Adreça a la nació: 2007 - Altres\nPrincipal Altres Discurs del Dia de la Independència a la Nació - 2007\nDiscurs del Dia de la Independència a la Nació - 2007\nCom a primer primer ministre de l'Índia, el 15 d'agost de 1947, Pandit Jawaharlal Nehru va pronunciar el primer discurs del Dia de la Independència a la nació i al món. La tradició de fer un discurs del Dia de la Independència continua fins avui, i cada primer ministre indi fa una adreça a la nació des de Red Fort, Nova Delhi la vigília del Dia de la Independència cada any. Llegiu l'adreça del primer ministre indi, Dr. Manmohan Singh, a la nació (traduït a l'anglès) des de Red Fort, Nova Delhi el 15 d'agost de 2007. Feu clic aquí i consulteu aquesta pàgina als vostres amics i propers per compartir amb ells l’esperit de llibertat de l’Índia. Feliç dia de la independència!\nEls meus estimats paisans, germans, germanes i estimats fills.\nAvui celebrem el 60è aniversari de la nostra independència. Les meves salutacions a tots en aquest dia de celebració nacional.\nAvui ens sentim orgullosos de saludar el nostre estimat tricolor. Recordem amb orgull el gran sacrifici dels nostres lluitadors per la llibertat, l’amor etern dels quals per l’Índia ens va garantir la nostra llibertat.\nEn aquesta feliç ocasió, acompanyeu-me a saludar el dur treball de tots els nostres ciutadans que, durant aquests 60 anys, han ajudat a construir una nova Índia. Inclinem el cap en memòria de tots aquells valents mandíbules i de tots els nostres valents ciutadans que han sacrificat la seva vida per la causa de la nostra unitat, integritat i progrés.\nFa seixanta anys, el poble de l'Índia va començar un nou viatge com a nació lliure, inspirat en el missatge i la visió del Mahatma Gandhi. Però el somni de Gandhiji d’una Índia lliure només es realitzaria plenament quan desterrem la pobresa del nostre centre.\nMentre estic aquí i miro la nostra volada tricolor alta i vola majestuosament, el meu pensament va al que he dit en aquestes muralles en els darrers tres anys. Al llarg d’aquests tres anys, he esbossat una nova visió d’una Índia solidària:\nUna Índia que està unida malgrat les seves nombroses diversitats.\nUna Índia que no està dividida per castes, credos ni gènere.\nUna Índia en què la creativitat i l’empresa de tots els ciutadans poden trobar la seva expressió plena i lliure.\nUna Índia en què els pobres i els oprimits tenen poder, els discapacitats troben suport, els indigents troben ajut i cada individu és tocat per la mà del progrés i el desenvolupament.\nUna Índia en què cap persona o regió queda fora del viatge del desenvolupament i del progrés.\nUna Índia en la qual tots els ciutadans puguin viure una vida digna, respectuosa, digna i amb esperança, on tots els ciutadans se sentin orgullosos de dir: jo sóc indi!\nUna Índia que viu en pau amb tots els veïns i totes les nacions.\nUna Índia que ha recuperat el lloc que li correspon a la comitat de les nacions.\nAquesta visió de l’Índia és la nostra orgullosa herència del nostre moviment nacional. Estem compromesos a realitzar-ho plenament. Hem treballat molt per traduir aquesta visió a la realitat, mitjançant accions legislatives, nous programes i noves polítiques. Amb aquest objectiu, hem augmentat enormement el suport fiscal al desenvolupament social i humà.\nAvui, quan miro enrere, puc dir amb certa satisfacció que, sens dubte, avancem en la direcció correcta. Hem estat lents en fer alguns passos que hem trencat de vegades i ens hem ensopegat algunes vegades. Hem tingut èxit en alguns fronts i entrebancs en alguns altres. Però, no hi ha dubte que hem estat ferms en la nostra decisió, ferms en les nostres conviccions i decidits en el nostre compromís amb el benestar de l’home comú (aam aadmi).\nSentim una satisfacció que en molts fronts hem fet bé. Tot i així, som conscients que hi ha molt més a fer. Hem avançat en les nombroses batalles contra la pobresa, la ignorància i les malalties. Però, podem dir que hem guanyat la guerra? Hem pogut augmentar el ritme de creixement. Però, podem dir que estem satisfets amb el ritme? Fins i tot després d’anys de desenvolupament i creixement de les taxes de creixement, per què no hem estat capaços de desterrar la pobresa massiva i proporcionar ocupació a tothom? Per què algunes regions del país segueixen quedant enrere?\nFaig aquestes preguntes no per menystenir els nostres èxits, sinó per inspirar-nos a un major esforç. Us demano que no us faci sentir desanimat, sinó que us engresqui a avançar.\nDes de la independència, el nostre procés de desenvolupament ha empoderat els nostres treballadors i agricultors, ha fet que els nostres ciutadans siguin hàbils i enèrgics i hagi dinamitzat la nostra classe empresarial. Impulsen un creixement econòmic més elevat gràcies a la seva creativitat i empresa. La nostra economia creix ara a ritmes sense precedents històrics. Això ens permet generar els recursos necessaris per a l’eradicació de la pobresa, per a l’educació i l’atenció sanitària per a tothom. L’eradicació de la pobresa és ara un objectiu factible.\nCom podem traduir aquest objectiu a la realitat? Hem d’entendre que només mitjançant un creixement i un desenvolupament econòmic sostinguts podem desterrar la pobresa. No hi ha cap vareta màgica. A mesura que floreixen la creativitat i l’empresa, es creen nous llocs de treball i nous ingressos per a les noves generacions de treballadors.\nA mesura que augmenten els ingressos, també augmenten els ingressos governamentals que ajuden a finançar el gran augment de la despesa pública que necessitem per a l’eradicació de la pobresa, per a la universalització de l’educació i l’atenció sanitària, per a l’agricultura i el reg i per a la infraestructura bàsica. Són aquestes inversions les que ajuden a eradicar la pobresa.\nEn els darrers tres anys, hem augmentat significativament la despesa pública en els sectors socials. Això està en línia amb el nostre compromís amb el benestar dels aam aadmi. La despesa del govern central en educació s’ha triplicat. En l'assistència sanitària, l'agricultura, el reg i el desenvolupament rural s'ha duplicat més.\nAquesta expansió sense precedents de la despesa del sector social ha millorat el benestar de la nostra gent. Mitjançant la històrica Llei nacional de garantia d’ocupació rural, hem convertit en dret legal l’ocupació bàsica durant 100 dies. Com a resultat, els més pobres dels nostres pobres tenen ara assegurat el mínim ingrés familiar. Avui dia mig país està cobert pel programa. Ens comprometem a implementar-lo a tot el país. Estem segurs que aquesta xarxa de seguretat social complirà el somni d’antyodaya de Mahatma Gandhi: el nostre humil intent de netejar les llàgrimes dels pobres.\nEns hem centrat en donar un nou acord a l'Índia rural. Hem duplicat l’oferta de crèdit per als agricultors, hem reduït el seu cost i, quan els agricultors han estat en dificultats, hem cancel·lat els interessos i hem reprogramat els préstecs. Hem ajudat a augmentar els ingressos dels agricultors augmentant substancialment el preu de suport al blat i l’arròs. A través de Bharat Nirman, invertim en connectivitat rural: connectivitat per carretera, electricitat i telèfon. Bharat Nirman és el nostre esforç per salvar la divisió rural urbana.\nCrec que això només és una part del nostre esforç total. Hi ha més coses per fer i més. En els propers anys, el nostre èmfasi principal serà el desenvolupament agrícola. Aviat llançarem un programa especial per invertir 25.000 milions de rupies en agricultura, per millorar la subsistència dels nostres agricultors i augmentar la producció d'aliments. També ens centrarem en les necessitats dels nostres agricultors a les regions assequibles i seques. Estic recorrent alguns estats per revisar personalment la situació agrícola a tot el país.\nLa nostra creixent economia i població necessiten més cereals alimentaris. Estic segur que a mesura que desenvolupem el nostre ambiciós programa de desenvolupament agrícola, veurem un impuls en la producció de cereals alimentaris a totes les parts del país, especialment a les regions que la primera Revolució Verda no ha tocat. Els agricultors són l’eix vertebrador de la nostra nació. Si no prosperen, la nació no pot prosperar. Tranquil·litzo els nostres agricultors que el seu benestar és el nucli de totes les nostres preocupacions.\nLa transformació de l'Índia rural que busquem i el progrés que busquem no són possibles si no augmentem la productivitat de les nostres explotacions i els ingressos dels nostres agricultors. Però, atesa la gran població que depèn de l'agricultura i la petita mida de les nostres explotacions, hi ha límits quant als ingressos que només pot generar l'agricultura.\nL'Índia no pot convertir-se en una nació amb illes de gran creixement i àmplies zones sense tocar pel desenvolupament. Quan els beneficis del creixement només s’aconsegueixen a uns quants. Això no és bo ni per a la nostra societat ni per a la nostra política.\nPer tant, és essencial crear noves oportunitats d’ocupació fora de l’agricultura. Recordeu, avui no hi ha cap país desenvolupat a cap part del món, que no sigui una economia industrial. La industrialització és fonamental per al progrés.\nSi la generació d’ocupació és la millor arma contra la pobresa, la industrialització és el mitjà més eficaç per crear noves oportunitats laborals. En els darrers 60 anys, moltes parts del nostre país s’han beneficiat del desenvolupament industrial. En la propera dècada vull veure que totes les regions del país es beneficien de la mateixa manera del creixement de la indústria moderna. Seguirem polítiques que ajudaran a la ràpida industrialització del nostre país.\nÉs cert que la transició d’una societat agrària a una economia industrial sempre ha estat difícil. Però la industrialització ofereix noves oportunitats i esperances, especialment per a les persones de les zones rurals desplaçades pel canvi agrari. Estic d'acord que és responsabilitat del govern assegurar-se que el desplaçament no condueixi a un empobriment que els que perden terres no perdin els mitjans de subsistència i que els que han perdut feina tinguin millors oportunitats. Per tant, donem forma definitiva a una política nacional de rehabilitació i reassentament per a tots els desplaçats per grans projectes. La nostra obligació social és assegurar-nos que els processos de desenvolupament garanteixin que tothom estigui millor i ningú no ho tingui pitjor.\nLa industrialització també significaria la urbanització. Com que cada vegada hi viu més gent a les zones urbanes, hem de tenir un procés d’urbanització més creatiu. Això requereix una major previsió en matèria d’urbanisme i desenvolupament. S’ha de pagar una compensació adequada als desplaçats i s’ha d’utilitzar l’espai urbà de manera econòmica. Hem de tenir instal·lacions de drenatge adequades perquè la vida a les nostres ciutats no s’aturés durant les fortes pluges. No és lluny el dia en què mig mil milions de persones viuran a les nostres ciutats i ens hem de preparar per a aquest dia.\nLa industrialització i la urbanització generaran demanda d’infraestructures de primer ordre. L’ampliació i modernització de les nostres autopistes, carreteres, ferrocarrils i aeroports és una prova visible dels nostres esforços per satisfer aquesta demanda. Cal i es farà molt més.\nHem de fer molt més per generar i distribuir més energia, de manera més eficient. Tothom hauria d’obtenir energia de bona qualitat a preus assequibles. Faig una crida als governs estatals perquè es prenguin seriosament aquesta qüestió, ja que una situació de poder feble pot convertir-se en un handicap en la industrialització i la creació d’ocupació.\nPerquè cadascuna de les nostres persones es pugui beneficiar de les noves oportunitats d’ocupació que es creen a tota l’economia, hem d’assegurar-nos que tots els indis tinguin formació i qualificació. Cap nació pot progressar si no s’educa la seva gent. Hem demostrat el compromís del nostre Govern en aquest sentit triplicant la despesa pública en educació en els darrers tres anys. També demano als estats que donin prioritat a l’educació, ja que l’educació només és la base sobre la qual es pot construir una societat progressista i pròspera. Els creixents guanys d’ingressos han millorat la capacitat fiscal dels estats. Ara han de donar prioritat a l’educació.\nAmb aquesta finalitat, el nostre Govern ha decidit invertir en la creació d’escoles de bona qualitat a tot el país. Donarem suport a 6.000 noves escoles d’alta qualitat, una a cada bloc del país. Cada escola establirà normes d’excel·lència per a altres escoles de la zona.\nA mesura que els nostres programes d’educació primària aconsegueixen un cert èxit, hi ha una demanda creixent d’escoles i col·legis secundaris. Apostem per universalitzar l’ensenyament secundari. S’està finalitzant un ampli programa per a això.\nTambé ens assegurarem que s’estableixi un nombre adequat de col·legis a tot el país, especialment als districtes on els nivells d’inscripció són baixos. Ajudarem els estats a establir col·legis en 370 districtes d’aquest tipus.\nEl sistema universitari, que ha estat relativament descuidat en els darrers anys, és ara el focus de la nostra agenda de reformes i desenvolupament. Crearem trenta noves universitats centrals. Ara tots els estats que no tinguin una universitat central en tindran.\nPer tal de promoure l’educació científica i professional, estem creant cinc nous instituts indis d’educació i investigació científica, vuit nous instituts de tecnologia de l’Índia, set nous instituts de gestió de l’Índia i vint nous instituts de tecnologia de la informació de l’Índia. Aquests generaran noves oportunitats educatives per als nostres joves. Estic segur que, treballant junts, podem assegurar-nos que almenys una cinquena part dels nostres fills vagi a la universitat en comparació amb la desena part d’ara.\nLa gran majoria dels nostres joves busquen feina qualificada després de l’escola. L’any passat vaig parlar de la necessitat d’una missió d’ensenyament professional. Aquesta missió està llesta per ser llançada. Aviat llançarem una missió mitjançant la qual obrirem 1600 nous instituts de formació industrial (ITI) i politècnics, 10.000 noves escoles professionals i 50.000 nous centres de desenvolupament d’habilitats. Ens assegurarem que anualment, més de 100 lakh d’estudiants rebin formació professional, cosa que es multiplica per quatre respecte al nivell actual. En aquesta iniciativa, buscarem l’ajut actiu del sector privat perquè no només ajudin a la formació, sinó que també donin un cop de mà a proporcionar oportunitats d’ocupació.\nHauríem de buscar no només l’alfabetització funcional, sinó una educació de bona qualitat (educació assequible, accessible, equitativa) i disponible per a tots els xiquets i xiquetes que vulguin estudiar. Per als més necessitats, proporcionarem més beques.\nDesitjo veure una revolució important en el camp de l'educació moderna en els propers anys. El meu fervent desig és que l’Índia es converteixi en una nació progressista, moderna i completament educada. Des d’aquest històric Fort Vermell, m’agradaria que aquest missatge arribés a tots els racons de l’Índia: convertirem l’Índia en una nació de gent culta, de gent qualificada, de gent creativa.\nDemocràcia i desenvolupament no signifiquen res per a aquells que no es toquen amb la mà del progrés. Per això, els arquitectes de la nostra Constitució van posar un èmfasi especial en l’empoderament de les castes programades, les tribus programades i altres sectors més febles de la societat. En 60 anys, hem vist com molta gent puja a l’escala del progrés i la mobilitat social. Tot i així, hem d'admetre que hi ha milions que encara necessiten el nostre suport i ajuda.\nEstem compromesos amb l’apoderament econòmic, social, polític i educatiu dels SC, STs, OBC i minories. A part de la implementació efectiva de totes les reserves existents, hem anunciat importants programes de beques i desenvolupament per al seu benefici. Em complau dir que hem estat capaços de convèncer el sector privat fins a cert punt de prendre mesures afirmatives per garantir que aquestes seccions de la societat obtinguin una part justa de l’ocupació a la indústria i el comerç.\nEns hem assegurat que els nostres germans tribals obtinguin drets sobre la terra que han conreat durant generacions a les zones forestals. Això els ha de proporcionar una sensació de seguretat. El programa de 15 punts del primer ministre està dissenyat per garantir que les minories no quedin fora dels programes de desenvolupament i que tinguin els recursos necessaris per transformar les seves vides.\nTambé afirmo el nostre compromís amb el benestar i el benestar de les persones amb discapacitat de diversos tipus, així com de la gent gran per a la qual tots tenim un lloc especial al cor i a la ment. Hem creat la Comissió Nacional per a la Protecció dels Drets dels Infants per garantir que els nens siguin segurs i ben cuidats.\nEl problema de la desnutrició és una qüestió de vergonya nacional. Hem intentat abordar-ho fent universal el menjar de mig dia i ampliant massivament el sistema anganwadi. Tot i això, l’èxit requereix un esforç continuat a la base. Els lactants han de ser alletats, tenir accés a aigua potable i a la salut. Necessitem la participació activa de la comunitat i dels panchayats per veure que allò que gastem arriba als nostres fills. Faig una crida a la nació perquè resolgui i treballi dur per eradicar la desnutrició en un termini de cinc anys.\nTot i que hem avançat en els darrers tres anys en molts fronts, hi ha un àmbit en què queda molta feina per fer. Milions de conciutadans no es dediquen a cap feina formal en el sector organitzat. Treballen en establiments petits, gestionen les seves petites botigues o ofereixen els seus serveis diàriament. No tenen ni xarxa de seguretat social ni sentit de seguretat econòmica. Es queden desvalguts o endeutats quan cauen malalts o pateixen accidents. Estem compromesos amb el seu benestar i estem prenent mesures per proporcionar aquesta sensació de seguretat.\nProporcionarem una pensió de vellesa a tots els ciutadans majors de 65 anys i que visquin per sota del llindar de pobresa. També proporcionarem cobertura de vida i discapacitat als caps de totes les famílies pobres o a un membre guanyador de cada família perquè ells i les seves famílies puguin superar les conseqüències de lesions o morts. També estem treballant en un model d’assegurança mèdica perquè els nostres pobres no hagin de suportar l’alt cost de l’assistència mèdica. Aquests programes es llançaran en breu.\nHi ha moltes regions menys desenvolupades al país que també han de beneficiar-se del desenvolupament i del creixement econòmic. Cal augmentar la inversió en zones endarrerides per millorar l’equilibri regional en desenvolupament. Amb aquesta finalitat, hem creat el Fons de subvencions per a les regions cap enrere que cobreix 250 districtes. Al llarg d’un període de temps, aquests fons i les nostres altres iniciatives faran que aquestes regions es posin al dia amb altres parts del país. Cada Estat, cada districte, cada poble, cada persona ha de ser tocat per la mà del progrés.\nEn la pressa de la modernització i la carrera per desenvolupar-nos, no hem d’oblidar el valor de conservar els nostres recursos. L’aigua és un dels recursos tan escassos. Vull que tots i cadascun dels ciutadans prestin una atenció especial a la conservació de l’aigua i a com emmagatzemem i utilitzem l’aigua.\nExhorto els estats a considerar l’aigua com un bé nacional i a treballar per resoldre les disputes entre estats sobre el repartiment de l’aigua amb actitud de donar i prendre. Només mitjançant un enfocament cooperatiu es poden trobar solucions duradores als problemes recurrents, com ara les inundacions i la sequera. Hem de treballar junts per evitar la destrucció causada pels estralls de la natura, com les inundacions.\nEn protegir el nostre entorn, recordem les sàvies paraules de Mahatma Gandhi que la natura ens ha donat prou per a les necessitats de tothom, però no per a l’avarícia de tots. L’Himàlaia forma part de la nostra herència. Molts dels nostres rius neixen. Hem de protegir les nostres glaceres, hem de mantenir nets els rius i augmentar la cobertura forestal. Tots els ciutadans han d’assegurar-se que la nostra vida salvatge, especialment les espècies en perill d’extinció com tigres, lleons i elefants, es preservi per al benefici de les generacions futures. Mantenir l’Índia verda i neta hauria de ser una obsessió nacional i individual.\nCadascun de nosaltres ha de ser conscient de com afecta el que fem a la natura i al nostre clima. Les persones de tot el món estan cada vegada més preocupades per l’escalfament global. I també ho hem de ser. Hem de ser econòmics en el nostre consum de combustibles i energia. Això ho devem a la humanitat i a la posteritat.\nLa terra des d’on va sortir el missatge que el món sencer és una sola família (Vasudhaiva Kutumbakam) ha de ser un exemple per a la resta del món en la cerca de solucions col·lectives als problemes globals.\nTambé vull que els nostres joves s’associïn activament a una “Campanya nacional per la neteja” als nostres barris, als llocs públics i als mercats, als pobles i als barris marginals. Fem tots aquests passos addicionals per assegurar-nos que vivim en un entorn net i saludable. Cadascun de nosaltres pot marcar la diferència practicant allò que prediquem. Com deia Gandhiji, hem de ser el canvi que volem veure.\nEn implementar la nostra estratègia de creixement inclusiu, els governs estatals, les institucions Raj Panchayati i els organismes locals urbans tenen un paper crucial a jugar. Han de tenir un paper actiu en la mobilització de recursos i persones per al desenvolupament. Com deia Shri Rajiv Gandhi, els panxayats han d’estar associats activament amb el desenvolupament social a la base. Han de garantir la participació pública en els programes de desenvolupament i el bon funcionament de les nostres escoles i hospitals.\nPer fer que el govern, a tots els nivells, fos més responsable i més transparent i per lluitar contra el càncer de corrupció, havíem introduït la Llei del dret a la informació. Vull que tots els ciutadans facin ple ús d’aquest acte per garantir que el govern funcioni correctament i honestament.\nEn la nostra recerca d’una societat solidària, compartida i inclusiva, hem de desenvolupar l’esperit de bon veïnatge amb totes les persones, independentment de la casta, el credo o el llenguatge. La nostra força rau en la nostra unitat en la diversitat. Els que professen odi i extremisme, els que difonen el virus del comunisme i els que creuen en la violència i el terrorisme no tenen cabuda a la nostra societat. Tots hem de lluitar contra aquestes forces antidemocràtiques, antisocials i antinacionals, cadascuna a la nostra manera, en la nostra vida quotidiana. No tingueu cap dubte en la ment de ningú que el govern és ferm en la seva decisió de combatre totes les formes d’extremisme i terrorisme.\nVolem aportar una major prosperitat a les regions menys desenvolupades del nostre país, especialment a la regió nord-est i Jammu i Caixmir. Aquest és el nostre compromís solemne. Els nostres governs estatals han de ser més actius en la creació d’un entorn propici per a la inversió.\nEstem invertint en millors infraestructures i connectivitat als estats del nord-est. A Jammu i Caixmir, el nostre pla de desenvolupament a llarg termini aporta noves inversions a les tres regions de l’Estat. La democràcia de base ha arrelat profundament a l’Estat i les taules rodones han obert noves vies de reconciliació i desenvolupament.\nEl nostre major èxit en els darrers 60 anys ha estat el fet d’haver construït les bases fermes d’una societat oberta i d’una economia oberta. Com a democràcia secular multicultural i llar de totes les grans religions del món, ens sentim orgullosos de ser indis. I el món ha vist això respecte.\nL'èxit d'una democràcia secular en una nació de mil milions de persones amb aquesta diversitat es veu amb admiració a tot el món. Aquesta gran idea de l’Índia com a símbol d’unitat en la diversitat es veu cada vegada més amb respecte i respecte. La nostra tolerància, la nostra capacitat d’assimilació i la nostra capacitat de conciliar allò irreconciliable són objectes de meravella. El món vol que ho fem bé. Els nostres reptes es troben a casa.\nL’Índia vol tenir bones relacions amb tots els països del món. Grans i petits. Països de l'Est i de l'Oest, del Nord i del Sud. Avui gaudim de bones relacions amb totes les principals potències i tots els països en desenvolupament. Hem emergit com un pont entre els molts extrems del món. La nostra cultura composta és una prova viva de la possibilitat d’una confluència de civilitzacions. L’Índia sempre serà una nació que superarà les múltiples divisions mundials.\nL’Índia vol viure en un barri de pau i prosperitat. Asseguro a tots els nostres veïns que a l'Índia volem la pau i la millor relació amb tots ells. Crec sincerament que la prosperitat i el benestar dels nostres veïns rau en la clau de la nostra seguretat i progrés.\nSom una nació jove. Més important encara, som una nació de joves. Un cop desencadenada, l’energia dels nostres joves conduirà l’Índia cap a un nou camí de creixement. Us asseguro que per a cadascun de vosaltres i per al nostre país, el millor encara ha d'arribar.\nTot i això, no hem de confiar excessivament. Tenim una marxa molt llarga per davant. Necessitem almenys una dècada de treball dur i de creixement sostingut per realitzar els nostres somnis. Hem de superar les múltiples divisions de la nostra societat i treballar amb una unitat de propòsits. Hem de pensar en el futur i ser ferms en la nostra decisió de marxar endavant. Hem de capitalitzar el dinamisme que impregna la nostra gent, la nostra joventut, els nostres agricultors, les nostres empreses,\nHem de tenir fe en la nostra força i confiança en les nostres capacitats. Cadascun de nosaltres té les seves identitats individuals. Tot i així, cada ciutadà ha de reconèixer que som indis primer i darrer. Estalviem el nostre temps en qüestions mesquines i diferències personals inútils. Exhorto tots els partits polítics, tots els líders polítics i socials a resistir la temptació de dividir la gent en línies estretes i sectàries. La nostra força està en la nostra unitat, malgrat la nostra diversitat. És aquesta unitat la que ens va donar la nostra independència. És aquesta unitat la que ens dóna la força com a nació.\nAquest era el somni dels nostres pares fundadors. Aquesta era la visió de la nostra Constitució. No ens hem d’allunyar d’aquesta visió i hem d’afrontar el futur amb coratge. Tanmateix, com va dir Pandit Jawaharlal Nehru des de les muralles fa gairebé seixanta anys, “les lleis i les constitucions no fan per si soles un país gran. L’entusiasme, l’energia i l’esforç constant d’un poble el converteixen en una gran nació ”.\nEns reunim tots i treballem decididament pel benestar de la nostra gent i pel desenvolupament de la nostra nació.


Les castanyes | Receptes Maica\n← Les varietats del raïm\nÀnec a la taronja →\nPosted on 10 gener 2020 | 1 comentari\nTot i que es tracta d’un aliment que tenim associat a la tardor, la seva temporada s’allarga fins a finals de gener. Durant la resta de l’hivern les podem comprar assecades. Es tracta d’una fruita seca molt nutritiva que ens aporta hidrats de carboni complexos de llarga duració i, per tant, energia per escalfar-nos bé a l’hivern i poder rendir una bona estona.\nCom que també tenen una gran quantitat de fibra, ens permeten millorar el trànsit intestinal; però en canvi les persones amb un sistema digestiu dèbil han d’anar en compte de no menjar-ne massa, perquè poden provocar flatulències i malestar intestinal.\nSegons la medicina tradicional xinesa, les castanyes nodreixen els ronyons, que precisament són els òrgans que més pateixen durant l’hivern. Aquest aliment actua escalfant i propiciant l’activació dels ronyons.\nPer tant, són especialment indicades per a les persones que pateixen de retenció de líquids i dolors lumbars relacionats amb la debilitat dels ronyons, així com per a les persones grans, ja que amb l’edat els ronyons són uns dels òrgans que perden més ràpidament l’energia vital.\nEl truc: recordeu que, tant si les compreu fresques com assecades, les heu de tenir tota la nit en remull (8 hores mínim) perquè deixin anar les substàncies que les fan més difícils de pair. A més, cal eliminar-ne completament la pell en forma de tel que les cobreix, ja que és molt indigesta i els dóna mal gust. Això s’aconsegueix més fàcilment amb el remull en el cas de les castanyes seques, i amb el remull i escaldant-les en el cas de les castanyes fresques.\nCultiu proper i ecològic: procureu comprar sempre castanyes de bona qualitat, cultivades a casa nostra i si pot ser, d’agricultura ecològica. A Catalunya les zones on es cultiven són la Garrotxa, el Pla de l’Estany, la Selva, la Conca de Barberà, Osona. Recordeu que comprar productes locals i propers ajuda a donar-los un valor i a fer més sostenible la pagesia.\nFont: http://www.etselquemenges.cat Montse Reus\nLes castanyes tenen variades aplicacions gastronòmiques. A més de rostides, a la manera tradicional del magosto o al forn casolà, poden preparar d’altres formes: cuites, rostides, en purés …\n-Crema nutritiva i energètica per esmorzar: amb aquest plat no necessitareu picar entre hores i podreu aguantar perfectament fins a l’hora de dinar i, a més, és apte per a persones celíaques perquè no conté gluten.\nPer a 4-6 persones:\n-100 g de fajol.\n-120 g d’arròs integral\n-100 g de castanyes seques que hagin estat tota la nit en remull\n-600 ml d’aigua tèbia\nPoseu tots els ingredients en una olla i afegiu-hi les espècies que més us agradin, que alhora us ajudaran a digerir millor el plat i li donaran un sabor agradable; podeu triar entre la ratlladura d’una llimona ecològica, anís estrellat, una branqueta de canyella, llavors de fonoll, clau o gingebre…. Els primers minuts ho heu de coure a foc fort i quan comenci a bullir retireu l’escuma que es crea. Ho tapeu bé i deixeu el foc al mínim durant ¾ d’hora (si és a pressió) o 1 ½ hora si és una olla normal. Al moment de servir, hi podeu afegir un grapadet de panses o una orellana natural tallada a trossets per donar-li un gust més dolç. Com que és un plat que tarda una estona a fer-se, el podeu preparar el cap de setmana o el vespre abans, i l’endemà al matí n’escalfeu la part que vulgueu afegint-hi una mica de beguda d’arròs. Així ho podeu guardar a la nevera per a 2 o 3 dies.\n-Recepta de castanyes rostides al forn\nPer fer castanyes torrades a casa. Comencem preescalfant el forn a 180º C. Després simplement posem a la safata una mica d’oli de gira-sol i amb cura el estenem. Ha de ser una capa molt fina i on posarem les castanyes que hem rentat anteriorment. (feu un tall al mig perquè no esclatin).\nDeixem fer durant 15 minuts, vigilant que la closca no es cremi, sinó que simplement puguem veure la closca una mica oberta. Serà el moment de treure-les i deixar refredar uns minuts.\n-Castanyes torrades en paella\n-500 grams de castanyes\nAquesta recepta de castanyes torrades en paella és realment senzilla i molt agradable per gaudir de les castanyes durant la tardor. El primer que s’ha de fer és un tall a la castanya en forma de creu, intentant que no s’obri del tot.\nDesprés posem una mica d’oli a la paella perquè no es cremi i tirem les castanyes. Hem de deixar el foc mitjà perquè es dauri sense cremar les castanyes. Posem una mica de sal i esperem que les castanyes estiguin perfectament daurades per servir en un bol.\nCastanyes al forn amb paper d’alumini\nPrepareu una làmina d’alumini de DIN-A4 més o menys, encara que una mica més gran no passa res, carregueu-la convenientment d’una ració de castanyes, fer-los un tall, que, si no, exploten, deixeu-lo directament sobre la planxa inferior (directament, la qual aporta la calor) i encendre el forn perquè s’escalfi decentment.\nHaureu d’obrir el forn de tant en tant per donar una volta a les castanyes, que si es fan sempre pel mateix lloc es cremen … Ull, això sí que heu de fer-ho amb manyoples o un altre estri divers.\nL’objectiu del paper d’alumini és:\nPrimer (i més important) és un truc perquè les castanyes quedin com les del castanyer, fins i tot amb aquestes crostes negres que son tan característiques i que no s’aconsegueixen amb paelles o torrant-sobre la graella.\nSegon és que a l’hora d’extreure les castanyes del forn podeu agafar la làmina d’alumini per les cantonades sense cremar-se, i no només això, sinó que ni tan sols semblarà estar calenta.\nNOTA: Per no cremar-se és important que el cantó de la làmina d’alumini estigui elevada sobre la planxa de metall, sol quedar així de forma natural, però si veieu que el cantó que aneu a agafar està en contacte amb la planxa o amb alguna castanya, doneu-li una remenada fins que s’elevi la cantonada per poder-agafar-la amb seguretat.\nAquesta entrada s'ha publicat en Alimentació i salut i etiquetada amb Les castanyes, orellana, panses. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nOne response to “Les castanyes”\nRetroenllaç: Les castanyes | Celler-Adocse\nArxius Selecciona el mes Desembre 2020 (1) Novembre 2020 (2) Octubre 2020 (3) Setembre 2020 (1) Agost 2020 (6) Juliol 2020 (11) Juny 2020 (44) Mai 2020 (47) Abril 2020 (21) Març 2020 (17) febrer 2020 (20) gener 2020 (10) Desembre 2019 (16) Novembre 2019 (11) Setembre 2019 (1) Juliol 2019 (7) Juny 2019 (1) Març 2019 (1) gener 2019 (2) Desembre 2018 (1) Octubre 2018 (1) Juliol 2018 (1) Març 2018 (2) Novembre 2016 (1) Juliol 2016 (4) Juny 2016 (2) Mai 2016 (1) Abril 2016 (2) febrer 2016 (1) gener 2016 (3) Novembre 2015 (3) Octubre 2015 (2) Agost 2015 (1) Juliol 2015 (1) Mai 2015 (2) Abril 2015 (4) Març 2015 (1) Novembre 2014 (2) Juliol 2014 (6) Mai 2014 (2) Març 2014 (1) febrer 2014 (2) Desembre 2013 (3) Novembre 2013 (3) Juny 2013 (1) Mai 2013 (2) Abril 2013 (1) Març 2013 (1) febrer 2013 (2) gener 2013 (2) Desembre 2012 (2) Setembre 2012 (2) Juliol 2012 (2) Mai 2012 (1) Març 2012 (4) febrer 2012 (2) gener 2012 (3) Desembre 2011 (3) Novembre 2011 (2) Setembre 2011 (1) Juliol 2011 (2) Juny 2011 (3) Mai 2011 (2) Març 2011 (1) febrer 2011 (1) Novembre 2010 (2) Octubre 2010 (2) Setembre 2010 (1) Juliol 2010 (1) Mai 2010 (1) Abril 2010 (1) Març 2010 (2) Novembre 2009 (2) Juny 2009 (2) Mai 2009 (2) Abril 2009 (1) Març 2009 (2) febrer 2009 (6) gener 2009 (6) Desembre 2008 (2) Novembre 2008 (4) Octubre 2008 (4) Setembre 2008 (4) Agost 2008 (1) Juliol 2008 (2) Juny 2008 (4) Mai 2008 (1) Abril 2008 (3) Març 2008 (9) febrer 2008 (5)\nPèsols amb Bledes\nJa en marxa l'exposició: "Forma Urbana Catalana: Montblanc i altres viles, pobles i ciutats. Espais públics/espais… twitter.com/i/web/status/1… 14 hours ago\n🎶 Arriba una nova edició del Festival 'Girona a Cappella'! Del 8 al 16 de maig, una proposta apte per a tots els pú… twitter.com/i/web/status/1… 14 hours ago\n📢 Encara no has visitat l'exposició "Cuentaviname" de Lara Gombau? Ho pots fer fins al 27 de juny al Terracota, Cen… twitter.com/i/web/status/1… 16 hours ago\n📸 Fins al 26 de maig podeu visitar l'exposició itinerant de "La vaga de la Canadenca (1919-2019)" al Museu de l'Aig… twitter.com/i/web/status/1… 16 hours ago\n🎥Atenció ❗ Podeu gaudir del ''Documental del Mes'' titulat ''Com robar un país'' una iniciativa de DocsBarcelona 😍… twitter.com/i/web/status/1… 1 day ago\n🎨 Propera exposició temporal al @MuseuRipoll : MIRATGES DE COLORS del jove artista Mohammed Er.Rabehy. 📆 Del 30 d’… twitter.com/i/web/status/1… 1 day ago\n🏛 Dia i Nit dels Museus 🌞🌚#DIM2021 🎉 📆 Activitats del 15 al 18 de maig No us ho perdeu❗🤩 👇 agenda.cultura.gencat.cat/content/agenda…… twitter.com/i/web/status/1… 1 day ago\n🎭🎶 L' @artssantamonica de #Barcelona acull la instal·lació 'Dimonis' del duet artístic @CaboSanRoque a partir d'aqu… twitter.com/i/web/status/1… 1 day ago\n🧒 #Frank, l'adaptació per a l’escena de @claramanyos i Xesca Salvà a partir del llibre il·lustrat de @XimoAbadia… twitter.com/i/web/status/1… 2 days ago\n🎻 Arriba la tercera edició del Festival Llums d’Antiga apostant per recuperar el talent de grans compositores barro… twitter.com/i/web/status/1… 2 days ago


Així ha estat la setmana amb els especialistes a l’escola de teatre | Espai d'Arts Escèniques de Sant Quirze del Vallès\nPàgina d'iniciAixí ha estat la setmana amb els especialistes a l’escola de teatre\n23/11/2019 23/11/2019 nani General\nL’Escola de Teatre de l’Espai d’Arts Escèniques va tenir durant la setmana de l’11 al 15 de novembre la visita de dos professionals especialistes que han fet trencar la rutina de les classes diàries.\nEl Mimo Chispa va ensenyar que sempre un moviment va darrera de l’altre, sense presses i que amb la imaginació podem ser capaços de fer veure que hi ha murs i objectes al nostre voltant que no existeixen però que tenim el poder de fer-los aparèixer amb els moviments clars i ben treballats del nostre cos. L’alumnat de T1 ha rigut i s’ha quedat meravellat amb la interpretació del mim Mimo Chispa.\nAmb la Valentina Calandriello vam descobrir la importància d’escoltar-nos, de mirar-nos i de saber que ens necessitem els uns als altres per a actuar a l’escenari. No només van aprendre a simular un cop de puny, una bufetada o una baralla sinó que van aprendre a dominar l’espai, guardar distàncies de seguretat i a veure que recolzar-se en l’altre és bàsic per a què tot rutlli bé.\nEstem molt contents d’haver comptat amb la seva participació i esperem que no sigui l’última vegada.\n← La setmana de l’11 al 15 de novembre és la setmana “especial” de l’escola de teatre\nAlumnes de l’escola de l’Espai col·laboraran amb l’Ateneu del Món fent la lectura dels contes guanyadors de les 10 edicions →


Max Pauly - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nMax Johann Friedrich Pauly (nascut l'1 de juny del 1907 a Wesselburen (Dithmarschen) i mort el 8 d'octubre del 1946 a Hameln) era un SS-Standartenführer i criminal de guerra. En la seva darrera funció era comandant del Camp de concentració de Neuengamme a Alemanya durant el nazisme.\n1r de juny de 1907\n8 d'octubre de 1946 (39 anys)\nÉs fill d'un boteguer de paraments de casa. Va continuar els negocis familials a la mort de son pare el 1928. El mateix any va afiliar-se al partit nazi NSDAP i la SA. El 1930 es casà i passà a la SS (matrícula 5.448). La parella tingué cinc fills. La seva carrera va ser fulminant: el 27 de gener 1932, encara abans la machtergreifung va ser promogut SS-Untersturmführer, el 1933 Hauptsturmführer i el 1934 Sturmbannführer. El 1936 va esdevenir SS-Führer titular i va dirigir divisions (Standarts) a Rendsburg i a Danzig-Praust, càrrecs que va mantenir cap a la fi de la Segona Guerra Mundial. El 1939 va participar en el massacre de 1400 pacients psiquiàtrics i poc després va ser promogut responsable de tots els camps de concentració del corredor polonès.\n1 Després de la guerra\nDesprés de la guerra va ser acusat per un tribunal militar britànic durant els judicis de la Casa Curio. Va ser condemnat a mort el 3 de maig 1946, per la seva complicitat al massacre de l'Escola del Bullenhuser Damm i altres crims contra la humanitat durant el seu mandat de responsable en cap del camp de concentració de Neuengamme.\nVa ser executat el 8 d'octubre del 1946 a la presó d'Hameln.\n↑ 1,0 1,1 Ernst Klee, «Pauly, Max», Das Personenlexikon zum Dritten Reich: Wer war was vor und nach 1945, Frankfurt del Main, Fischer Taschenbuch Verlag, 2005 (4a edició 2013), pàgina 452, ISBN 978-3-596-16048-8 (en català: El lèxic de les persones del Tercer Reich: qui era què abans i després del 1945) (alemany)\n↑ Tôm Śegev, Die Soldaten des Bösen. Zur Geschichte der KZ-Kommandanten, Reinbek bei Hamburg, Ed. Rowohlt Taschenbuchverlag, 1995, pàgines 211ss. ISBN 9783499188268 (en català: El soldats del mal. Contribució a la història dels comandants dels camps de concentració)\n↑ Karin Orth, Das System der nationalsozialistischen Konzentrationslager: Eine politische Organisationsgeschichte, Hamburg, Hamburger Edition, 2002, pàgina 138, ISBN 9783930908523 (en català: El sistema dels camps de concentració nacionalsocialistes, la història d'una organització política)\n↑ Günther Schwarberg, op.cit., pàgina 90\nIris Groschek & Kristina Vagt, «…dass du weisst, was hier passiert ist» Medizinische Experimente im KZ Neuengamme und die Morde am Bullenhuser Damm, Bremen, Ed. Temmen, 2012, 166 pàgines, ISBN 978-3-8378-2022-5 (en català: «…que sàpigues el que va passar aquí» Experiments medicals al camp de concentració de Neuengamme i l'assassinat al Bullenhuser Damm.)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Max_Pauly&oldid=21032744»\nDarrera modificació: 27 abr 2019 a les 01:33


manifest cultura i arts | tracdartgaleria\nTraç d’Art galeria\nTag Archive | manifest cultura i arts\nInformem que avui dimarts 19 de febrer, a les 11h. del matí a l’Arts Santa Mònica, es presentarà en roda de premsa el “Manifest en defensa de la cultura i les arts”, la redacció i adhesions al qual ha promogut el Gremi copsant el malestar que hi ha entre totes les institucions culturals catalanes —galeries, associacions, gremis, fundacions, museus, centres d’art…— per les polítiques d’austeritat que s’han aplicat a la cultura, com són la mai redactada llei del mecenatge i la manca d’un IVA especial per a l’art —tal com succeeix a d’altres països europeus.\nA la taula de la roda de premsa hi seran el Sr. Vicenç Altaió —director de l’Arts Santa Mònica—, el Sr. Albert Gran —vicepresident del Gremi— i el Sr. Juan Bufill —crític d’art— que és membre d’algunes institucions signants i que farà la lectura del manifest. Així mateix, els principals mitjans de Catalunya i gran part dels signants. Aquests darrers són:\n1. Gremi de Galeries d’Art de Catalunya (GGAC)\n2. Associació Art Barcelona (Abe)\n3. Associació Art Catalunya (AC)\n4. Associació de Galeries Independents de Catalunya (GIC)\n5. Gremi d’Antiquaris de Catalunya\n6. Associació d’Artistes Visuals de Catalunya (AAVC)\n7. Associació de Crítics d’Art de Catalunya (ACCA / AICA-Catalonia)\n8. Associació Centre Museu de la Fotografia (ACMF)\n9. Associació Professional d’Il·lustradors de Catalunya (APIC)\n10. Associació de Professionals de la Gestió Cultural de Catalunya (APGCC)\n11. Foment de les Arts i el Disseny (FAD)\n12. The Photographer+s Company\n13. Arts Santa Mònica\n14. Centre d’Art La Panera\n15. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB)\n16. Foto Colectania\n17. Fundació Godia\n18. Fundació Privada Espai Guinovart\n19. Fundació Sorigué\n20. Fundació Tàpies\n21. Fundació Vila Casas\n22. Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA)\n23. Museu del Modernisme Català\n24. Sergi Aguilar, artista i director de la Fundació Suñol\n25. Pere Almeda, director de la Fundació Palau\n26. Rosa Maria Malet, directora de la Fundació Joan Miró\n27. Pepe Serra, director del Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC)\nEsperem que aquesta iniciativa dugui a la reflexió de les institucions públiques cara a esmenar les seves polítiques, així com permeti articular el teixit cultural català cara a donar-hi resposta.\nEste otoño llegan cambios en Traç d’Art\nDavid Rovirola_co-exhibition 2014\nGran acogida de la co-exhibition\nEduard Pinyol_co-exhibition 2014\nJosep Tutusaus_co-exhibition 2014\nprogramacio traç d'art gallery Estartit\nTRAÇ D'ART KIDS\ntraç d'art galeria\n10% de descompte Angel Asensio artistes en directe bonart cultural Catàlegs d'art Catàlegs traç d'Art Co exhibition colectiva de verano collage col·lectiva marines cos humà d art gallery descompte descomptes dia de la mare domènech i sánchez dona treballadora Eduard malvehy Eduard Pinyol Estartit EXPO FIGURA a la galeria Traç d'Art de Sabadell. Col·lectiva d'artistes que treballen el tema de la Figura. Fins a final de febrer 2013 exposicions exposicions a sabadell exposició exposició col·lectiva exposició de fons d'art exposición en estartit exposició pintura-collage Ferran Mas fi de l'exposició figura figura humana flors girona spain jaume franch jordi Guilá josefina ripoll josep domènech i sánchez l estartit luis alvarez magda esterli magda esterli a sabadell manifest cultura i arts mar marines nadal 2012 Nou artista perque pirogravat programacio estiu 2013 promoció ramon Valls realisme regala art regals regals d'art Rosa M. Vidal Tosas rossend pantinat sabadell sabadell exposicions sant jordi tancat Temporada 2013-2014 Tenorio textures traç d'art traç d'art exposicions traç d'art galeria traç d'art galeria l'Estartit traç d'art galeria Sabadell traç d'art kids ultim dia urgència artística Volumen 13 xavier roig


theses.fr, explorer les 7 thèses pour "Della Porta, Giambattista"\n1965 2019 "Della Porta, Giambattista"\n7 thèses pour "Della Porta, Giambattista"\n..., Bonfadino, 1598 DELLA PORTA Giambattista, Gli duoi fratelli rivali, Venise, Francesco Ciotti, 1606 DELLA...\n...DELLA PORTA Giambattista, cité par WADE Nicholas, A Natural History of Vision, Cambridge, MA et Londres...\n...495 Cf. DELLA PORTA, Giambattista. Magiae naturalis libri XX ab ipso authore expurgati et superaucti...\n..., Bibliothèque Interuniversitaire de Lille, 1990. 70 DELLA PORTA, Giambattista, La Physiognomonie humaine...\n...(réed. Paris, Macula, 1983). o Della Porta, 1586 : Della Porta Giambattista, De humana physionomonia...


EL CASO DE CHARLES DEXTER WARD. LOVECRAFT, HOWARD PHILLIPS (1890-1937). 9788477027096 Machado Libros


Corea del Sud invertirà 0,75 $ en la indústria de titani\nSegons sudcoreà comerç, indústria i energia Ministeri va dir, Corea del Sud es en els propers set anys inversió va guanyar 818 milions de dòlars (uns 0,75 milions dòlars dels EUA) titani d'extrem alt productes per R andamp; Producció de l'aviació i el camp de la medicina, per tal de satisfer la demanda interna per a productes de titani i D. Sud Koreaand #39; s pressupost nacional el 2015 ha destinat va guanyar 9 milions 500 milions per al desenvolupament de la indústria de titani.\nDurant la guerra freda, els Estats Units i la Unió Soviètica en primer lloc desenvolupat titani. El titani és que un tipus de baixa densitat, metal d'alta resistència, amb un bon rendiment integral, ha estat àmpliament utilitzat en diversos àmbits del món.\nMOTIE portaveu va dir que el producte de titani té un alt valor afegit, és de 42 vegades el ferro i productes d'acer, alumini productes 11 vegades. Fins i tot en la indústria altament desenvolupat avui, projecte de dessalinització d'aigua salada a l'intercanviador de calor, projectes de generació d'energia a les pales de la turbina, com bé com a medical implant peces encara té una major demanda de titani, s'espera al sud i la quantitat de demanda del mercat arribarà un 31,7 milions va guanyar. A més, parts de titani s'utilitzarà en el proper projecte d'avions de generació a Corea del Sud.\nEl 2012, el món de la demanda de mercat de peces de titani va ascendir a 2,5 * 106 milions va guanyar, s'espera pel 2020 arribarà 6.0 x 106 milions va guanyar, parts de titani tindrà àmplia demanda. A més, la quantitat mitjana Corea del Sud actual de titani materials va ascendir a 1 x 10 milions 600 milions va guanyar, per a aquest propòsit, inversió i desenvolupament de la indústria domèstica titani també és propici per reduir l'impacte dels fabricants a l'estranger en l'ajust del preu domèstic causada per l'impacte.\nPortaveu MOTIE també va dir: Corea del Sud s'esforçarà esdevenir el worldand #39; cinquè productor s de titani en el món després als Estats Units, Rússia, Xina i Japó en 2021.\nUn parell de: Aliatge de titani alumini objectiu 70: 30\nSegüent: Objectiu de titani


Comprar Samarreta The beatles - Samarretes Retro. Fanisetas - Tenda de Samarretes\nSamarreta The beatles - Desde 18.95€\nTria el color i la talla de la teva Samarreta The beatles. Si t'agraden les Samarretes Retro pots trobar més en el nostre catàleg de samarretes que pots personalitzar al teu gust. Pots seleccionar un model, la teva talla i triar el color que m&eacutes t'agrade, en uns minuts haur&agraves dissenyat la teva pr&ogravepia Samarreta The beatles. A l'igual que la samarreta, pots triar un disseny i afegir-lo a la tassa de el color que tu prefereixis. Gaudeix del teu esmorzar amb la teva tassa personalitzada.


La mala combustió d´unes estufes causa 42 intoxicats a Gualba - Diari de Girona\nLa mala combustió d´unes estufes causa 42 intoxicats a Gualba\nL'incident es va produir a l'església on ahir ja es va poder celebrar la missa amb total normalitat\nAhir l´església de Gualba va poder fer missa, però sense calefacció. acn\nGUALBA | ACN/DDG La mala combustió de la calefacció a l'església de Gualba, al Vallès Oriental, va deixar un total de 42 persones intoxicades per inhalació de monòxid de carboni, segons van informar els Bombers de la Generalitat.\nD'aquestes 42 persones, 23 van ser donades d'alta "in situ", quatre es van desplaçar pels seus propis mitjans al CAP de Gualba, mentre que les altres 15 van ser evacuades a centres sanitaris: 12 a l'Hospital de Palamós (9 lleus i 3 greus), que van requerir els serveis de la cambra hiperbàrica. Es tracta d'una dona de 81 anys, d'una altra dona de 50 i d'un nen de 8. Dues persones més van ser ateses a l'hospital Moisès Broggi (lleus però tractats a la cambra hiperbàrica) i una persona a l'hospital de Sant Celoni.\nEls Bombers van ser alertats a les 21.25 hores de dissabte d'un suposat cas de mala combustió d'uns cremadors a l'interior de l'església parroquial de Sant Vicenç de Gualba, on s'hi celebrava el 3r Festival de Música dins el marc de la Festa Major d'Hivern.\nEl concert va aplegar unes 130 persones i, un cop acabat el recital, diverses persones es van anar personant a l'església per comunicar que es trobaven malament. Immediatament es van activar 3 dotacions dels Bombers, efectius de la Creu Roja i 8 unitats del Sistema d'Emergències Mèdiques, que va muntar un Centre Mèdic Avançat a l'edifici de l'Ajuntament. Els bombers van revisar la instal·lació del temple i van certificar que els calefactors feien mala combustió.\nAhir al matí es van tornar a realitzar les mesures de monòxid de carboni i van resultar negatives, fet que va comportar la reobertura del centre parroquial amb normalitat.\nD'aquesta manera, l'església de Gualba va reobrir, això sí, amb les estufes apagades.\nEl rector, Carles Matilla, va admetre que ahir van viure "moments difícils", però que per sort "no ha passat res greu". Tot i que els calefactors havien passat la revisió l'any 2010, avui el capellà demanarà que els tècnics de la companyia els inspeccionin.\nDe tots els afectats -entre els quals hi ha l'alcalde de Gualba que va passar la nit a l'Hospital de Palamós per rebre assistència a la cambra hiperbàrica- cap d'ells continuava ingressat ahir. Tot i que, per sort, tot va quedar en un ensurt, entre els assistents i els veïns de la població la intoxicació era en boca de la majoria de converses.


≫ Venta de PISOS de BANCOS en Gandía ???? | VEP Inmobiliaria\nPisos de Bancos en Gandía\nTipo de OperaciónVenta\nTipo de PropiedadViviendas (450) -Piso (336) -Casa (92) -Duplex (15) -Ático (7)Local (134)Solar (46)Nave (10)\nPoblaciónValencia (640) -Gandía (139) -Valencia (96) -Cullera (40) -Oliva (31) -Ontinyent (33) -Tavernes de la Valldigna (30) -Corbera (30) -Olleria (l') (30) -Xeraco (25) -Benigánim (21) -Daimús (14) -Almoines (16) -Favara (14) -Real de Gandía (5) -Llaurí (13) -Bellreguard (7) -Miramar (5) -Piles (8) -Ador (6) -Benifairó de la Valldigna (8) -Palma de Gandía (6) -Villalonga (5) -Beniarjó (5) -Xeresa (3) -Barx (3) -Rafelcofer (4) -Simat de la Valldigna (4) -La Font d´En Carròs (3) -Bèlgida (3) -Castelló de Rugat (3) -Agullent (3) -Terrateig (1) -Albaida (2) -Atzeneta d'Albaida (2) -Alqueria de la Comtessa (l') (2) -Potríes (2) -Rótova (2) -Bufali (2) -Benifla (1) -La Pobla del Duc (1) -Aielo de Rugat (1) -Benicolet (1) -Alfauir (1) -Paterna (1) -Palmera (1) -Montaverner (1) -Otos (1) -Beniatjar (1) -Guadasequies (1) -Sempere (1) -Benisuera (1) -Almiserà (1)\nCualquier PrecioHasta 60.000 €Hasta 100.000 €Hasta 150.000 €Hasta 200.000 €Hasta 300.000 €Hasta 400.000 €Hasta 500.000 €Más de 500.000€\nCualquier PrecioHasta 500 €Hasta 1.000 €Hasta 1.500 €Hasta 2.000 €Hasta 3.000 €Hasta 4.000 €Hasta 5.000 €Más de 5.000 €\nCargando opciones disponibles\nCambiar a Vista Mapa\nListado de Pisos de Bancos en Gandía\nLocal Comercial en venta en Calle Escotilla, Valencia, Valencia\nESCOTILLA 23, 46012, Valencia, Valencia\nLocal Comercial en venta en Calle Padre Esteban Pernet, Valencia, Valencia\nPadre Esteban Pernet , 46014, Valencia, Valencia\nPrecio: 86.141 €\nMediterranea , 46614, Favara, Valencia\nPrecio: 97.300 €\nDENIA , 46780, Oliva, Valencia\nPiso en venta en Calle Exma. Diputacio, La Font D’en Carròs, Valencia\nExma. Diputacio , 46717, La Font d'En Carròs, Valencia\nUnifamiliar Aislada en venta en Calle Ombria, Ontinyent, Valencia\nOmbria , 46870, Ontinyent, Valencia\nLocal Comercial en venta en Calle Francisco Moreno Usedo, Valencia, Valencia\nFRANCISCO MORENO USEDO 30, 46018, Valencia, Valencia\nPiso en venta en Calle San Antonio, Ontinyent, Valencia\nSAN ANTONIO , 46870, Ontinyent, Valencia\nPiso en venta en Calle Lluis Santangel, Corbera, Valencia\nLLUIS SANTANGEL , 46612, Corbera, Valencia\nPiso en venta en Calle Falconera, Gandia, Valencia\nFALCONERA , 46702, Gandia, Valencia\nPrecio: 93.800 €\nEstudio/loft en venta en Calle Llevant, Gandia, Valencia\nLLEVANT , 46730, Gandia, Valencia\nUnifamiliar Adosada en venta en Ronda De Llevant, Miramar, Valencia\nDe Llevant , 46711, Miramar, Valencia\nPrecio: 183.855 €\nPiso en venta en Calle Cami Fondo, Corbera, Valencia\nCAMI FONDO , 46612, Corbera, Valencia\nPiso en venta en Calle Capuchinos, Olleria (L’), Valencia\nCapuchinos , 46850, Olleria (l'), Valencia\nPrecio: 105.315 €\nPiso en venta en Calle Partida De Les Palmes, Gandia, Valencia\nPARTIDA DE LES PALMES , 46702, Gandia, Valencia\nPrecio: 139.300 €\nPiso en venta en Calle Arquitecto Rodriguez, Valencia, Valencia\nARQUITECTO RODRIGUEZ , 46019, Valencia, Valencia\nPiso en venta en Calle Castellon, Favara, Valencia\nCASTELLON 13, 46614, Favara, Valencia\nPiso en venta en Plaza Del Palau, Beniarjó, Valencia\ndel Palau , 46722, Beniarjó, Valencia\nUnifamiliar Adosada en venta en Calle Escalinata, Ontinyent, Valencia\nEscalinata , 46870, Ontinyent, Valencia\nPiso en venta en Calle Calderon De La Barca, Gandia, Valencia\nCALDERON DE LA BARCA , 46701, Gandia, Valencia\nPrecio: 34.600 €\nPiso Dúplex en venta en Calle Constitucion, Real De Gandía, Valencia\nCONSTITUCION , 46727, Real de Gandía, Valencia\nPiso en venta en Calle Horta, Gandia, Valencia\nHORTA , 46730, Gandia, Valencia\nPrecio: 174.200 €\nPiso Dúplex en venta en Calle Sant Francesc, Almoines, Valencia\nSANT FRANCESC , 46723, Almoines, Valencia\nUnifamiliar Casa De Pueblo en venta en Calle Salvador, Bèlgida, Valencia\nSALVADOR , 46068, Bèlgida, Valencia\nPiso en venta en Carretera Fuente De San Luis, Valencia, Valencia\nFuente de San Luis , 46013, Valencia, Valencia\nPrecio: 132.040 €\nPiso en venta en Calle Pare Lluis Colomer, Ontinyent, Valencia\nPARE LLUIS COLOMER , 46870, Ontinyent, Valencia\nPrecio: 35.383 €\nPiso en venta en Calle Safor, Xeraco, Valencia\nSAFOR , 46770, Xeraco, Valencia\nCERVANTES , 46701, Gandia, Valencia\nPrecio: 51.500 €\nUrbano (Solar) en venta en Calle Denia Carretera, Oliva, Valencia\nDENIA CARRETERA , 46780, Oliva, Valencia


[08/10] «L'Avenir» - Detenció de Català - Setmana Roja de Barrancabermeja - Gala de «Le Monde Libertaire» - Chatel - Acuña - Barbieri - Besnard - Fantozzi - Soto - Scolari - Sorinas - Friedetzky - Cottin - Hans - Recoule - Wolf - Varo - Casado - Serra - Margalef - Ramos"\nShowing article 2251 of 10325 in channel 13961322\n[08/10] «L'Avenir» - Detenció de Català - Setmana Roja de Barrancabermeja - Gala de «Le Monde Libertaire» - Chatel - Acuña - Barbieri - Besnard - Fantozzi - Soto - Scolari - Sorinas - Friedetzky - Cottin - Hans - Recoule - Wolf - Varo - Casado - Serra - Margalef - Ramos\nNext La Física de N'Aristòtil, una col·lecció de disbarats.\nPrevious La Casa de la Misericordia de Palma\n- Surt L'Avenir: El 8 d'octubre de 1893 surt a Ginebra (Ginebra, Suïssa) el primer número del periòdic bimensual anarquista L'Avenir. Organe ouvrier indépendant de la Suisse romande. Aquest primer número ortava l'epígraf, en forma de pregària, de Carl Vogt (1847): «Vine, doncs, oh dolça emancipació del món!, vine benvolent anarquia, tu, cap a la qual també s'aixequen els seus sospirs les ànimes deprimides dels governats com a l'única arca de salvació enmig de la prostració i de la confusió universal, vine i allibera'ns del mal anomenat Estat.»; però en cada número l'epígraf era diferent. L'editor responsable fou Auguste Pacifique Bérard, amb el suport de Jean-Albert Karlen. Hi van col·laborar Victor Barrucand, Elémir Bourges, Walter Crane, Louis Duchosal, Jean-Marie Guyau,Émile Henry, Joris, C. V. Laval, Maurice Montegut, Félix Pyat, Jean Richepin, Joseph Henri Rosny, Herbert Spencer, Maurice Talmery, Claude Tillier, entre d'altres. En sortiren 17 números, l'últim el 30 de juliol de 1894. A l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam es conserva una galerada de la qual s'editaren 30 exemplars el 9 de setembre de 1894.\n- Detenció de Català: El 8 d'octubre de 1924 és detingut a París (França), quan rebia d'una parella de companys llibertaris dos fardells d'armes, l'activista anarquista català Ramon Català. Exiliat a França durant la dècada dels vint a causa del pistolerisme, organitzà amb son germà Josep el grup anarquista «Els Inseparables» a Firminy. El juliol de 1924, quan son germà Josep marxà a Elbeuf, s'instal·là a la regió parisenca. Participà activament en nombroses reunions d'exiliats espanyols a la Borsa de Treball de París i al«Foyer Végétalien», organitzades pel Comitè de Relacions Anarquistes, que substituïa la Lliga de Militants de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de París, il·legalitzada per les autoritats franceses el setembre de 1924.\n- Charles Chatel: El 8 d'octubre de 1868 neix al XVIII Districte de París (França) el poeta i propagandista anarquista Charles Chatel. Sos pares es deien Auguste Chatel i Malvina Picard. En 1889 fou secretari de redacció de la parisenca Revue Européenne socialiste, littéraire et artistique. El novembre de 1891 reemplaçà A. Ritzerfeld com a gerent del periòdic àcrata L'En Dehors, dirigit per Zo d'Axa. Condemnat a una multa de 1.000 francs per un article, va ser reemplaçat el gener de 1892 en el seu càrrec de gerent per Armand Matha. Tot seguit col·laborà en el periòdic de Jean Grave La Révolte. En 1893 cofundà amb André Ibels la Revue Anarchiste. Science et Art, que publicà vuit números entre agost i desembre i que posteriorment edità cinc números sota el títol LaRevue Libertaire. El 9 de febrer de 1894, amb Henri Gange i una trentena de companys i artistes, reté un homenatge a l'anarquista Auguste Vaillant, guillotinat dies abans, davant la seva tomba al cementiri d'Ivry (Illa de França, França). El 14 de març de 1894 va ser detingut al domicili del doctor Bertrand, al número 6 del carrer Turbigo del III Districte de París, on s'hi havia refugiat arran de la repressió desencadenada contra el moviment anarquista després de l'atemptat amb bomba contra el cafè Terminus de París. Entre el 6 i el 12 d'agost de 1894 va ser jutjat, acusat de ser un dels teòrics de l'anarquisme i de l'il·legalisme, per l'Audiència del Sena en l'anomenat«Procés dels Trenta». En aquest judici es declarà «anarcoindividualista» i«rebel a qualsevol acció comuna», afirmant que no freqüentava les reunions anarquistes; defensat per Jean Ajalbert, va ser absolt. En 1894 el seu nom figurava en un llistat d'anarquistes a controlar establert per la policia ferroviària de fronteres francesa. Després, amb André Ibels, publicà el periòdic bimensual Le Courrier Social Illustré, del qual sortiren quatre números entre novembre i desembre de 1894. Entre febrer i juny de 1895 col·laborà en el periòdic marsellès L'Oeuvre Social i entre desembre de 1895 i juliol de 1896 en el diari de Pierre Martinet, La Renaissance. Henri Zisly, dans el número 32 (estiu de 1895) del periòdic Le Phare de Montmartre, publicà un article sobre ell. Charles Chatel va morir de tuberculosi pulmonar el 5 de juny de 1897 en la més absoluta pobresa al seu domicili del número 49 del carrer del Cardinal-Lemoine del V Districte de París (França). Dos dels seus amics, M. Thiercelin, estudiant de medicina, i Stuart Meryl, poeta, ajudaren sa vídua, Agathe, en el pagament de les exèquies.\n- Elisa Acuña: El 8 d'octubre de 1872 neix a Real del Monte --actual Mineral del Monte-- (Hidalgo, Mèxic) la mestra i periodista anarcofeminista María Elisa Brígida Lucía Acuña Rosete --el seu nom figura transcrit de diverses maneres (Elisa Acuña Rosseti, Elisa Acuña Rossetti, Elisa Acuña y Rossetti i Elisa Acuña de Rossetti), però ella signava Elisa Acuña Rosseti. Després d'estudiar magisteri, en 1900 obtingué el títol de mestra i l'any següent s'afilià al Club Liberal«Ponciano Arriaga», creat per Camilo Arriaga i del qual arribà a formar part del seu Centre Director, i s'acostà al grup creat al voltant dels germans Ricardo i Enrique Flores Magón. En 1901 participà en el I Congrés de Clubs Liberals. Atacà el govern de Porfirio Díaz en els seus articles dels periòdics Excélsior i El Duende de Veracruz. En 1903 formà part de la direcció del Club Liberal Mexicà (CLM), amb Juana Belén Gutiérrez de Mendoza i María del Refugio Vélez, i el 23 de febrer d'aquell any signà el«Manifest a la nació del Club Liberal "Ponciano Arriaga"», redactat per Camilo Arriaga des de la Ciutat de Mèxic i publicat en El Hijo del Ahuizote, i on es demanava llibertat d'expressió i l'organització de més clubs liberals. S'afilià al Club Antirreeleccionista Redenció (CAR) i redactà articles per a l'òrgan d'expressió d'aquesta organització. En 1903 va ser detinguda i tancada a la presó de Belén de la Ciutat de Mèxic, juntament amb els germans Flores Magón, Juana Belén Gutiérrez de Mendoza, Camilo Arriaga i Juan Sarabia, i alliberada a començaments de 1904. Amb la periodista i poetessa anarcosindicalista Juana Belén Gutiérrez de Mendoza, que havia conegut a la presó, redactà el periòdic Fiat Lux. Fugint de la repressió s'exilià als Estats Units i, amb Juana Belén Gutiérrez de Mendoza i Sara Estela Ramírez, fou membre de la redacció de la nova etapa del setmanari Vésper a San Antonio (Texas). En 1907 fundà, amb Juana Belén Gutiérrez de Mendoza i Dolores Giménez Muro, «Las Hijas de Anáhuac», grup format per unes tres-centes dones llibertàries que exigien mitjançant vagues millores condicions laborals per a les dones. Després entrà a formar part de la direcció del Partit Liberal Mexicà (PLM). En 1908 fundà, amb Juana Belén Gutiérrez de Mendoza, José Edilberto Pinelo i Elisa Acuña, Dolores Jiménez Muro, l'organització obrerista «Socialisme Mexicà» al districte de Mèxic. Continuà editant el periòdic Fiat Lux, ara com a òrgan de la Societat Mutualista de Dones. Després d'un intent fracassat de rebel·lió patrocinat pel Cercle «Ponciano Arriaga» fou detinguda amb altres companyes (Juana Belén Gutiérrez de Mendoza, Dolores Jiménez Muro i María Dolores Malvaes) i tancada a la presó de l'illa de Sant Juan de Ulúa (Golf de Mèxic). L'abril de 1910 participà en l'organització de la Gran Convenció Nacional Independent, que es realitzà al Tívoli del Eliseo de la Ciudad de Mèxic i que va fer costat la candidatura de Francisco Ignacio Madero González a la presidència de Mèxic. En 1910 va fer costat el Club Femení Antirreeleccionista «Hijas de Cuauhtémoc», fundat per Dolores Jiménez Muro, i fundà el periòdic La Guillotina. Entre 1911 i 1912 col·laborà en Nueva Era. En aquesta època es distancià de Ricardo Flores Magón. El març de 1911 va fer costat el «Complot de Tacubaya», organitzat per Camilo Arriaga per derrocar Porfirio Díaz. En 1911, per lluitar contra la reelecció de Madero i fer costat Emiliano Zapata, creà amb Juana Belén Gutiérrez de Mendoza i Dolores Jiménez Muro, entre d'altres, l'organització «Amigas del Pueblo», que demanava el vot femení per al president provisional Francisco León de la Barra. El juny de 1911 aquest grup organitza una manifestació a la colònia Santa Julia que va ser reprimida amb un resultat de nou morts. Atacà la dictadura de José Victoriano Huerta Márquez (1913-1914) amb manifests, pamflets i articles als diaris (La Voz de Juárez, Sinfonía,Combate, Anáhuac, etc.) fins a l'entrada d'Álvaro Obregón Salido a la capital mexicana el 14 d'agost de 1914. Aquest mateix any es declarà partidària d'Emiliano Zapata i va ser nomenada cap de Propaganda del seu moviment a l'Estat de Puebla per lluitar contra Victoriano Huerta; també va fer d'enllaç entre els zapatistes i els carrancistes. En 1914, amb Juana Belén Gutiérrez de Mendoza, edità La Reforma, primer periòdic mexicà destinat a reivindicar la causa dels pobles indis. Després de la Revolució treballà en el Consell Feminista Mexicà i en la Lliga Panamericana de Dones. A partir de 1920 va ser destinada al Departament de Premsa de la Biblioteca Nacional, que en 1932 es transformà en l'actual Hemeroteca Nacional de Mèxic. En 1927 dirigí la VI Missió Cultural («Creuada contra la Ignorància») de la Secretaria d'Educació Pública (SEP), que recorregué les comunitats indígenes dels Estats de Zapatecas, Aguascalientes i San Luis Potosí i que tenia com a finalitat portar l'educació a totes les comunitats rurals mexicanes; els altres «missioners» van ser Raquel Portugal, Jesús Camacho Arce, Albino R. López i Samuel Pérez. Aquesta Missió instal·là set Instituts Socials: dos a Zapatecas, un a Aguascalientes i quatre a San Luis Potosí. Elisa Acuña va morir el 12 de novembre de 1946 a la Ciutat de Mèxic (Mèxic) d'un càncer gàstric. El 16 de novembre de 2010, en ocasió del Centenari de la Revolució Mexicana, les seves restes van ser traslladades del «Pateón Civil de Dolores» de la Ciutat de Mèxic, on havia estat enterrada en morir, a la«Rotonda de los Hidalguenses Ilustres» de Pachuca de Soto (Hidalgo, Mèxic). La seva figura inspirà el personatge d'Emilia Sauri de la novel·la Mal de amores d'Ángeles Mastretta.\n- Pierre Besnard: El 8 d'octubre de 1886 neix a Montreuil-Bellay (País del Loira, França) el militant anarcosindicalista Pierre Eugène Besnard. L'1 de març de 1909 va entrar com a factor auxiliar en els ferrocarrils de l'Estat a Chinon i després com a factor en cap a l'estació d'Auteuil-Boulogne. El 4 de maig de 1920 va ser elegit secretari interí de la Comissió Permanent de l'Oficina Mixta dels Sindicats Parisencs de Ferroviaris i era el principal dirigent del moviment per a la regió parisenca; i deu dies després, va ser cessat dels ferrocarrils per haver fet vaga. També va ser membre de la Comissió Executiva de la Federació Nacional de Ferroviaris. A partir de l'1 de juliol de 1920 va entrar com a taxador de la Companyia Piemontesa de Transports. El 20 de maig de 1921 va substituir Monatte com a secretari general del Comitè Central dels Comitès Sindicals Revolucionaris (CSR), principal força de l'oposició en el si de la Confederació General del Treball (CGT) dirigida per Jouhaux. Abans, en febrer de 1921, havia fundat el «Pacte», societat secreta a l'estil bakuninista que tenia com a finalitat orientar els CSR i la CGT cap a l'anarcosindicalisme. En 1926 fundarà, escindint-se de la CGT, la Confederació General del Treball Sindicalista Revolucionària (CGTSR), sindicat revolucionari afiliat a la nova Associació Internacional de Treballadors (AIT, no autoritària), creada en 1922 a Berlín per Rudolf Rocker. En 1928 publicarà Le Combat Syndicaliste,òrgan de la CGTSR. Quan esclata la revolució espanyola participarà en la creació dels Comitès Anarquistes Sindicalistes per a la Defensa del Proletariat Espanyol i va ser elegit com a secretari de la Conferència d'aquests comitès que es van reunir entre el 24 i el 25 d'octubre de 1936, i va ser confirmat en aquesta funció en el Ple de l'AIT que va tenir lloc a París entre el 15 i el 17 de novembre amb la finalitat d'intensificar la propaganda internacional en favor de l'Espanya llibertària. Durant la II Guerra Mundial es va refugiar al Midi i amb l'Alliberament serà elegit vicepresident de la Confederació General Pacifista creada entre el 9 i el 16 de desembre de 1945 i de la qual Louvet seria secretari general. Pierre Besnard va morir el 19 de febrer de 1947 a Bagnolet (Illa de França, França), i va ser incinerat el 24 de febrer al cementiri parisenc de Père-Lachaise (urna 10.759). Entre les seves obres podem destacar Les syndicats ouvriers et la révolution sociale (1930), Le monde nouveau (1936), L'Éthique du syndicalisme (1938) i col·laboracions en l'Encyclopédie Anarchiste de Sébastien Faure.\n- Enzo Fantozzi:El 8 d'octubre de 1886 neix a Liorna (Toscana, Itàlia) l'antimilitarista, maçó, anarquista i anarcosindicalista Enzo Luigi Ferruccio Fantozzi, conegut com Ricciotto. Sos pares es deien Vittorio Fantozzi i Sofia Degli Innocenti. Després d'estudiar en una escola tècnica, entrà a fer feina en els ferrocarrils i s'afilià al Sindicat Ferroviari, del qual arribà a ser membre del Comitè Nacional, participant en diverses vagues. En 1906 es traslladà a Florència, on va ser qualificat per la policia com a«socialista antimilitarista» i «actiu propagandista». El 10 de desembre de 1909 participà en el Congrés de Ferroviaris d'Ancona i entre l'1 i el 3 d'octubre de 1911 en el Congrés Nacional de Ferroviaris de Florència. El 12 de juliol de 1914 va ser un dels oradors en l'enterrament de Placido Calderai, obrer mort durant els fets de la«Setmana Roja». Fitxat per la policia, aquesta ressaltà la seva oratòria violenta, d'incitació a la vaga i a la revolució. El 4 de desembre de 1914, amb Mario Garuglieri, Gregorio Benvenutti i altres 200 anarquistes i socialistes, participà en la fundació del Comitè Internacional contra la Guerra. El febrer de 1915 proposà, en cas de mobilització, un pla d'aillament de la ciutat, que implicava el sabotatge de les línies telefòniques, el bloqueig de les vies fèrries i dels ponts, confiscació d'armament i altres mesures revolucionàries. Edità, amb altes companys del Comitè Internacional contra la Guerra, el periòdic antipatriota Civiltà (Civilització), el primer número del qual sortí el 25 de març de 1915 a Florència. El 22 de maig de 1915 va ser detingut a Liorna acusat d'haver organitzar la resistència al reclutament i d'haver proposat el sabotatge de les línies fèrries. Alliberat el 5 de juny, el novembre va ser enviat a files i incorporat en un regiment d'Infanteria a Gènova. En 1916 en va ser eximit, però va ser comminat a treballar en una fàbrica de munició a Liorna i l'any següent la seva exempció va ser anul·lada i reenviat a l'exèrcit. El 5 de març de 1918, durant un congrés de ferroviaris celebrat a Roma, dirigí un violent discurs de suport a la Revolució russa. De tornada a Florència, entre l'1 i el 3 de juliol de 1920 participà en el II Congrés de la Unió Anarquista Italiana (USI). El febrer de 1923 va ser detingut a La Spezia i el juliol va ser acomiadat dels ferrocarrils arran de la seva participació en la vaga general antifeixista d'agost de 1922. Enviat a la força a Liorna, la seva casa va ser atacada per un escamot feixista i ell obligat a veure oli de ricí. En 1924 emigrà clandestinament a França i s'instal·là a la regió parisenca. Membre de la Secció de Ferroviaris Italians en l'Exili, en 1925 participà a París, amb altres companys (Armando Borghi, Alberto Meschi, Erasmo Abate, etc.), en la fundació del «Grup Anarquic Pietro Gori». L'11 de setembre de 1925 va ser objecte d'un decret d'expulsió, però aconseguí una pròrroga renovable que li va permetre viure a França, establint-se a Sartrouville. A començaments de 1926 participà en una gira propagandística a Lió i a Marsella on reivindicà un frontúnic proletari de lluita contra la dictadura feixista, tot criticant els«anarquistes intransigents» que rebutjaven tota col·laboració amb altres forces antifeixistes. Com a membre del Comitè Internacional de Propaganda Anarquista va ser acusat en 1928 per les autoritats feixistes d'haver projectat d'assassinar a Itàlia el Rei i Benito Mussolini, juntament amb altres companys (Quisnello Nozzoli i Angelo Diotallevi) que vivien amb ell a Garges-lès-Gonesse. Després s'establí a Alençon, on fou membre del grup llibertari italià«Caserio». En aquests anys col·laborà en Il Martello. En 1932 retornà a París i novament va ser acusat per les autoritats feixistes de preparar un atemptat contra Mussolini. L'abril de 1934 prengué la paraula, juntament amb Alberto Tarchiani, Ernesto Bonomini i Maria Luisa Berneri, en l'enterrament d'Emilio Recchioni al cementiri parisenc de Père-Lachaise. Durant el Congrés de la Federació de la Liga Italiana dei Diritti dell' Uomo (LIDU, Lliga Italiana dels Drets de l'Home) de l'Illa de França, va ser nomenant, amb Carlo Roselli i Angelo Monti, membre del seu Comitè Executiu. L'octubre, durant el Congrés Nacional de la LIDU celebrat a Grenoble, invità els congressistes a protestar contra la detenció de l'anarquista Petrini a la Unió Soviètica. Membre de la francmaçoneria, fou Orador de la lògia «Italia Nuova» de París. Entre el 12 i el 13 d'octubre participà en el Congrés Antifeixista de Brussel·les, on va treure de nou el cas de Petrini, fet que engegà les protestes dels comunistes. Entre l'1 i el 2 de novembre de 1935 assistí, amb Umberto Tommasini, Rodolfo Gunscher, Angelo Bruschi, Antonio Cieri i Giulio Bacconi, al congrés dels refugiats italians celebrat a Sartrouville que arreplegà una cinquantena de militants de França, Suïssa i Bèlgica i on es va fundar el Comitè Anarquista d'Acció Revolucionària (CAAR). El juliol de 1936 formà part del primer grup de militants italians (Berneri, Bifolchi, Centrone, Girotti, Perrone, Bonomini, etc.) que passaren a Catalunya per Perpinyà per combatre en la guerra d'Espanya. Enquadrat en la Secció Italiana de la «Columna Ascaso», va ser nomenat membre del seu Estat Major. El 28 d'agost de 1936 lluità als combats de Monte Pelado al front d'Aragó. Després va ser nomenat membre del Comitè d'Investigació de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), encarregat de rebre a la frontera de Portbou els voluntaris italians i estrangers i de controlar els passaports; en aquesta tasca va ser ajudat per Ernesto Bonomini, Francesco Barbieri, Ludovico Rossi, Renato Castagnoli i Domenico Ludovici. L'abril de 1937 retornà a Barcelona, on visqué en un pis de la plaça de l'Àngel amb altres companys italians (Berneri, Barbieri, Mastrodicasa, Fosca Corsinovi i Tosca Tantini). Detingut per agents estalinistes arran dels fets de«Maig de 1937», aconseguí eludí en dues ocasions l'execució i va ser amollat després de 15 dies de detenció gràcies a la intervenció de Luis Gertsch, promotor de l'organització maçònica de socors Comitè Central de Coordinació (COCECOO, també anomenat «Solidaritat Pro-Espanya Antifeixista»), i de Cesare Collaveri, representant de la Gran Lògia de França. El juliol de 1937 retornà a França on dimití de la LIDU per protestar contra la influència comunista. En aquestaèpoca treballà en una cooperativa de construcció. En 1937 va ser inscrit en la llista «Menées terroristes» (Ardits terroristes), emesa per la Direcció de la Seguretat General francesa, i el 18 de juliol de 1938 va ser detingut a París arran de la visita dels sobirans britànics i, novament, amenaçat amb l'expulsió. Durant la primavera de 1939 auxilià els companys perseguits, entre ells Bonomini, al qual ajudà a arribar als EUA després de la seva evasió del camp de concentració de Riucròs. En 1940 vivia a Fontenay-sous-Bois i figurava en una llista de militants a detenir lliurada per les autoritats feixistes italianes a l'exèrcit alemany. Durant l'ocupació nazi participà en la resistència i en un grup del maquis abans de retornar a Itàlia. Després de l'Alliberament s'instal·là a Liorna, on continuà la seva militància. En 1947, amb Augusto Castrucci, David Martini, Nino Malara i Camillo Signorini, fundà la Federació Apartidista Italiana Sindical Ferroviària (FAISF), que després esdevingué Federació Apartidista Sindical dels Ferroviaris Italians (FASFI), i que finalment serà dissolta el 25 de febrer de 1949 a Roma. Enzo Fantozzi va morir el 27 d'octubre de 1960 a Liorna (Toscana, Itàlia).\n- Antonio Soto Canalejo: El 8 d'octubre de 1897 neix al carrer Pardo Baixo de Ferrol (La Corunya, Galícia) el militant anarquista Antonio Gonzalo Soto Canalejo, conegut com El Gallego Soto. Son pare (Antonio Soto Moreira) morí a la guerra de Cuba, en l'enfonsament del vaixell «Oquendo» durant la batalla de Santiago de Cuba contra l'armada nord-americana, quan tenia un any. En 1900, amb sa mare (Concepción Canalejo González), novament casada, emigrà a Buenos Aires (Argentina), però retornarà a Ferrol a causa de discrepàncies amb son padastre, Eduardo Rey. Va viure amb unes ties --germanes de son pare-- beates i autoritàries i, encara adolescent, comença a llegir literatura anarquista i s'apassiona amb l'antimilitarisme de Tolstoi. En 1914, contrari a la guerra colonial al Marroc, es declara insubmís a l'exèrcit i emigra a l'Argentina, on treballarà com a tramoista en la companyia teatral Serrano Mendoza, que feia gires teatrals i de sarsueles pels ports de la Patagònia. La Revolució russa de 1917 el marcà fortament. En 1920 arribarà amb la companyia a la ciutat patagònica de Trelew, on participarà en activitats de protesta, intervindrà en mítings i patirà la primera detenció, que implicarà la seva expulsió de la província de Chubut. Després, amb la companyia, marxà a Río Gallegos, també a la Patagònia, on s'involucrà en les activitats de la Societat Obrera, adherida a la Federació Obrera Regional Argentina (FORA). Poc després, a petició d'un dels seus assessors, el periodista basc José Maria Borrero, abandona el teatre per dirigir el moviment obrer de la comarca. El 24 de maig de 1920 fou elegit secretari general de la Societat Obrera de Río Gallegos i adquirí notorietat entre els obrers rurals. Amb el suport de Domingo Barón, Baltasar Lorido i altres llibertaris, es converteix en el cap de la Patagònia insurgent. El juliol de 1920 fou detingut a causa de la vaga del Gran Hotel de Puerto Gallegos i el setembre d'aquell any fou de bell nou pres per intentar retre un homenatge a Francesc Ferrer i Guàrdia; intentant, senseèxit, les autoritats expulsar-lo del país el mes següent. Amb Manuel Outerelo, Argüelles, Font i altres, desenvoluparà una gran tasca de propaganda per tota la regió alhora que desaprova les accions violentes de la banda d'El Toscano. A finals de 1920 la rebel·lió patagònica s'engega amb els obrers de Río Gallegos i orientats per Soto i altres anarquistes espanyols (Leoncio Alonso, Antonio Fernández, Antoni Freire, Domingo Tarragó, Eligio Bautista, José Traba, José Díaz, Francisco García, Paulino Martínez, Enrique García) adquireix un caire revolucionari. Soto, al front d'un grup de 500 genets, aconsegueix prendre diverses hisendes, però l'exèrcit argentí, comandat pel tinent coronel Héctor B. Varela, contraatacarà. que implicarà una forta repressió. Aconsegueix arribar a Buenos Aires i representa, amb Daniel Blanco, la Societat Obrera de Río Gallegos en el XI Congrés de la FORA, on denuncia la repressió i l'actitud de la burocràcia de la FORA de Buenos Aires, sense trobar cap ressò ni tan sols en les files anarquistes. El 6 de desembre de 1921, Soto i el seu grup són finalment encerclats a La Anita, una hisenda de l'alta muntanya. L'exèrcit venç els aixecats, afusella més de 120 revolucionaris i indulta aquells que són més aptes per al treball. Soto, amb un grup de 12 lleials, pogué fugir per les muntanyes i entrà a Xile pel pas de Sentinela, després de negar-se a lliurar les armes i perseguit per l'exèrcit argentí i els carrabiners xilens que no volien que entrés al país. En aquestaèpoca patí una campanya difamatòria per part dels dirigents de la FORA del IX Congrés, però seguí comptant amb un gran prestigi entre els sindicats argentins. A Xile deambulà per diverses ciutats: Puerto Natales, Punta Arenas, Valparaíso --en aquesta ciutat es casà amb Amanda Souper i d'aquest primer matrimoni naixeran sis fills (Alba, Antonio, Mario, Aurora , Amanda i Enzo)--, Iquique, etc. A Santiago va fer feina de xofer del seu propi autobús recorrent Xile de nord a sud --patí diversos accidents de trànsit importants-- i pogué reprendre la seva militància anarquista. En 1932 s'intal·là a Punta Arenas. Més tard obrí un cinema, anomenat «Libertad», a Puerto Natales, on també assessorà sindicalment els obrers de la indústria frigorífica. Quan esclatà la Revolució espanyola no hi pogué marxar a causa de la seva mala salut. El 5 de març de 1938 es casarà de bell nou, amb Dorotea Cárdenas, de l'illa de Chiloe, amb qui tindrà una filla, Isabel. En 1945 es traslladà a Punta Arenas, on va fer feina en una foneria on adobaven motors de vaixells i després va viure d'una parada de fruites al mercat. Més tard passà una temporada errant per Tierra de Fuego i després retornà finalment a Punta Arenes, on obrí un restaurant anomenat«Oquendo», en honor del vaixell on navegà son pare. En aquesta ciutat participà activament en diverses entitats, com ara el Centre Republicà Espanyol, el Centre Gallec (1950), el Club Esportiu de Pesca i Caça (1951), la Creu Roja Internacional, la Societat d'Amics de la Unió Soviètica --malgrat el seu reconegut i inequívoc anarquisme-- i fins i tot féu costat la candidatura de Salvador Allende. La salut l'obligà a deixar el restaurant i muntà una pensió que portarà el seu llinatge, situada al carrer Ecuatoriana, i que s'ajudarà econòmicament amb un camió que portava càrregues des del port. En 1962 abandonà tota mena de treball. Sembla que va estar força unit a la fracció espanyola de la FORA (Abad de Santillán, Manuel Villar Mingo, Emilio López Arango, José Torralvo, etc.). La seva figura ha estat protagonista de diverses pel·lícules --La Patagonia rebelde (1973), Patagonia, utopía libertaria (1998)-- i de llibres i assaigs (José María Borrero, González, Osvaldo Bayer, Lois Pérez Leila, etc.). Antonio Soto Canalejo va morir a causa d'una trombosi cerebral l'11 de maig de 1963 a Punta Arenas (Magallanes, Xile). A Buenos Aires existeix el Centre Gallec-Argentí d'Estudis Sindicals i Socials «Antonio Soto» i a Ferrol un carrer porta el seu nom.\n- Mariano Sorinas: El 8 d'octubre de 1906 neix a Binacet (Osca, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Mariano Sorinas. Quan tenia 17 anys emigrà a Catalunya, on començà a treballar de paleta i s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT). Amb l'aixecament feixista de juliol de 1936, s'allistà a les milícies per combatre al front d'Aragó (Osca, Saragossa, etc.) i participà en la col·lectivitat de Binacet exercint càrrecs de responsabilitat. El febrer de 1939, amb el triomf feixista, creuà els Pirineus i va ser tancat als camps de concentració de Vernet i de Setfonts. Durant l'ocupació alemanya treballà de llenyataire, de carboner i de paleta a diverses regions gal·les. Després de l'Alliberament, va participà en la reconstrucció del país a diverses regions en el ram de la construcció. Més tard s'instal·là a Orlhac (Alvèrnia, Occitània), on treballà de paleta, i, després de la jubilació, a Perpinyà i Montpeller. Sempre va pertànyer a la CNT i participà en les activitats de Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Mariano Sorinas va morir el 4 de juliol de 1997 a Montpeller (Llenguadoc, Occitània). Sa companya, Pilar, nasqué el 15 de setembre de 1916 a Binacet (Osca, Aragó, Espanya) i morí el 7 d'abril de 2008 a Reims (Xampanya, França).\n- Heinrich Friedetzky: El 8 d'octubre de 1910 neix a Bebra (Hessen, Imperi alemany) l'anarcosindicalista Heinrich Friedetzki. Fou l'últim fill d'una família nombrosa de vuit germans. En 1912 sa família s'instal·là a Ratibor (Alta Silèsia, Imperi alemany) --actual Racibórz (Silèsia, Polònia). Sa mare morí en 1913 i son pare, ferroviari, en 1920. Quan tenia 14 anys deixà l'escola popular i estudià durant tres anys i mig l'ofici d'electricista. Després de llegir el fullet Moses oder Darwin?, d'Arnold Dodel, abandonà el catolicisme i radicalitzà les seves idees. En 1928 s'afilià a l'anarcosindicalista Freie Arbeiter-Union Deutschlands (FAUD, Unió Lliure dels Treballadors Alemanys) i, més tard, als grups de defensa antinazis «Schwarze Scharen» (Escamots Negres) de Ratibor. També participà en un grup de teatre obrer i s'educà de manera autodidacta. En 1933, durant un viatge de sis mesos a la Península Ibèrica amb Max Piechulla i Adolf Blodarcz, trobà a Barcelona (Catalunya) nombrosos companys de l'Alta Silèsia --Paul Czakon, Alfons Malina i Bernhard Pacha, entre ells-- que s'havien exiliat a la capital catalana fugint de la repressió desencadenada arran del descobriment un amagatall d'armes dels «Schwarze Scharen» a Beuthen per part de la policia alemanya. Els tres companys, després d'haver travessat a peu Txecoslovàquia, Àustria i Suïssa vivint de la venda de postals, s'havien dispersat a França per passar per separat clandestinament la frontera a Espanya. Friedetzki, des de Perpinyà, arribà a Barcelona amagat sobre els eixos d'un vagó de tren alemany i en aquesta ciutat, per intermediació de Solidaridad Obrera aconseguí contactar amb un company alemany i trobar Czakon i els altres; després de viatjar per València i Almeria, retornà, sempre a peu, a Alemanya amb els altres companys de viatge. En 1937, en plena guerra d'Espanya, amb Max Piechulla, intentaren des de Perpinyà entrar clandestinament a la Península i arribar a Barcelona on serien atesos per Augustin Souchy; senseèxit, marxaren a París on, sense mencionar la seva pertinença a la FAUD, s'allistaren a les Brigades Internacionals. Un cop a Barcelona, no pogueren separar-se, com era la seva intenció, del grup de voluntaris estrangers i van ser integrats en una unitat de les Brigades Internacionals (Batalló Ernst Thälmann de la XI Brigada) a València. Després d'un curs de formació, el febrer de 1938 van ser enviats al front, on van ser objecte de vigilància per part dels comissaris polítics comunistes i finalment empresonats acusats d'espionatge nazi. En març de 1938 ambdós van caure presoners de les tropes italianes i van ser tancats al monestir burgalès de San Pedro de Cardeña. Friedetzki, que parlava perfectament el polonès i el txec, per evitar ser deportat a l'Alemanya nazi, es va fer passar per ciutadà txecoslovac. A començaments de 1939, quan la invasió de Txecoslovàquia, va ser lliurat a la Gestapo i deportat a Alemanya. Assabentats de la seva vertadera identitat, el novembre de 1939 va ser condemnat pel Volksgerichtshof (Tribunal del Poble nazi) a dos anys i mig de presó per«combatent de l'Espanya roja» i internat fins al final de la guerra als camps de concentració de Sachsenhausen i de Ravensbrück. Gràcies al seu ofici d'electricista pogué salvar la vida fins l'alliberament del camp per les tropes soviètiques l'abril de 1945. Després de la guerra, fugint de l'ocupació comunista de Silèsia, s'establí amb la seva companya i sos tres fills a Lübeck (Slesvig-Holstein, Alemanya) on milità en la Föderation Freiheitlicher Sozialisten (FFS, Federació dels Socialistes Llibertaris), organització successora de la FAUD, i formà part del Comitè dels Exinternats dels Camps de Concentració. En 1993, després de la mort de sa companya i emmalaltit, s'instal·là a Colònia (Rin del Nord - Westfàlia, Alemanya) per viure a prop d'un nebot i on establí contacte amb joves militants anarquistes, realitzant conferències sobre les seves experiències a diferents indrets. A partir de 1994 passà els hiverns a Alacant (Alacantí, País Valencià), on el clima era més benigne per a la seva malaltia; en aquesta ciutat es relacionà amb la Confederació Nacional del Treball (CNT). Heinrich Friedetzky va morir el 14 de maig de 1998 a Colònia (Rin del Nord - Westfàlia, Alemanya), l'endemà d'haver retornat d'Alacant.\n-Émile Cottin:El 8 d'octubre de 1936 mor a Farlete (Saragossa, Aragó, Espanya) l'anarquista Louis-Émile Cottin, conegut com Milou. Havia nascut el 14 de març de 1896 a Creil (Picardia, França). Fill d'una família obrera, va passar la seva infància a Compiègne. Fuster ebenista, llegeix molt Zola i descobreix de molt jove les idees llibertàries. A partir de 1915 s'ajuntarà amb els anarquistes Émile Armand, Pierre Chardon i Sébastien Faure, i més tard amb Louis Lecoin i l'exiliat Buenaventura Durruti. En maig de 1918 va veure com la guàrdia carregava i disparava contra els obrers de les fàbriques d'armament en vaga i va quedar commogut. El 19 de febrer de 1919 va intentar assassinar Georges Clémenceau, president del Consell de Ministres i«trencador de vagues», sense èxit. Condemnat a mort el 14 de març de 1919 per un consell de guerra presidit pel coronel Hyvert, la pena és commutada a 10 anys de reclusió i 20 d'exili, gràcies a la campanya que llança el periòdic Le Libertaire sota el lema: «L'assassí de Jaurès: alliberat; Cottin, que no ha matat ningú: condemnat a mort.» Durant aquests anys, molts militants anarquistes seran perseguits i empresonats pel seu suport a Cottin. La Unió Anarquista va editar en 1922 per agitar la campanya el fullet Émile Cottin, son geste, sa condemnation, son suplice. Tancat a Melun, s'hi va estar 42 dies a la cel·la dels condemants a mort. Alliberat el 21 d'agost de 1924, és constret a fixar la residència a Haucourt (Oise), on l'anarquista Segond Casteu el va albergar. Va viure aquest temps fent capses de fusta de l'arbre del pa a vint francs que eren publicitades pel setmanari anarquista Germinal. Tanmateix no deixa de viatjar i a París coneixerà sa companya, amb qui tindrà un fill, però de qui se separarà aviat. En 1930, quan anava a Marsella a veure son fill, és detingut a Lió i condemnat a tres mesos de presó. En 1936 va treballar com a ebenista a Clichy i el febrer va ser de bell nou detingut i empresonat altres tres mesos. En setembre de 1936, marxa a Espanya i s'allista en el Grup Internacional la columna del seu amic Durruti. Cottin va morir al front de Saragossa quan es trobava fent guàrdia encimbellat en un arbre, a la riba del riu, i una bala d'un franctirador d'elit l'abaté.