia de les solucions centralitzades aplicades a la vida quotidiana; i, finalment, a la definició del terme «treball», segons la qual la societat no valora el treball social no remunerat. Proposa un model d‘acció orientat a reorganitzar les tasques fonamentals de la vida quotidiana als bar-ris, reunint en l’àmbit local ocupacions, serveis i infraestructures per a la realit-zació de tasques que ara estan disseminades en l’espai urbà.\nBasant-se en aquests conceptes, Horelli, Booth i Gilroy van dur a terme, a la segona meitat de la dècada del 1990, un projecte finançat per la Unió Europea, anomenat «EuroFEM-Xarxa per al Gènere i els Assentaments Humans», a través del qual van identificar prop de seixanta bones pràcti-ques. El punt de partida d’aquest estudi consistia a preguntar-se de quina manera es duen a terme actualment les tasques de la vida quotidiana, amb quin cost econòmic i de temps, a més d’identificar de quina manera es poden realitzar col·lectivament algunes de les tasques que ara fan les dones a casa seva de manera individual, sense que això comporti una pèrdua de qualitat ni de temps. Cal recordar que després de reconèixer i visibilitzar la desigu-altat que suposa encarregar-se de les tasques de cura, aquestes preocu-pacions i intencions per part de les dones es van traduir, ja al segle XIX, en propostes de barris amb espais de treball domèstic compartit, realitzat de manera compartida per les dones mateixes, o bé mitjançant la contractació\n16 SÁNCHEZ DE MADARIAGA, Inés; BRUQUETAS CALLEJO, María; RUIZ SÁNCHEZ, Javier:\n17 HAYDEN, Dolores: The Grand Domestic Revolution. A History of Feminist Designs for\nAme-rican Homes, Neighborhoods, and Cities, Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1982, i Redesigning the American Dream: Gender, Housing, and Family Life, W. W. Norton, edició revi-sada i ampliada, 2002.\nd’altres persones.17 A més, aquestes dones també volien un ús del temps\nmés equitatiu que els permetés escollir i tenir dret al temps del treball remu-nerat i al temps propi, i a la vegada que les tasques de cura fossin recone-gudes com un treball més.\nAixí, per exemple, un grup de veïns i veïnes es poden organitzar per tenir cura dels infants després del col·legi, o bé poden pagar algú perquè faci aquesta tasca. Segons el context cultural i polític, aquest tipus de respostes compar-tides als problemes es pot organitzar, bé de manera cooperativa (possible en els països amb tradició d’associacionisme i participació ciutadana), bé a tra-vés del mercat (opció preferida en els països de tradició liberal), bé com a ser-vei públic (viable en els països de tradició socialdemòcrata i, per a alguna mena de tasques, també en els de tradició cristianodemòcrata). És a dir, el concep-te del nivell inconcep-termediari és prou ampli com perquè permeti una varietat de solucions d’acord amb el context de cada país, les quals, a més a més, no són excloents, sinó que en un mateix lloc es poden complementar entre si. La ciutat no es pot dividir en funcions simplificades, com ara habitar, treba-llar, descansar i moure’ns. Per tant, els barris s’han de repensar segons l’en-tramat complex de la vida quotidiana. Els habitatges només poden complir totes les seves sol·licitacions si s’arrelen a diferents nivells amb l’entorn social, tecnològic, cultural i mediambiental.\nAtorgar preferència a la vida quotidiana i al treball reproductiu en les priori-tats urbanístiques comporta un canvi de mirada i significa traduir allò quoti-dià en dades. Així, per tal de poder conèixer les necessitats reals de la població i l’impacte de gènere del projecte en qüestió —segons estableix la memòria social de la Llei d’urbanisme de Catalunya i del seu Reglament aprovat pel Decret 305/2006— és imprescindible, entre d’altres consideracions socials, fer estadístiques segregades per sexe, i també per edats.\nHabitar és molt més que la suma de la residència, el treball, les tasques de la llar, l’oci, el transport, l’educació, la cultura, els esports i la sanitat. Habi-tar és poder desenvolupar els diferents vessants de la vida de cada persona en igualtat d’oportunitats, amb intensitat i integritat. Per això hem de pensar, i sobretot repensar, les ciutats i els barris guiats per aquesta idea. Posar en primer pla la vida i les necessitats de les persones és una tasca complexa, no exempta de complicacions. Significa posar els temps familiars, personals i socials al mateix nivell que el temps del treball remunerat, que és el que ha estat dominant.\nLa complexitat ha de considerar les activitats quotidianes, les usuàries i els usuaris de la ciutat i les seves necessitats diferents, tant d’espai com de temps. Es tracta de no perpetuar les diferències i les desigualtats de gènere, classe, raça o edat. Es tracta de posar-se les ulleres liles18i tornar a estudiar,\nanalit-zar i registrar la realitat per aconseguir entorns urbans més adequats. L’objectiu és gaudir de ciutats inclusives que tinguin en compte, tant la diver-sitat real que caracteritza els homes i dones que hi viuen, com els espais urbans, i així fer possible que el dret a la ciutat sigui un dret humà per a totes les persones.\nQuè vol dir avui el dret a la ciutat? Encara és vigent anomenar de manera uni-versal els subjectes de dret? Pot existir l’uniuni-versal com a homogeneïtzador de les necessitats, drets i voluntats? Es pot acceptar que l’universal, emmas-carat sota el masculí, englobi de manera genèrica els homes i les dones? Els espais físics condicionen el dret a la ciutat, entesa, segons l’article I de la Carta Europea de Salvaguarda dels Drets Humans a la Ciutat, com un espai col·lectiu que pertany a tots els homes i dones que hi viuen, els quals tenen dret a trobar-hi les condicions necessàries per a la seva realització política, social i ecològica, assumint deures de solidaritat.\nLa universalitat amaga un subjecte real de dret, que és qui ha conformat amb les seves necessitats la falsa neutralitat. Segons Cristina Carrasco, l’univer-salisme és una forma d’emmascarar que el subjecte dels drets de ciutada-nia és masculí; una circumstància avantatjosa que es veu afavorida per qüestions de pertinença a classe i raça. El problema de fons és que la ciuta-dania i, per tant, el dret a la ciutat i les prioritats en la construcció de la ciu-tat, s’han bastit prenent com a referència el món públic, la participació en el mercat i els espais assignats als homes. «Tant el temps laboral com el temps social dels homes són viscuts com a prolongacions indiferenciades; no obli-dem que el treball lligat a l’adquisició de la masculinitat social té un gran pes en la conformació de la identitat de gènere en els homes.»19L’espai\ndomès-tic, que tradicionalment s’ha adjudicat al gènere femení, no està inclòs en la categoria de ciutadania. Ara bé, tal com ens diu Anna Bofill: «La gestió de la vida quotidiana no es produeix solament en l’interior de les parets que con-formen l’habitatge. És també un conjunt d’activitats, comportaments, sen-sacions i experiències que es produeixen en l’espai públic, en l’espai fins ara considerat masculí...».20Per tant, aquestes activitats i temps no considerats\nes fan en uns espais que no les han tingut en compte, de manera que la seva realització comporta una sèrie de dificultats, bé per la distància a què es tro-ben les activitats quotidianes, bé per l’organització dels transports. L’orga-nització dels transports privats i públics és una de les demostracions essencials d’aquesta organització tradicional de la ciutat en funció dels horaris de la pro-ducció, majoritàriament masculins. Aquesta organització ha oblidat les múl-tiples activitats necessàries per a la vida de les persones i en què la majoria de les dones hi han estat —i hi continuen estant— involucrades.\n18 LIENAS, Gemma: El diari lila de la Carlota, Barcelona: Editorial Empúries, 2001.\n19 CANET AYMERICH, Laura; GRISOLÍA PEREIRA, Cristina; QUEROL BELLO, Raquel: Nous\ntemps, nous usos i noves tecnologies, Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2006. 20 BOFILL DE LEVI, Anna: Quaderns 6. Planejament urbanístic, espais urbans i espais\nCal admetre la important contribució, no reconeguda, que les tasques d’a-tenció i cura —tant física com psíquica—, tradicionalment assignades a les dones, han suposat per a l’economia i la societat. Segons els comptes satèl·lit realitzats per Cristina Carrasco i Mónica Serrano (2005) per a l’Institut Cata-là de les Dones, el treball domèstic representa el 38 % del PIB cataCata-là. Amb aquests comptes es demostra la importància econòmica d’un sector oblidat, i justifica, en xifres, que les necessitats derivades del mercat laboral i les del treball domèstic se situïn en igualtat d’importància. Aquesta demostració numèrica és essencial per atribuir la mateixa importància al treball reproduc-tiu i al treball producreproduc-tiu, ja que moltes vegades les raons economicistes sem-blen l’única justificació possible per a les inversions urbanes. Per tant, amb això es reforça la demanda que l’urbanisme i la planificació considerin les necessitats derivades d’aquestes tasques com a dades imprescindibles a tenir en consideració i aportin solucions adients en temps i forma.\nHem de fugir de falses mitificacions que volen construir un passat idíl·lic de persones iguals, i hem d’assumir la complexitat de la realitat que vivim a comen-çaments del segle XXI. Tal com ens diu Saskia Sassen,21la ciutadania no\nsem-pre aporta drets plens i iguals a totes les persones. Malgrat el reconeixement formal de la igualtat, membres de grups oprimits per raons d’ètnia, religió, gènere o orientació sexual s’enfronten de manera quotidiana a diferents for-mes d’exclusió que els impedeixen participar plenament en la vida pública. La perspectiva de gènere aplicada a l’urbanisme significa posar en igualtat de condicions les exigències derivades del món productiu i les derivades del món reproductiu;22és a dir, les necessitats quotidianes d’atenció a les\nper-sones. S’ha de posar fi a la falsa dicotomia de dos mons, i situar aquestes esferes complementàries en igualtat d’importància per tal de no agreujar, acréixer o mantenir les diferències.\nQuan analitzem la ciutat com un tot, en una escala llunyana, obtenim dades de repartiment d’equipaments, de transports, de connectivitat i accessibili-tat, així com les possibilitats de relació entre àrees. Aquestes dades sempre s’han de confirmar des de la proximitat. La quantificació numèrica i les pro-porcions segons les necessitats d’equipaments i àrees verdes, per exemple, són un primer esglaó en la planificació i l’organització territorial.\nTanmateix, una vegada hem complert i hem demostrat que numèricament es resolen totes les necessitats, hem d’apropar-nos i entendre cadascun d’a-quests elements dins el funcionament de les xarxes quotidianes. No n’hi ha\n21 SASSEN, Saskia: Contrageografías de la globalización, Madrid: Traficantes de sueños, 2003. 22 GAMBA, Beatriz (coord.): Diccionario de estudios de género y feminismos. Buenos Aires:\nprou amb la creació de paquets de sòl, de polígons no qualificats que espe-ren la construcció dels equipaments o d’altres serveis, en especial si aques-tes reserves de sòl estan allunyades dels recorreguts diaris dels futurs i futures habitants, i si, a més a més, aquesta construcció no forma part de les prio-ritats temporals. Aquesta disfunció temporal vol dir que sovint es fa un barri nou i es triga deu, quinze o vint anys a construir-hi els equipaments quoti-dians, la qual cosa demostra, una vegada més, que aquests serveis no són prioritaris, ni en l’organització espacial de la planificació, ni en els temps, tant polítics com econòmics. El cost del temps perdut en la realització de les tas-ques quotidianes no computa, no és visibilitzat, i és suportat per les dones o xarxes de dones de les famílies, així com pels avis i àvies.\nEls equipaments s’han d’entrelligar amb els recorreguts de cada dia: col·locar els equipaments en els límits de les àrees urbanitzades no generarà carrers amb vida i seguretat, i si aquests carrers tampoc no estan en relació amb la xarxa comercial, encara serà pitjor. És imprescindible que els recorreguts urbans siguin útils; és a dir, que es disposi d’una xarxa que ofereixi moltes possibilitats d’itineraris amb diverses activitats en el seu traçat. Amb la dis-tribució territorial derivada del zoningo d’àrees monofuncionals es perd un dels màxims avantatges de la barreja i la proximitat: aconseguir que els recor-reguts representin temps útils. És a dir, en la mesura que els diversos itine-raris quotidians ens permetin satisfer les necessitats diàries, podrem fer servir el temps de manera eficient: tot el contrari del que succeeix quan cada recor-regut és exclusiu per a una funció.\nequipaments esportius nou barri\nmoviments quotidians d’home que treballa\nmoviments quotidians de dona que treballa sense persones al seu càrrec\nmoviments quotidians de dona que treballa amb persones al seu càrrec Treball\nActivitats doméstiques de suport\n2. Diagrama en xarxa amb recorreguts útils: la superfície comercial s’esmicola. Els equipa-ments estan en relació amb la xarxa de comerç de proximitat, i els transports públics formen una xarxa de suport complementària.\n3. Diagrama de Franziska Ullman: «Coreografia quotidiana».\nActivitats relacionades amb les persones a càrrec\nLes coreografies quotidianes del gènere femení difereixen de les del gènere masculí: tal com indiquen els esquemes, els recorreguts del gènere masculí són de punt a punt, i els del gènere femení són poligonals i es fan més com-plexos com més persones dependents (infants, gent gran o persones malal-tes) tenen les dones al seu càrrec. Per això, des de la perspectiva de gènere, les xarxes de recorreguts útils són imprescindibles.\nA la ciutat, el millor que pot passar és la «promiscuïtat» de funcions; és a dir, fer una planificació que ens permeti la barreja d’usos, no només en parcel·les contigües, sinó també en les parcel·les mateixes. D’aquesta manera garan-tirem una dansa urbana constant.\nLa perspectiva de gènere aplicada a l’urbanisme s’entén i es posa a prova des de l’experiència i, per tant, des de l’escala pròxima, però això no exclou la seva incorporació a les lectures analítiques de l’estructura general, ni al tre-ball en altres moments de la planificació, més generals i llunyans, com pot ser un pla general o un Pla d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM). No hem d’oblidar que moltes decisions queden hipotecades en aquesta etapa de la planificació en què, en el millor dels casos, les persones són dades esta-dístiques incompletes, perquè no disposem de suficients dades segregades o perquè les que tenim es basen en àrees censals que distorsionen la distri-bució territorial de les persones i, per tant, de les necessitats. És a dir, hem de posar les dades quantitatives en relació amb el territori, establir-ne l’ocu-pació per part de les diferents funcions, persones i horaris, de manera que puguem comprendre el funcionament complex, tant de la ciutat en general, com de cadascuna de les seves parts en particular, sense oblidar que mol-tes vegades la ciutat real, la que les persones fem servir cada dia, no s’atu-ra en els límits administs’atu-ratius. Per tant, avui més que mai, la ciutat té una definició territorial completament diferent per a cada habitant.\nLa planificació urbana s’hauria d’enfocar de tal manera que ens permetés fer un treball transversal, transescalar i interdisciplinari constant; un treball trans-versal entre els professionals que hi treballen, tant entre les àrees de l’Ajunta-ment mateix, com entre les d’altres institucions, i també entre les poblacions implicades; és a dir, una transversalitat horitzontal i vertical. Un treball transes-calar significa treballar verificant sem-pre les propostes des de la proximitat, fent un continu d’anada i tornada entre l’escala propera i l’escala més territo-rial. Els departaments d’Urbanisme i Habitatge decideixen les formes, cosa que representa un gran poder i una gran responsabilitat; malgrat això, cal tenir en compte que el coneixement urbà és compartit, però diferent segons les àrees de treball i les professions. A més, no hem d’oblidar que tots aquests estudis, anàlisis i reconeixements han d’incloure la població i tenir en compte les seves capacitats i coneixements, així com les múltiples i diverses caracte-rístiques de les persones que la integren. Per tant, actualment, la participació de la ciutadania en tots els àmbits de la planificació és un deure ineludible. El coneixement de les dinàmiques i necessitats d’un lloc serà incomplet si la pobla-ció no participa en l’avaluapobla-ció, anàlisi, diagnosi i proposta d’una àrea urbana.\nEl coneixement de les\nLa societat actual tendeix, progressivament, a fer que els rols de gènere no siguin exclusius d’un sexe. No obstant això, el projecte urbà, les decisions sobre els habitatges i els equipaments (els horaris, com i on se situen, etc.) es conti-nuen pensant des de la divisió de tasques, com si existís una persona que tin-gués un horari alliberat per dedicar-lo a atendre les persones dependents o a tenir cura de la llar. Per tot això, una societat que aspiri a estar formada per éssers humans en igualtat, sense factors discriminatoris per raó de sexe, clas-se, capacitats físiques, raça o edat, ha de planificar les seves ciutats (incloent-hi totes les escales i tots els àmbits) des de la visibilitat i la igualtat en importància de les dues esferes en què s’han dividit els treballs de les persones.\nTal com hem assenyalat, és imprescindible reconèixer que la manera com es construeixen les ciutats no és neutral. Afectarà les persones d’una manera diferent si no s’han tingut en compte les necessitats heterogènies de la pobla-ció; i cal posar en primer pla els requeriments del treball reproductiu. Per això, pensar l’espai urbà per a tots i totes vol dir fer-ho des de la diferència, però no des de la desigualtat: una diferència entre homes i dones, entre classes, entre orígens, cultures, religions, col·locant totes les demandes en igualtat de condicions, sense apriorismes, ni preponderància d’un tipus de necessitat sobre l’altre. En tot cas, allò que ha de cercar el projecte urbà és la igualtat d’oportunitats en l’accés al dret a la ciutat. Tal com diu Amartya Sen,23«la\nqualitat de vida és la capacitat d’accedir als béns i serveis lliurement per millo-rar la vida de cada persona». L’aportació del concepte de qualitat de vida de Sen consisteix a atorgar importància a cada persona i al seu context, inter-pretant-los a com a definitius en l’avaluació de la qualitat de vida, transcen-dint els estàndards macroeconòmics genèrics, com ara el PIB, la línia de pobresa, les necessitats insatisfetes, etc.\nSegons les dades estadístiques de la província de Barcelona del 2006, la taxa femenina en el treball remunerat no solament és menor que la dels homes, sinó que la categoria professional assolida per les dones és inferior a la seva qualificació professional, «[…] entre les persones amb estudis universitaris, el 55,4 % dels homes tenen una categoria professional alta, en comparació amb el 35,4 % de les dones en aquesta situació […] en el període 2000-2006, les dones (tant amb estudis secundaris com universitaris) amb qualificació professional baixa han augmentat en 9 punts. És un fet que posa de mani-fest la debilitat de l’ocupació femenina, més vulnerable que la masculina a les tendències conjunturals del mercat de treball».24Aquesta debilitat encara està\nrelacionada amb el fet que les dones són les que s’hauran de fer càrrec de la seva descendència i de les persones dependents. Per tant, les dones tenen menys possibilitats de responsabilitat i reconeixement professional. Per això, les polítiques de temps aplicades a la ciutat han de ser una eina en el camí cap a la igualtat, tal com estableix la Llei orgànica 3/2007.\nLa Llei orgànica 3/2007,25anomenada «Llei d’igualtat», ha estat redactada\nper fer possible el dret a la igualtat real entre dones i homes, el qual ja es\npro-23 SEN, Amartya: Development as freedom, Nova York: Random House, 1999.\n24AD: Condicions de vida i hàbits de les dones de la província de Barcelona. Enquesta de\ncon-dicions de vida i hàbits de la població de Catalunya 2006, col·lecció Documents de Treball, sèrie Igualtat i Ciutadania, Barcelona: Diputació de Barcelona.\n25LLEI ORGÀNICA 3/2007, de 22 de març, per a la igualtat efectiva de dones i homes. («BOE»\n26 BOFILL DE LEVI, Anna: Guia per al planejament urbanístic i l’ordenació urbanística amb la\nincorporació de criteris de gènere, Barcelona: Generalitat de Catalunya, ICD i DPTOP, 2008.\nclama en l’article 14 de la Constitució Espanyola i és un principi jurídic uni-versal reconegut a diversos textos internacionals sobre drets humans. En el preàmbul d’aquesta Llei s’afirma:\n«El ple reconeixement de la igualtat formal davant la llei, tot i haver com-portat, sens dubte, un pas decisiu, ha resultat insuficient. La violència de gènere, la discriminació salarial, la discriminació en les pensions de viduïtat, el fet que hi hagi més desocupació femenina, l’encara escas-sa presència de les dones en llocs de responescas-sabilitat política, social, cultural i econòmica, o els problemes de conciliació entre la vida per-sonal, laboral i familiar, demostren que la igualtat plena, efectiva, entre dones i homes, la ”perfecta igualtat que no admet poder ni privilegi per a uns ni incapacitat per a altres”, en paraules escrites per John Stuart Mill fa gairebé 140 anys, avui encara és una tasca pendent que neces-sita nous instruments jurídics».\nAtès que la Llei busca la prevenció i que entén que la construcció del medi en què habitem no és neutral, fa referència a l’impacte de gènere de diferents actuacions de rellevància econòmica, social, cultural i artística. Amb anterio-ritat a aquesta Llei, en les disposicions addicionals del Decret legislatiu 1/2005, de 26 de juliol, que aprova el Text refós de la Llei d’urbanisme (Text refós de la Llei d’urbanisme i del seu Reglament aprovat pel Decret 305/2006, de 18 de juliol),26la disposició catorzena es titula Incorporació de la perspectiva de\ngènere, i diu:\n«El Departament de Política Territorial i Obres Públiques ha d’incorpo-rar la perspectiva de gènere en el desenvolupament d’aquesta Llei per tal de garantir la promoció de la representació paritària en la compo-sició dels òrgans urbanístics col·legiats i de l’avaluació de l’impacte de l’acció urbanística en funció del gènere».\nLa Llei d’igualtat també determina, en el seu articulat, una sèrie de qüestions que poden ser de gran utilitat per confirmar la pertinència de portar a terme un urbanisme que incorpori la perspectiva de gènere com a eina essencial. Ho trobem en l’article 20, Adequació de les estadístiques i estudis;en l’arti-cle 22, Accions de planificació equitativa dels temps:\n«Amb la finalitat d’avançar cap a un repartiment equitatiu dels temps entre dones i homes, les corporacions locals poden establir plans muni-cipals d’organització del temps de la ciutat. Sense perjudici de les com-petències de les comunitats autònomes, l’Estat pot prestar assistència tècnica per a l’elaboració d’aquests plans».\nI, especialment, en l’article 31, Polítiques urbanes, d’ordenació territorial i habitatge:\nles polítiques urbanes i d’ordenació del territori han de tenir en consi-deració les necessitats dels diferents grups socials i dels diversos tipus d’estructures familiars, i afavorir l’accés en condicions d’igualtat als diferents serveis i infraestructures urbanes.\n2.«El Govern, en l’àmbit de les seves competències, ha de fomentar l’accés a l’habitatge de les dones en situació de necessitat o en risc d’exclusió, i de les que hagin estat víctimes de la violència de gènere, especialment quan, en tots dos casos, tinguin fills menors exclusiva-ment al seu càrrec».\n3.«Les Administracions públiques han de tenir en compte en el disse-ny de la ciutat, en les polítiques urbanes, en la definició i execució del planejament urbanístic, la perspectiva de gènere, utilitzant per fer-ho, especialment, mecanismes i instruments que fomentin i afavoreixin la participació ciutadana i la transparència».\n4.2. Les aportacions de les tecnologies\nde la informació i la comunicació (TIC)\nTot el que s’ha explicat amb relació a la qualitat de vida dels barris i de la ciutat pel que fa a l’ús social del temps s’ha transformat qualitativament per a una bona part de la societat amb la implantació de les TIC al llarg de les dues darreres dècades. Indubtablement, les relacions del temps i del lloc s’estan transformant en la mesura que algunes de les activitats que es duien a terme a la ciutat real ara es poden fer a la ciutat virtual. Amb les TIC, la dimensió del temps es transforma, perquè la durada del treball productiu i reproductiu, així com els temps de formació, lleure i gestions, es poden escurçar, i perquè internet permet unes relacions més enllà de la tempora-litat i dels espais locals. Les TIC transformen les relacions espacials, ja que algunes activitats es poden deslocalitzar; ja no cal un espai presencial per-què es produeixin.\nDescargar (PDF - 87 página - 1.91MB)\nRelated subjects : gestió del temps temps real Temps real (Informàtica) El Temps Joventut i temps: cap a una política utilitarista Nous usos del temps a la ciutat Pacte del Temps : Programa Temps i Qualitat de Vida Usos del temps i gestió comunitària Temps i Ciutat: l'estudi del temps a la ciutat més enllà de la seva dimensió horària\nOutline : defensen en aquest text es veuen enriquides, com LES XARXES QUOTIDIANES\nTemps per treballar, temps per viure\nPer anar entrant en matèria, cal dir que comparteixo, com no pot ser d’una altra manera, la premissa sobre la base de la qual s’ha realitzat aquesta jornada: l’evidència que el\nUsos del temps i famílies\nHores.. Potser el fet més sorprenent d'aquests resultats és que el treball voluntari, ajudar altres llars i tenir cura de persones grans o discapacitades a la mateixa llar són ac-\nUsos del temps i gestió comunitària\nPosar al centre la possibilitat de formar part de la transformació social és el que fa que l’Ateneu encaixi en el model de gestió comunitària : entén els seus equipaments i serveis com\nUsos del temps i mobilitat\nFins ara hem vist, mitjançant la comparació de diferents ciutats, que el tipus de ciu- tat, definit per la grandària, la densitat i la tipologia de l’espai públic, determina el\nUsos del temps i salut\nLes dones majors de 64 anys dediquen aproximadament 10 hores més a les tas- ques domèstiques durant la setmana que els homes de la mateixa edat, di- ferències que són superiors entre\nBig data: Ús de mostreig per al càlcul de solucions adaptades a restriccions en...\n´ Es a dir, cada node del cl´ uster executa c` alculs sobre diferents blocs, si es dona el cas que els blocs de dades amb els que ha de treballar estan emmagatzemats en el mateix node\nUSOS DEL TEMPS A L ILLA DE MENORCA\nEls resultats del bloc referit a les altres responsabilitats familiars s’han d’analitzar amb certa precaució, degut a l’escàs número de persones (sobretot homes) que afirmen tenir\nPer a l elaboració del Pla de xoc contra la segregació i per a la igualtat d opo...\nEls centres educatius públics i concertats de Barcelona on s’escolaritzin els alumnes previstos a l’article 8, podran rebre recursos addicionals del Consorci d’Educació de Barcelona\n1.- IGUALTAT D OPORTUNITATS I COHESIÓ SOCIAL\n1.4.4 Promoure i canalitzar una reflexió conjunta entre els diferents agents culturals de la ciutat i garantir la participació de la ciutadania en la millora de les polítiques\njurídica, i per satisfer, al mateix temps, al dret dels ciutadans a la igualtat...\nAquesta llei s’aplica al recurs de cassació substanciat pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya amb relació als assumptes que es regeixen per l’ordenament\nitat a les universitatsguia per al disseny i la implantació d un pla d igualtat...\nEl compromís de l’organització amb la igualtat d’oportunitats –que es materialitza amb la redacció, la publicació i la difusió de la política d’igualtat d’oportunitats, amb\nCIUTATS PER A PENSAR EUROPA\nAquesta edició del Curs Ciutats per a pensar Europa reflexionarà sobre la relació entre literatura, ciutat i idea d’Europa a partir de vuit casos concrets:\nBons exemples per a guanyar temps: l'empresa i les persones: millorant el temps...\nDesigualtat social i pobresa a la ciutat de Barcelona en temps de crisi\nHàbitat i temps per a la convivència\nProjecte "Temps per Tu" : mesura de govern\nProjecte Temps de barri, temps per tu : mesura de govern\nTemps i Ciutat: l'estudi del temps a la ciutat més enllà de la seva dimensió hor...\nTemps i cultura: aproximació a l'anàlisi de la cultura des de la perspectiva del...\nNORMES REGULADORES DE L EXPEDICIÓ I ÚS DE LA TARGETA D APARCAMENT PER A PERSONES...\nTemps per educar plegats família i escola


els divendres faves tendres: 48. Llibrets d'albergínies farcits de pernil dolç i formatge\nPublicat per Jordi elsdivendresfavestendres a 16:34\nRoser Bloc cuina 10 d’abril de 2012 a les 16:52\nQuina delicia!!! Mira que es fàcil i que m'encanten les alberginies, però no ho he fet mai. Petons\nRoser 10 d’abril de 2012 a les 18:59\nSaps una cosa??!! m'he de frenar menjant bikinis perquè en menjaria a tot hora en tot moment, i saps que més, que l'albergínia és la meva verdura preferida...això significa que aquest plat no m'he l'havies d'haver ensenyat...veus oi el que passarà?? jajja!! mercii i petons!\nAnònim 10 d’abril de 2012 a les 20:12\nL'albergínia, la meva hortalissa preferidaaaaaa! això ha d'estar de mort!\nEva 10 d’abril de 2012 a les 22:17\nHummm... que booooo\nMiquel 10 d’abril de 2012 a les 22:20\nunos libritos muy apetecibles,asi con berenjena tengo que probarlo\nFem un mos 11 d’abril de 2012 a les 9:50\nUns llibrets ben bons, així canviarem dels de tota la vida\nLuisa Salguero 11 d’abril de 2012 a les 20:23\nHola me llamo Luisa y me acabo de hacer seguidora de tu blog por que me ha encantado. Esa manera de hacer berengenas tienen que estar increibles. A partir de ahora me veras a menudo por aqui. Besitos!!!\nVisc a la Cuina 11 d’abril de 2012 a les 22:04\nUna idea boníssima i ben original!


El penó dels Manaies es durà a la Rutlla - Diari de Girona\nEl penó dels Manaies es durà a la Rutlla\nEl pendonista és Pere Ordis i l'estendard es portarà a casa de la seva filla perquè la seva, a la Devesa, està en obres\nt.carreras 01.04.2017 | 00:30\nEl pendonista de la Confraria de Jesús Crucificat-Manaies de Girona serà Pere Ordis, que ha format part de diverses juntes directives i durant molts anys va ser el vocal de la cavalcada de Reis. Tot i que Ordis viu al barri de la Devesa- Güell, estendard de la confraria s'haurà de dur a casa de la seva filla, que viu al carrer de la Rutlla, número 39, perquè el seu habitatge està en obres, segons ha explicat el representant dels Manaies de Girona, Xavier Cassan.\nCom és tradició, els Manaies sortiran el dimecres de Setmana Santa (12 d'abril) a les vuit del vespre des de la seva seu, a Sant Lluc, per anar fins al carrer de la Rutlla a lliurar el penó. Allà hi ha la porta d'entrada. No obstant, el penó quedarà lluint fins divendres abans de la processó a la façana del riu Onyar, al carrer de la Font del Rei, que és on l'habitatge té el balcó. Per aquest motiu, els armats acabaran deixant el carrer de la Rutlla i baixaran primer pel carrer de la Font del Canó fins al de la Font del Rei.\nEls maianes tornaran a sortir el Divendres Sant a recollir el pendonista i l'estendard de la confraria per participar posteriorment a la processó. Abans però, faran l'entrega dels guardons a aquells confrares que aquest any fan la seva vint-i-cinquena sortida.


La Federació Francesa decidirà sobre Benzema abans del 15 d'abril - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nLa Federació Francesa decidirà sobre Benzema abans del 15 d'abril\n"Prendrem una decisió abans del 15 d'abril, i serà definitiva", ha comunicat Le Graët sobre la convocatòria o no del madridista per a l'Eurocopa, un afer que té el país dividit\n23/03/2016 - 09.35\nKarim Benzema durant l'últim partit que va jugar amb França (Reuters)\nEl president de la Federació Francesa (FFF), Noël Le Graët, ha anunciat que la decisió sobre si la selecció torna a comptar amb Karim Benzema es prendrà abans del 15 d'abril.\n"Ho discutirem amb els nostres consellers jurídics. Prendrem una decisió abans del 15 d'abril, i serà definitiva", ha dit Le Graët sobre el davanter madridista, imputat per un cas de xantatge a un altre internacional francès, Mathieu Valbuena.\nL'11 de març passat, la justícia francesa va aixecar parcialment el control judicial sobre el jugador; en concret, la prohibició de mantenir contacte amb Valbuena. Fins ara, Didier Deschamps s'ha mostrat evasiu i en l'última convocatòria no va citar cap dels dos jugadors.\nPerò, amb la proximitat de l'Eurocopa, que, a més, es disputa a França, la presència o no de Benzema en la selecció "bleue" s'està convertint en un afer d'estat. Un exemple ben clar és que François Hollande, president de la República Francesa, es va mostrar fa poc partidari de convocar-lo, mentre que Manuel Valls, primer ministre, va declarar que no es compleixen els requisits perquè el jugador lionès torni a la selecció, ja que continua imputat.