Xavier Regàs, traductor del teatre de bulevard\nInicio > Numéros > 115-2 > Traductions et re-traductions (XI... > Xavier Regàs, traductor del teatr...\nXavier Regàs, entrepreneur et auteur de théâtre, traduisit au catalan et à l’espagnol un groupe d’auteurs remarquables du théâtre de boulevard pendant le régime franquiste. Cet article analyse spécifiquement la réception critique de Boléro, de Michel Duran, et La cuisine des anges, d’Albert Husson.\nXavier Regàs, an impresario and playwright, translated a group of distinguished authors of Boulevard theatre into Catalan and Spanish during Franco’s Regime. This article specifically analyses the critical reception of Boléro, by Michel Duran, and La cuisine des Anges, by Albert Husson.\nXavier Regàs, empresario y autor teatral, tradujo un grupo de autores representativos del teatro de bulevard al catalán y al español durante la dictadura franquista. Este artículo analiza concretamente la recepción crítica de Boléro, de Michel Duran, y La cuisine des anges, d’Albert Husson.\nthéâtre de boulevard et traduction, Regàs (Xavier), Duran (Michel), Husson (Albert)\nBoulevard theatre and translation, Regàs (Xavier), Duran (Michel), Husson (Albert)\nteatro de bulevard y traducción, Regàs (Xavier), Duran (Michel), Husson (Albert)\nRegàs, promotor i traductor de teatre estranger\nBolero & tres angelets a la cuina\nAquest article s’inscriu en el Grup d’estudis de traducció, recepció i literatura catalana, TRILCAT (2009 SGR 194), reconegut i finançat per l’AGAUR de la Generalitat de Catalunya i en el projecte FFI2011-26500 finançat pel Ministerio de Ciencia e Innovación.\nPDF 637k Enviar el documento por correo electrónico\n1Xavier Regàs Castells (1905-1980) és un dels noms més poc estudiats del teatre català en relació amb la seva àmplia activitat com a promotor, empresari, comediògraf i traductor especialitzat en el teatre de bulevard. Regàs, que coneixia molt bé la tradició i el repertori del bulevard, va decidir incorporar-lo a l’escena catalana durant la dictadura franquista.\n2Els fonaments del lligam de Xavier Regàs amb la cultura francesa se situen en la seva joventut, a finals dels anys vint i primera meitat dels trenta. Relacionat familiarment amb una de les empreses més significatives del gremi de la restauració barcelonina (Regàs, Miquel 1952; 1960; Regàs, Xavier 1973; Regàs, Oriol 2010: 21-52), va començar a col·laborar a partir de 1924 al diari La Publicitat. Va acabar la carrera de Dret un any més tard i després d’enllestir el doctorat el 1926, Regàs es va convertir en corresponsal del diari a París. A la capital francesa va obtenir també el certificat a l’Escola d’Alts Estudis Internacionals i el 1928 va ser acreditat com a periodista a la Societat de les Nacions de Ginebra. En els anys trenta, el seu nom apareix relacionat amb la colla de L’Opinió, un dels tres grups fundadors d’Esquerra Republicana de Catalunya, el març de 1931, un mes abans de les eleccions que van significar l’adveniment de la Segona República Espanyola i la restauració de la Generalitat de Catalunya. Com a resultat d’un sentit compromís polític, Regàs, molt proper a la figura del conseller de Governació, Josep Tarradelles, va assumir el càrrec de cap dels Serveis Centrals del govern de Catalunya.\n3Va ser justament durant l’etapa republicana quan va debutar com a dramaturg amb Cèlia, la noia del carrer Aribau (1935), una comèdia interpretada per Enric Borràs, el qual també va protagonitzar amb Maria Vila La Patètica (1938), un sainet barceloní que es va estrenar al Teatre Poliorama convertit en Teatre Català de la Comèdia durant la guerra civil (Foguet 2005: 163-191); es tracta de dos típics productes de comèdia catalana de costums, un gènere que no va deixar de conrear en els primers temps de la represa teatral de postguerra.\n4Després d’exiliar-se a França, va tornar a Catalunya el 1942. Quan quatre anys més tard va ser possible representar teatre professional en català, Regàs s’hi va implicar tant en tasques empresarials com també de dramaturg d’una sèrie de textos que seguien les orientacions generals de la producció del teatre català d’entreguerres, com ara Tieta (1946); Sota la llàntia del Born (1947), en col·laboració amb Celestí Martí Farreras, «una comedia ochocentista, estilo zarzuela, pero con versos en lugar de números musicales» (Massó 1972); Ha guanyat el Barça (1949), en col·laboració amb Valentí Castanys; El marit ve de visita (1951) i El capità Mascarella (1953). Es tracta d’una genuïna proposta teatral que el mateix Regàs va explicar al cap dels anys en aquests termes:\n- Quisiera que dijeran que he hecho un teatro digno. No me considero genial, pero considero que el mío es un teatro comercial aunque con categoría. Mi teatro tiene el defecto de ser teatro de evasión, pero también lo es el de Anouilh, el de Pagnol, el de Benedetti. Y muchas de las comedias de Pirandello lo son también. Me atengo a la fórmula dada por Jean Baptiste Poquelin. «No hay teatro bueno y teatro malo. Sólo hay teatro divertido y teatro aburrido.» (Massó 1972)\n5Un punt i a part el mereix Tobruck (1949), la peça més identificada amb el model del teatre de bulevard, que va ser qualificada com una de les poques mostres d’actualització de l’escena catalana de l’època amb una escenografia d’Antoni Clavé (1913-2005) aleshores exiliat a França. El seu fill, però, en parla en les seves memòries com si fos una traducció (Regàs, Oriol 2010: 39). No és l’únic cas, si tenim en compte que en la relació de l’obra original de Xavier Regàs hi consta també Pobre Gabriel!, que és una traducció de L’amor truqué, de Paul Nivoix, com he pogut comprovar en consultar el Fons Regàs dipositat a la Biblioteca de l’Institut del Teatre de Barcelona. Una situació semblant s’esdevé també amb Camarada Cupido, com tot seguit explicaré.\n2 Entre els papers del Fons Xavier Regàs, es conserva una ampliació de Civilitzats, tanmateix, de Sol (...)\n6Si no vaig errat, Regàs va debutar com a traductor teatral al llarg dels anys cinquanta. Més que fomentar pròpiament la creació d’un teatre de bulevard català, en la línia del que Carles Soldevila va intentar realitzar abans de la guerra2, es va proposar difondre textos i autors, la majoria dels quals formaven part del repertori del bulevard amb el complement d’altres peces d’origen anglès o italià, unes poques excepcions del teatre nord-americà i un text escrit originàriament en alemany. Per tal de difondre el conjunt d’aquesta producció, de bon començament Regàs, que amb Joan Serrat va assumir durant anys la gestió empresarial del Teatre Romea, va disposar d’un determinat tipus de local: els teatres Windsor (1955-1970) de la Diagonal i Alexis (1955-1963), dels quals en algun moment en va arribar a assumir la direcció artística. Més endavant va estar també relacionat amb el Teatre Candilejas (1957-1967) (Bascompte 1963; Permanyer 1990), situat com l’Alexis a la Rambla de Catalunya, i en menor mesura amb el Teatre Guimerà (1958-1964), ubicat al carrer del Pi, o el Panam’s, a tocar del Teatre Principal, en plena Rambla.\n7La proximitat geogràfica dels tres primers locals no va ser gratuïta, com tampoc no ho va ser que els cinc locals, etiquetats segons el model parisenc com a «teatres de butxaca» (Vilar 1959), s’esforcessin per oferir una programació especialment deutora del model boulevardier, tot i acollir excepcionalment autors del teatre més innovador de postguerra –Samuel Beckett, John Osborne o Alfonso Sastre, per exemple–, o algunes creacions autòctones ofertes en català, perquè les funcions dels esmentats locals s’oferien majoritàriament en castellà quan es tractava de representar obres estrangeres. La situació responia sobretot a dos factors, fàcils de comprendre en el marc de la dictadura franquista: la prohibició taxativa de traduir textos literaris al català i un públic fet a mida, avesat a seguir aquest tipus de manifestacions teatrals en castellà. Quan els criteris rígids de la censura es van començar a flexibilitzar amb comptagotes, en la segona meitat dels anys cinquanta, Xavier Regàs va procurar de treure’n profit.\n8De fet, Regàs se’n va fer un tip de traduir textos del bulevard francès o d’un model dramàtic anglès assimilable com ara George and Margaret, de Gerald Savory (1909-1996), una peça que la parella Adolfo Marsillach/Amparo Soler Leal va estrenar al Teatre Windsor el 1955 (Marsillach 1998: 177-191). Uns dies més tard d’aquell mes de desembre, Regàs va oferir Camarada Cupido, una «farsa satírica en dos actos divididos en tres cuadros», segons el programa de mà, «original» de Xavier Regàs, «inspirada en una narración de Kataiev», que es va estrenar al Teatre Alexis (7-12). En ser publicada en català, la mateixa llengua de la representació, es va corregir la referència del programa de mà i l’obra va ser qualificada de «farsa satírica en tres actes segons versió lliure de Kataiev». Com he estudiat en un altre paper (Gallén 2012), Camarada Cupido no és sinó una traducció de Regàs realitzada a partir d’una versió francesa de Kvadratura kruga (La quadratura del cercle) de Valentin P. Kataiev (1897-1986), que es va estrenar a París el 1931, on va ser reposada el 1949.\n9La qüestió és que Camarada Cupido va ser un èxit de públic en un context en què encara no s’autoritzaven oficialment ni amb regularitat les traduccions al català. Què hauria passat si s’hagués presentat l’obra com a original de Kataiev, traduïda per Regàs? Potser la censura no l’hauria permès perquè es tractava d’un text estranger i sobretot d’un escriptor «soviètic»? Encara que un sector de la crítica teatral barcelonina aprofités l’ocasió per qüestionar la Rússia comunista, Kvadratura kruga, i la versió Camarada Cupido, respon a les característiques d’una comèdia lleugera, sense una càrrega política explícita, propera al model del bulevard que abonava l’empresa artística del Teatre Alexis. En qualsevol cas, el bon funcionament de l’experiència va estimular Regàs a continuar traduint textos dramàtics cap al català amb el permís de la situació històrica i el vist-i-plau dels responsables de la censura. D’aquesta situació en va parlar ell mateix al setmanari Destino arran d’un ampli debat sobre la migradesa de l’escena professional barcelonina de postguerra. Per a ell, la represa del teatre català havia ofert alguns textos originals de qualitat literària com ara La fortuna de Silvia o Galatea, de Sagarra, i altres obres de Carles i Ferran Soldevila, Feliu Aleu, Joan Oliver i també de seves, sense especificar-ne cap títol. En comparar la situació de 1959 amb la del temps de preguerra, Regàs es queixava de l’absència escènica d’autors estrangers en la nostra llengua:\nLa única desventaja, y no ciertamente pequeña, con que nos debatimos, es que entonces se podían estrenar adaptaciones y traducciones de obras extranjeras, sin limitación alguna, y es un hecho cierto que la mayoría de las temporadas del período a que me refiero, las salvaban esta clase de producciones. Recordemos El procés de Mary Dugan, El carrer, Marius, Fanny, Els criminals, El fakir de Bengapur, etc.\n10Així doncs, de cara a resoldre l’estat crític que vivia el teatre català, Regàs demanava dues coses:\nA) Una continuidad asegurada con la reserva económica suficiente. Es decir, una temporada proyectada de octubre a junio con resistencia suficiente que permita esperar la comedia de éxito.\n– Adviértase que esta circunstancia no es peculiar de nuestro teatro, sino general. En el teatro castellano ocurre lo mismo. La prueba la tenemos en el hecho de que antes de nuestra guerra existían en Madrid un sinfín de compañías titulares de los teatros de la capital –muchos más de los que pueda haber hoy– y, en la actualidad, tales compañías titulares, aparte los teatros nacionales, han querido reducidas al Lara y al Infanta Isabel.\nB) Que desaparezcan las dificultades para la programación de obras extranjeras. Tampoco puede decirse que este inconveniente sea peculiar de nuestro teatro. En Madrid se estrenan muchísimas más traducciones que obras originales, y en Francia –sin duda alguna, el país que posee los mejores autores del mundo- al comienzo de la temporada actual, la programación de debut en los teatros de París estaba constituída en más de un setenta por ciento por adaptaciones de obras extranjeras. (Regàs 1959)\n11Abans de parlar de les traduccions de Regàs d’una colla d’autors boulevardiers relacionats bàsicament amb el teatre de postguerra, voldria exposar una qüestió que li va ser imputada, i sobre la qual he aconseguit trobar un parell de referències. En el món professional del teatre català de postguerra va córrer la brama que algunes de les obres «originals» de Regàs no eren sinó traduccions o adaptacions de textos estrangers. Més amunt ja he esmentat el possible cas de Tobruck, que no he pogut verificar, i els de Camarada Cupido i Pobre Gabriel !, que he pogut contrastar.\n12Una de les persones que va arribar a qüestionar públicament l’absoluta «originalitat» de la producció de Regàs, va ser Xavier Fàbregas, responsable de l’entrada «Xavier Regàs i Castells» a la Gran Enciclopèdia Catalana (GEC):\n[...] Després de la guerra actuà com a empresari i organitzà, no sense polèmiques, els cicles de Teatre Llatí. Estrenà, alhora, diverses comèdies, de les quals no sempre és fàcil saber quines són originals: El marit que ve de visita (1952), Camarada Cupido (1956), El capità Mascarella (1957). Escriví també en castellà El elefante blanco (1966). (Fàbregas 1981)\n3 Fins a 1957, i en la seva condició d’empresari, Regàs va presentar Emma Gramatica (1946), Louis Jou (...)\n13Quan va morir Regàs, el crític Joan de Sagarra va sortir en defensa del seu perfil com a home de teatre i especialment del seu paper com a director artístic del Cicle de Teatre Llatí (1958-1968)3, tot esmentant el comentari que s’havia publicat al diari Avui, escrit per la mateixa persona que havia redactat l’entrada a la Gran Enciclopèdia Catalana, i que feia així: «Acostumat a una època en què la paraula originalitat era molt respectada en alguns gèneres temàtics menors, bastants de les seves peces són d’un origen dubtós». La resposta de Sagarra va ser contundent:\nMe resulta intolerable, vergonzoso e intolerable que se despida a un autor catalán como Xavier Regàs con un comentario malicioso sacado de nuestra Enciclopèdia, comentario que no es más que una acusación de falta de originalidad, más aun de posible plagio, y además una acusación no probada. [...] Al término del mencionado comentario se «salva» al empresario Regàs, al Regàs de los desaparecidos ciclos del Teatro Latino. Y se le «salva» con esas palabras. «Malgrat la poca qualitat intrínseca d’aquests cicles, és indiscutible que ens permeteren en aquells anys de veure algunes companyies importants que d’altra manera no haurien passat per Barcelona.» (Sagarra 1980)\n4 Es conserven mecanografiats i amb indicació clara de l’autoria estrangera, encara que no tinc const (...)\n14Un cop anotada aquesta incidència, el 1972, amb motiu d’un homenatge públic que se li va retre, va transcendir que Regàs havia escrit dinou textos originals i n’havia traduït quaranta tres (Massó 1972). En l’annex d’aquest escrit ofereixo una relació de vint-i-tres textos traduïts i representats en català i castellà, que he pogut contrastar amb els originals. N’he exclòs alguns, perquè o bé no he pogut aclarir la qüestió de l’autoria o bé desconec si es van arribar a representar o no; alguns d’aquests textos es conserven en el Fons Xavier Regàs4.\n15En relació amb la llista dels textos traduïts i representats, sospito que pel que fa als textos originals en anglès, Regàs va recórrer també a la versió francesa. És el cas de George and Margaret, de Gerald Savory, que va ser adaptat al cinema el 1940, traduït al francès per Marc-Gilbert Sauvajon i Jean Wall i estrenat a París el 8-4-1946, de la mateixa manera que la companyia belga Le Rideau de Bruxelles, contractada per Regàs, va estrenar en francès Reviens, petite Sheba [Come Little Sheba], de William Inge, a Barcelona (21-10-1955). Una altra versió, la de Smith, de Maugham, la va realitzar a partir de la de J. Romero de Tejada, editada per Luis de Caralt el 1949, mentre que la de Bon Nadal, Mr. Scrooge es va fer a partir de la d’Enrique Suárez de Deza, El anticuario, que va ser estrenada pel Teatro María Guerrero a Madrid el 27-12-1947, i posteriorment a Barcelona (1-9-1948).\n16Si deixem de banda la qüestió controvertida de l’«originalitat» d’una part de la producció dramàtica reconeguda de Regàs, s’ha de valorar la seva aposta per incorporar textos i autors del teatre de bulevard, amb una atenció preferent pels de la segona postguerra europea. La relació inclou autors com Maurice Hennequin (1863-1926) i Pierre Veber (1869-1942), Paul Nivoix (1893-1958), Michel Duran (1900-1994), Marc-Gilbert Sauvajon (1909-1985), Albert Husson (1912-1978), Jacques Deval (1908-1991), Jean Anouilh (1910-1987), André Roussin (1911-1987), Andre-Paul Antoine (1892-1982), Louis Velle (1926), o Gilbert Laporte. Complementàriament a la producció teatral francesa, cal afegir-hi, a més dels ja esmentats Valentin P. Kataiev, Gerald Savory, W. Somerset Maugham (1874-1965) i William Inge (1913-1973), els de John Patrick (1905-1995), Vittorio Calvino (1909-1956), o Hans Weigel (1908-1991).\n17Centraré ara la meva anàlisi en els casos de Bolero i Tres angelets a la cuina, dos èxits del teatre de bulevard a París que van obtenir també una excel·lent acollida per part del públic barceloní en ser representats en català. Quant a Michel Duran, aquest era ja un autor conegut a l’escena catalana, car la companyia de Mercè Nicolau i Ramon Martori, va estrenar al Teatre Novetats Llibertat provisional (16-10-1935), segons la traducció que Domènec de Bellmunt, pseudònim de Domènec Pallerola [1903-1993] i J. Bertrans Solsona van realitzar d’un text que s’havia estrenat amb gran èxit a París (20-4-1934).\n18El primer que podem dir de Bolero (Théâtre des Bouffes-Parisiens, 12-5-1941; versió cinematogràfica d’Arletty, 1942) és que la traducció del text va ser autoritzada per la censura «a reserva del visado de ensayo general», el 7 d’agost de 1956, «solamente para mayores de 18 años», amb les «tachaduras» d’algunes pàgines, sense cap altre tipus de correcció i amb la indicació que no era «radiable».\n19Entre els papers de Regàs es conserva també el contracte signat per l’autor i el traductor, datat el 27-9-1956, en què l’un i l’altre es reparteixen de manera equitativa els possibles beneficis de la representació. Una altra dada important del contracte assenyala que:\n5 Caixa 144. Fons Xavier Regàs.\n3ª TRADUCTOR no podrá editar ni publicar la traducción o la adaptación que está autorizado de esta obra; solamente podrá dar copias manuscritas o autografiadas como manuscritas para las necesidades de las representaciones teatrales en catalán bajo su exclusiva responsabilidad 5.\n20Tant el repartiment equitatiu entre autor i traductor com el fet que l’obra no es publiqués es va fer extensible a altres contractes signats per Regàs com a traductor, la qual cosa pot explicar també, si més no en part, que del conjunt de les traduccions relacionades només es publiqués Camarada Cupido, perquè l’obra constava com a «original» del mateix Regàs.\n21Per les característiques del gènere o producte, a cavall del bulevard i el vodevil, fer el seguiment de la recepció crítica de Bolero (estrena, 13-11-1956) aporta algunes dades interessants a assenyalar, com molt bé reflecteix la crítica de Marsillach:\nComo teatro de «boulevard» no se podía elegir obra más representativa. Es «boulevard» ciento por ciento. O «cien por cien», como dicen ahora por ganas de hablar mal. Ya se entiende que tiene sus trazas de vodevil, y que todo resulta regocijado y un punto atrevido. Un punto solo, ya que no ocurre ni se dice nada demasiado grave, y hay en el relato su buena porción de sentimentalismo. Las escenas propiamente vodevilescas, resulta luego que eran de mentirijillas. Porque sería difícil encontrar otra obra, cuyos protagonistas sean tan aficionados a soltar embustes y a inventarse historias. (Marsillach 1956)\n22Dirigida per Esteve Polls (Polls 2009: 359-385), Bolero va rebre l’acceptació quasi unànime de la premsa, al marge de les consideracions reprovatòries sobre determinades expressions del llenguatge conreat pel traductor que, malgrat haver passat pel sedàs de la censura, ferien encara la sensibilitat d’algun crític, com l’esmentat Marsillach –«yo suprimiría el exceso de vulgarismos»– o Junyent:\nLa ingeniosa producción, que a ratos parece comedia y vodevil a ratos, ha pasado la frontera sin los chistes intencionados, frases de grueso calibre y escenas escabrosas de que el original está plagado; pero esta merma que en la aduana literaria, establecida por el gusto de nuestro público, impulsó la experiencia teatral de Xavier Regás, no ha sido todavía bastante para que al adaptador se le escaparan frases y términos ordinarios que desdicen del lenguaje en que deben producirse personas educadas, cual las que intervienen en el desenfadado juguete, frívolo, ligero, aunque no procaz ni desvergonzado. (Junyent 1956)\n23Tanmateix el públic assistent es devia sentir prou còmode, sinó identificat, amb aquell muntatge, ben interpretat i representat en el marc d’un local adient: «esa coquetona sala, íntima y atrayente del estilo de los teatros franceses de bolsillo», segons el crític de La Vanguardia (Martínez Tomás 1956), i on: «el público se divertió de verdad y aplaudió mucho. ¿Acaso el “Teatro de Boulevard” se propone otra cosa?», com anotava la crítica de Diario de Barcelona (Morales 1956).\n6 Segons A. [rmenteras] a La Prensa, 1-6-1957.\n24En general, hi ha respecte i un reconeixement generalitzat pel treball del traductor, perquè «Xavier Regás ha logrado con la pieza de Michel Duran una de esas adaptaciones tan hábiles y precisas que hacen olvidar el nombre del autor, tanto en el empleo de un verbo muy castizo, directo y expresivo, como en la adecuación de los incidentes argumentales a la mentalidad y a las costumbres del país. Una auténtica “adaptación”, en fin, que no tiene nada que ver con las que vemos habitualmente.» (Sordo 1956). Pel que he pogut esbrinar, l’obra va assolir a finals del mes de maig de 1957 les quatre-centes representacions6. Va ser el gran èxit de Regàs com a traductor i en català, superior al que va aconseguir amb Tres angelets a al cuina (La cuisine des anges, Théâtre de Vieux-Colombier, 5-1-1952), d’Albert Husson, un autor nascut a Lyon com Marcel Achard i Michel Duran, els seus referents immediats en el teatre de bulevard.\n25Pel que fa a Tres angelets a la cuina (estrena, 24-9-1959), la crítica ja coneixia la traducció espanyola de José Luis Alonso, que s’havia estrenat gairebé quatre anys i mig abans al Teatre Windsor (9-4-1955) amb la participació d’un intèrpret, Joan Capri, que va repetir ara amb Lluís Nonell i Carles Lloret, els altres dos « angelets », que acompanyaven Mercè Bruquetas, la protagonista, guardonada amb el premi d’interpretació femenina del II Cicle de Teatre Llatí. Aquest cop, la crítica va passar més aviat per alt les consideracions a fer sobre el text original i es va centrar sobretot en la traducció de Regàs, tot valorant-ne que no derivés en un tractament pròpiament naturalitzador del text original. Tres angelets a la cuina no era més que una pièce bien faite, desproveïda dels elements vodevilescos de Bolero, que mereixia el següent comentari del crític de La Vanguardia Española :\nObra fundamentalmente humorística, parece que Albert Husson se propone con ella demostrar que el bien se puede hacer a través de los más extraños y complicados medios. Hasta cabría decir que el bien se puede hacer incluso empleando el mal. Esta idea paradójica la desenvuelve con un auténtico derroche de intención y de gracia hasta conseguir una obra escénica de rara y sorprendente perfección. […] Más que una traducción, es una adaptación excepcionalmente inteligente. Además ha intercalado como final del primer acto una deliciosa canción “nadalenca”, a la que ha puesto música el maestro Jaime Mestres. (Martínez Tomás 1959)\n26De les dades proporcionades per la censura és important remarcar la justificació del caràcter excepcional de la traducció en relació amb la programació de textos originals en català representats per la companyia titular del Teatre Romea. De manera significativa el text que es va presentar a Censura només contenia una «tachadura» (pàgina 23, acte 3), era autoritzat «para mayores de 16 años», i titllat d’un valor teatral «bueno», sense cap matís polític i religiós. Finalment, el censor Javier de Valdivia emetia el següent «juicio general»:\nSe trata de una traducción y adaptación a la lengua catalana de la obra francesa de Cuisine des anges, ya traducida y representada en castellano. Obra de gran «vis» cómica, humor fino y situaciones muy chocantes y divertida.\n7 Exp. 283/58. Caixa- lligall 73/9277. Archivo General de la Administración (AGA) d’Alcalá de Henares (...)\n27Fins i tot aquest cop el censor considerava que podia «transmitirse en emisión nocturna»7.\n28Quant a la recepció crítica, en tractar-se potser d’una comèdia humorística, ben travada i «blanca», no hi ha massa aspectes pròpiament a destacar, deixant de banda del reconeixement unànime als intèrprets i al traductor:\nJavier Regás, en su versión catalana directamente del original de Husson, ha hecho una adaptación completa de la comedia con ese saber hacer tan suyo y original, que ayer nos pareció una obra nueva. […] Regás es un comediógrafo afortunado, pero su fuerte son las traducciones, nadie lo ignora. En esta traducción –traducción en el teatro es también adaptar- ha hecho una labor de mérito, hay que reconocerlo. (Morales 1959)\n29La unanimitat de la crítica només va ser parcialment qüestionada per Junyent pel que feia al llenguatge emprat:\nEn catalán, Javier Regás no ha hecho sino seguir fielmente el lenguaje de Husson, trasplantándolo con sus propias crudezas de forma y de fondo y «respetando» incluso ordinarieces de lenguaje que ninguna falta hacían en la versión y que, por otra parte, aplebeyan el idioma vernáculo. Con este solo reparo aparte, la traducción acusa la diestra mano de un hombre de teatro, como Regás, acreditado especialista en ese difícil arte de las adaptaciones. Tres angelets a la cuina resulta una obra entretenida, pero de escasa contextura. […] Lo mejor de todo reside en el tono de farsa con situaciones graciosas y ocurrencias francamente divertidas. (Junyent 1959)\n8 A Barcelona es va estrenar l’agost de 1960 amb el títol de No somos ángeles, quan el text teatral o (...)\n30Una postil·la final, en la seva crítica a Revista Enrique Sordo va esmentar la versió cinematogràfica, We’re No Angels (1955), dirigida per Michael Curtiz i interpretada per Humprey Bogart, Aldo Bay, Peter Ustinov i Joan Bennett8.\n31Envelleixen les traduccions del teatre de bulevard? Si ens atenem al context del teatre en llengua catalana, es fa difícil de dir, perquè al llarg del segle vint la seva presència va aparèixer esbiaixadament en l’escena barcelonina, excepció feta del model singularment vodevilesc notablement representat i seguit pel sectors populars barcelonins en el primer terç del segle passat.\n32Carles Soldevila, especialment, i en menor mesura Josep Pous i Pagès o anteriorment el mateix Josep Carner, que ho va assajar amb Tristan Bernard, van intentar difondre, amb una discreta acceptació, alguns autors i textos boulevardiers per al consum d’uns determinats sectors de la burgesia barcelonina amb l’afany de culturalitzar-la en la llengua natural del país. L’esclat i el desenllaç de la guerra civil va malbaratar la possible continuïtat de la proposta teatral, quan ho va intentar Xavier Regàs, amb la voluntat d’adreçar-se a aquells mateixos sectors, ja hem vist quines van ser les limitacions i els condicionaments de la seva aposta –censura, teatres de butxaca, textos representats, però no publicats, etc–, durant una etapa iniciada amb comptagotes en la segona meitat dels anys cinquanta i pràcticament tancada en els primers setanta amb la dissolució de la majoria d’aquells teatres de butxaca.\n9 Es va estrenar en català el 14-9-2011, dirigida per Juan José Afonso segons una versió de Josema Yu (...)\n33En la primera dècada del segle vint-i-u, la continuïtat escènica d’aquell model dramàtic tan connotat ideològicament, estèticament i socialment en el seu moment, ha passat a convertir-se més aviat en un producte transversal del nostre temps globalitzador, adreçat a uns sectors socials molt més amplis, que assisteixen a les representacions en locals de les empreses privades més importants de Barcelona, com és el cas de Le dîner des cons (El sopar dels idiotes), de Francis Veber (1923) que es va representar al Teatre Apolo el 20119. Certament, el panorama teatral barceloní s’ha democratitzat i transformat dels anys cinquanta ençà, el que no sabem, però, és fins a quin punt aquest canvi radical pot incidir sobretot en el model de llengua literària del traductor, si un director o una companyia es proposés recuperar avui alguns d’aquells textos del teatre de bulevard de postguerra, que va incorporar Xavier Regàs, amb la intenció o no ara de naturalitzar-los.\nAguirre José Fernando, «Teatros. Última jornada del Ciclo de Teatro Latino. Tres angelets a la cuina», Hoja del Lunes, 28-9-1959, p. 21.\nArmenteras Antonio de, «Alexis. Estreno de Bolero, comedia de Michel Duran, adaptación catalana de Javier Regás», La Prensa, 14-11-1956, p. 4.\n— «Tres angelets a la cuina, en versión catalana de Javier Regás, por la Compañía Maragall», La Prensa, 25-9-1959, p. 9.\nBascompte Ramiro, «5 años del teatro Candilejas», Primer Acto, 45, 1963, p. 30-37.\nCala Manuel de, «En el Alexis. Estreno de Bolero, comedia de Michel Duran, adaptación catalana de Javier Regás», El Noticiero Universal, 14-11-1956, p. 14.\n— «En el Romea. Ciclo de Teatro Latino. II Trofeo Barcelona, Tres angelets a la cuina, de Albert Husson, en versión catalana de Xavier Regás», El Noticiero Universal, 25-9-1959, p. 17.\nFàbregas Xavier, «Regàs i Castells, Xavier», dans Gran Enciclopèdia Catalana; POS-REZ. 12, 1981, Barcelona, Enciclopèdia Catalana, S. A., p. 415.\nFoguet i Boreu Francesc, Teatre, guerra i revolució. Barcelona, 1936-1939, Barcelona, Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 2005.\nGallén Enric, « Xavier Regàs, traductor teatral. El cas de Camarada Cupido », dans José Luis Martí Ferriol – Ana Muñoz Miquel (eds.), Estudios de traducción e interpretación. Vol. II. Entornos de especialidad, Castelló de la Plana, Universitat Jaume I, 2012, p. 213-219.\nJunyent José Mª, «Alexis. El estreno de Bolero, de Michel Duran, en versión catalana de Xavier Regás», El Correo Catalán, 14-11-1956, p. 9.\n— «Alexis. Bolero, comedia en tres actos de Michel Duran, adaptación catalana de Xavier Regás», El Correo Catalán, 15-11-1956, p. 9.\n— «Ciclo de Teatro Latino en Romea. II Trofeo Ciudad de Barcelona. Tres angelets a la cuina, de Albert Husson, en versión de Xavier Regás, por la Compañía Maragall», El Correo Catalán, 26-9-1959, p. 11.\nMarsillach Adolfo, Tan lejos, tan cerca. Mi vida, Barcelona, Tusquets editores, 1998.\nMarsillach Luis, «Estreno en el Alexis. Bolero, de Michel Duran, en adaptación catalana de Javier Regás», Solidaridad Nacional, 14-11-1956, p. 17.\n— «El II Ciclo de Teatro Latino. Tres angelets a la cuina, de Husson, por la compañía Maragall», Solidaridad Nacional, 26-9-1959, p. 11.\nMartí Farreras [Celestí], «Teatro. El Segundo Ciclo de Teatro Latino», Destino, 1156, 3-10-1959, p. 35.\nMartínez Tomás A[ntonio], «Teatros. Alexis. Estreno de Bolero, de Michel Duran, traducción catalana de X. Regás», La Vanguardia Española, 14-11-1956, p. 25.\n— «El II Ciclo de Teatro Latino. La Compañía Maragall presenta Tres angelets a la cuina, de Albert Husson, traducción de Regás», La Vanguardia Española, 25-9-1959, p. 20.\n— «Cinematografía. Montecarlo, Niza y Aristos. No somos ángeles», La Vanguardia Española, 24-8-1960, p. 21.\nMassó Ángeles, «Xavier Regás recibirá un homenaje», La Vanguardia Española, 12-3-1972, p. 55.\nMorales María Luz, «Teatro Alexis. Estreno de Bolero, comedia de Michel Duran, en adaptación catalana de Xavier Regás, por el Teatro Experimental de Barcelona», Diario de Barcelona, 15-11-1956, p. 32.\n— «Teatro Romea. En el ciclo de Teatro Latino (II Trofeo Barcelona), la Compañía Maragall presenta Tres angelets a la cuina, de Albert Husson, versión catalana de Javier Regás», Diario de Barcelona, 26-9-1959, p. 32.\nPermanyer Lluís, «Teatre Candilejas», dins Establiments i negocis que han fet història, Barcelona, Edicions La Campana, 1990, p. 79-83.\nPolls Esteve, Cinc minuts abans que caigui el teló, Barcelona, Viena, 2009.\nRegás Xavier, «El problema del teatro catalán», Destino, 1144, 11-7-1959, p. 43.\n— Aquel tiempo perdido, Barcelona, Editorial Planeta, 1973.\nRegàs Ardèvol, Miquel, Una generació d’hostalers, Barcelona, 1952.\n— Confessions 1880-1936, Barcelona, 1960.\nRegàs Oriol, 2010, Los años divinos, Barcelona, Edicions Destino (Col. Imago Mundi, 179).\nSagarra Joan de, «Memoria barcelonesa. Xavier Regàs, un hombre de teatro», La Vanguardia, 28-2-1980, p. 25.\nSordo Enrique, «El Teatro. En Barcelona. Bolero», Revista, 241, 22-28/11-1956, p. 18.\n— «El Teatro. II Ciclo de Teatro Latino. Tres angelets a la cuina», Revista, 390, 3-10-1959, p. 22.\nVilar Sergio José, «Teatro de bolsillo». Ante la apatía de las mayorías la selección de las minorías», Destino, 1127, 14-3-1959, p. 44-45.\nTraduccions de Xavier Regàs. Selecció d’obres representades en l’escena professional de Barcelona\n1955 (1-12) George & Margaret (George and Margaret), de Gerald Savory10. Teatre Windsor.\n1955 (7-12) Camarada Cupido (Kvadratura kruga), de Valentin Kataiev. Teatre Alexis.\n1956 (13- 11) Bolero (Boléro), de Michel Duran. Teatre Alexis.\n1957 (21-12) Vuelve pequeña Sheba (Come Little Sheba), de William Inge. Teatre Candilejas.\n1957 (13-2) El mundo de los Petersham (A Likely Tale), de Gerald Savory. Teatre Windsor.\n1957 (19-6) Idilio en « Au petit bonheur » (« Au petit bonheur »), de Marc-Gilbert Sauvajon. Teatre Candilejas.\n1958 (10-6) Pobre Gabriel ! (L’amour truqué), de Paul Nivoix. Teatre Guimerà.\n1959 (5-2) La desconcertante señora Savage (The Curious Savage), de John Patrick. Teatre Candilejas.\n1959 (28-5) Un week-end de seis meses (A Month of Sundays), de Gerald Savory. Teatre Windsor. La traducció és imputada a Regàs i a Narciso Munné11.\n1959 (24-9) Tres angelets a la cuina (La cuisine des anges), d’Albert Husson. Teatre Romea. II Cicle de Teatre Llatí.\n1960 (17-5) Smith (Smith), de Somerset Maugham. Teatre Guimerà.\n1960 (18-5) La torre i el galliner (La torre sul pollaio), de Vittorio Calvino. Teatre Candilejas.\n1960(18-11) Va per tu la camèlia (Occupe-toi d’Amélie), de Georges Feydeau. Teatre Romea.\n1961 (24-12) Suicidio a plazo fijo, de Marc-Gilbert Sauvajon. Nova versió d’ «Au petit bonheur» Panam’s (Rambla).\n1962 (28-9) El condemnat de Picwicktown (Les condamnés de Picwichtown), d’André-Paul Antoine Teatre Romea. V Cicle de Teatre Llatí.\n1962 (22-4) Que vagi de gust senyor comissari! (Bon appétit, Monsieur!), de Gilbert Laporte. Teatre Windsor.\n1963 (28-9) La fira d’arrambi-qui-pugui (La foire d’Empoigne), de Jean Anouilh. Teatre Romea. VI Cicle de Teatre Llatí. Traducció de Jordi Ciurana, pseudònim reconegut de Regàs, i Salvador Marsal.\n1963 (25-12) Bon Nadal, mister Scrooge. Adaptació del « Conte de Nadal », de Charles Dickens. Palau de la Música Catalana12.\n1964 (7-10) Cuando aparece el bebé (Lorsque l’enfant paraît), d’André Roussin. Teatre Windsor.\n1965 (20-1) Una noche deliciosa (Charmante soirée), de Jacques Deval. Teatre Windsor.\n1966 (10-4) Un malalt imaginari, de Hans Weigel13. Teatre Romea.\n1967 (21-6) Aixequem les caigudes14, de Maurice Hennequin i Pierre Veber. Teatre Barcelona.\n1968 (8-10) La vida sentimental (La vie sentimentale), de Louis Velle. Teatre Windsor.\nCarta de Joan Oliver a Xavier Regàs (16-3-1972)15\nBenvolgut Xavier Regàs: Avui Barcelona reconeix públicament que has estat i ets un home de teatre, un ciutadà per a qui l’art dramàtic, el més social de tots, ha estat una vocació indefallent, una passió viva però sempre controlada, gairebé una forma de vida.\nCom autor has dominat l’ofici i has tendit a l’originalitat i a l’amenitat; la intenció crítica que revelen algunes de les teves obres, envers els costums i el tarannà de la teva pròpia classe, la burgesia, és el resultat d’un feliç maridatge d’agudesa i elegància, tot plegat d’un barcelonisme passat per París. Permet-me que et digui que el mèrit del teu teatre que més admiro és el coneixement de la nostra llengua col·loquial més genuïna, que t’ha dut a una expressió exempta de ridículs preciosismes culturalistes i de la falsa puresa dels pedants; un llenguatge creador d’un diàleg que els públics s’empassen com bresques sense sospitar-ne la correcció modèlica: és aquella subtil operació que tu anomenes «donar llebre per gat».\nCom a importador de teatre i de companyies estrangeres –i com a traductor i adapatdor– has fet miracles. Amb mitjans mesquins i encara sovint regatejats, les teves temporades cosmopolites al Romea, van salvar, en temps de forta penúria cultural, l’honor de la Barcelona, malgrat tot, europea. En aquest camp d’activitats, les teves armes han estat la simpatia, el bon gust, les amples relacions, d’una banda, i de l’altra, la sagacitat diplomàtica i la perseverança.\nPenso que ets un gran mestre de l’amistat ciutadana. Certament tens enemics com tot aquell qui remou les aigües embassades del conformisme àulic. Tens enemics, però pocs i potser camuflats. Aquest homenatge ho demostrarà. Tant que ara et torno a dir: Xavier ets un home de teatre, sí, però de teatre… de masses.\nSalut… i Cicle!\nBolero. Autocrítica, El Correo Catalán, 13-11-1956\nLas traducciones y adaptaciones de obras extranjeras tienen, por lo menos, la ventaja de ahorrarle al que estrena la situación embarazosa que siempre representa la redacción de la autocrítica. Como la comedia es de otro, uno puede hablar, o mejor dicho, escribir con entera libertad, sin peligro de que le tachen de inmodesto. Puede decir, como lo hago en este momento, que Bolero me parece una comedia extremadamente divertida, ligera, desenfadada y frívola, en el mejor sentido de la palabra. Si el público coincide conmigo, la cosa irá sobre ruedas, pues los anteriores adjetivos son los que las circunstancias del momento, llenas de preocupaciones de toda índole, parecen la mejor garantía para que quienes acuden al Teatro Alexis lo pasen bien y se distraigan de todos los quebraderos de cabeza, propios y extraños. También puedo decir que, como comedia puramente comercial, me parece perfecta, digna de quien, como mi admirado amigo Michel Duran, tantos éxitos lleva cosechados en el teatro. Y puedo añadir asimismo que el valor de la obra puede conceptuarse de acuerdo con la fórmula clásica de «valor probado». Año y medio seguidos en las carteleras del Teatro Nouveautés, de París, dos veces llevada a la pantalla, en Francia y en Norteamérica con Arletty y Loreta Young, como protagonistas respectivamente, son títulos suficientes para asegurar que la comedia lleva algo dentro. Algo que no será seguramente trascendental, ni polémico, ni dialéctico, pero sí extremadamente divertido.\nBolero llega al público de Barcelona a través de la joven y prometedora compañía del Teatro Experimental, que dirige Esteban Polls, ayudado por Francisco de A. Toboso. Si afirmo que la interpretación es de maravilla, puede parecer que me inspira el agradecimiento por el esfuerzo que han llevado a cabo con el montaje de la comedia. Prefiero no decir nada y esperar tranquilamente el juicio de los aficionados al teatro. Y digo tranquilamente porque tengo la seguridad de que se llevarán una sorpresa de lo más agradable al comprobar que existe en Barcelona una compañía formada por elementos jóvenes y hasta hace poco, casi desconocidos, que son capaces de hacer… lo que espero que vean dentro de pocas horas en el escenario del Alexis.\nEn fin, la comedia es magnífica y lo tiene demostrado. Los actores también, aunque éstos empiezan ahora a demostrarlo. Todo parece prometer un éxito. Si éste no llega, la culpa será del adaptador al catalán. Este humilde servidor de ustedes que se llama Xavier Regás.\nDocument de censura sobre Bolero16\nBreve exposición del argumento: Anne, modista y vecina de Remi, arquitecto. Son unos vecinos «como el perro y el gato». Anne resentida de una broma pesada que le gastó Remi monta otra mayor: una verdadera comedia en la que se ve Remi acusado de tener una «amante», amenazado por el «marido», etc. Consecuencia de esa comedia es que Remi acaba enamorándose de su «amante» fingida y todo acaba en boda.\nTesis: No es de tesis.\nValor teatral: Bueno.\nMatiz político: Ninguno.\nMatiz religioso: Ninguno. Ambiente frívolo.\nJuicio general que merece al Censor: Se trata de una adaptación y traducción al catalán de una comedia ligera francesa, «muy francesa» en gusto y estilo. La adaptación al lenguaje teatral vernáculo nos parece bien hecha. La comedia frívola y resbalando en terrenos un poco «vodevilescos» está escrita y trazada con gracia, amenidad y muy buen manejo de los resortes teatrales. Las tachaduras que se proponen eliminan frases demasiado «subidas de tono» y la última (págs. 104-105) una situación totalmente fuera de lugar y claramente inmoral. Por el servicio de la Inspección deberá vigilarse el cumplimiento de tales tachaduras.\nPosibilidad de su representación: Para la compañía catalana del Teatro Alexis.\n¿Qué modificaciones cabría introducir para autorizar, en su caso, la representación, en el supuesto de que la obra acusase deficiencias de tipo político, social o moral, siempre que su valor literario lo aconseje? No proceden.\n¿En qué lugares de la obra y en qué sentido habrían de introducirse esas modificaciones? No proceden.\n¿Se juzga la obra tolerable o recomendable para menores? Ni tolerable ni recomendable. Hágase constar expresamente la prohibición de acceso a los menores.\nDocument de censura sobre tres angelets à la cuina17\nDe acuerdo con las normas que regulan el estreno de traducciones de obras extranjeras en idioma catalán, se hace constar lo siguiente\na) Que existe una traducción española, en lengua castellana, de esta comedia, de José Luis Alonso, el cual ha dado su conformidad, según resulta de la carta original que por fotocopia se acompaña.\nb) Que en el curso de la pasada temporada, la compañía catalana que presenta esta traducción, no ha estrenado más que obras originales, en número de siete, y que en la temporada que va a dar comienzo estrenará otras obras, también originales, antes que la traducción objeto de la presente solicitud, la cual será la primera obra extranjera que será programada.\nBreve exposición del argumento: Situación muy graciosa creada por la intromisión de 3 presidiarios en una familia de ambiente un tanto raro y después de una serie de peripecias termina la cosa sin más novedad.\nValor puramente literario: Bueno.\nMatiz religioso: Ninguno.\nJuicio general que merece al Censor: Se trata de una traducción y adaptación de la lengua catalana de la obra francesa de «CUISINE DES ANGES» ya traducida y representada en castellano. Obra de gran «vis» cómica, humor fino y situaciones muy chocantes y divertidas. PUEDE AUTORIZARSE.\n¿Se juzga la obra tolerable o recomendable para menores? Ni tolerable ni recomendable Otras observaciones del Censor: Puede transmitirse en emisión nocturna.\n2 Entre els papers del Fons Xavier Regàs, es conserva una ampliació de Civilitzats, tanmateix, de Soldevila, «segons textos del mateix autor, ordenats i lleugerament completats per Xavier Regàs». Nou fulls mecanografiats. Caixa 139.\n3 Fins a 1957, i en la seva condició d’empresari, Regàs va presentar Emma Gramatica (1946), Louis Jouvet (1950), el Piccolo Teatro di Genova (1952), Odile Versois i Jean Servais (1953); Le Grenier de Tolosa i Alain Cuny (1954), Jacques Fabbri i Le Rideau de Bruxelles (1955) i Jean Marie Serrault (1957), entre altres. A partir de 1958, tant en el marc del Cicle de Teatre Llatí com fora d’ell, va presentar la Comédie de Provence (1959), Cesco Baseggio (1959), Silvia Monfort (1960), la Comédie Française (1959, 1961), el Teatro Stabile di Torino (1962); la companyia del Théâtre de la Huchette (1962), la companyia de Jean Deschamps (1962), Vittorio Gassman (1963), Laurent Terzieff (1964), Giulio Bosetti (1965), la companyia Proclemer-Albertazzi (1966), Marcel Marceau (1966), el Piccolo Teatro di Milano (1967), o el Teatro Experimental de Cascais (1968).\n4 Es conserven mecanografiats i amb indicació clara de l’autoria estrangera, encara que no tinc constància que s’arribessin a representar cinc textos més traduïts: Saben escriure a París?, de Marcel Achard; ¿Con cuál se queda Monique? [Mon coeur balance, 1957], de Michel Duran; Boda sosegada [Quiet Wedding, 1938], d’Esther Mc. Cracken (1902-1971); Judes,[Judas, 1955] de Marcel Pagnol (1895-1974), una traducció pòstuma de Feliu Aleu, pseudònim de Jaume Gras (1900-1962), que Regàs va completar i acabar; i ¡Mamá será feliz! o Hay que esperar a Esteban, de Jacques Deval. Es conserva també un contracte relacionat amb La femme adultère, de Paul Géraldy (1885-1983) i Robert Spitzer.\n7 Exp. 283/58. Caixa- lligall 73/9277. Archivo General de la Administración (AGA) d’Alcalá de Henares.\n8 A Barcelona es va estrenar l’agost de 1960 amb el títol de No somos ángeles, quan el text teatral original assolia les 2500 representacions, oferta al llarg de vuit anys en tretze teatres de París. Vegeu Martínez Tomás (1960).\n9 Es va estrenar en català el 14-9-2011, dirigida per Juan José Afonso segons una versió de Josema Yuste. Actualment [15-3-2012] encara és en cartellera. Vegeu www.teatreapolo.com\n10 El 1967 Antoni Chic va dirigir una nova versió, amb Conxita Bardem de protagonista al Teatre Candilejas.\n11 La traducció de ¿Quiere usted jugar con “mi”? [Voulez-vous jouer avec moâ?], de Marcel Achard, que es va estrenar al Teatre Windsor (28-5-1957), és atribuïda també a Narciso Munné i a Alfredo Matas.\n12 A partir del 2 de gener de 1964 es va representar vuit dies més al Teatre Windsor, i el 4 de desembre d’aquell mateix any es va reposar al Teatre Romea.\n13 Es tracta probablement de l’adaptació francesa de Michel Perrin (1918-1994) titulada Docteur Glass ou le Médecin imaginaire, de Weigel, que es va estrenar al Théâtre de la Porte-Saint-Martin (10-12-1965).\n14 En els papers de Censura consta Carles Saldanya (“Alady”) com a traductor. Vegeu Caixa/lligall 73/9533, Archivo General de la Administración (AGA), d’Alcalá de Henares. Quan es va estrenar, els noms que consten com a adaptadors són els de Jordi Ciurana, pseudònim de Regàs, i Carles Saldaña Beut (1902-1968).\n15 Caixa 145. Fons Xavier Regàs.\n16 Exp. 199/56. Caixa-lligall 73/9197. Archivo General de la Administración (AGA) d’Alcalá de Henares. El dictamen, signat pel censor Javier de Valdivia, és datat el 27-7-1956.\n17 Exp. 283/58. Caixa-lligall 73/9277. Archivo General de la Administración (AGA) d’Alcalá de Henares. El dictamen, signat pel censor Jorge de Valdivia, és datat el 17 d’octubre de 1958.\nEnric Gallén, « Xavier Regàs, traductor del teatre de bulevard », Bulletin hispanique, 115-2 | 2013, 573-588.\nEnric Gallén, « Xavier Regàs, traductor del teatre de bulevard », Bulletin hispanique [En línea], 115-2 | 2013, Publicado el 14 febrero 2017, consultado el 26 mayo 2019. URL : http://journals.openedition.org/bulletinhispanique/2752 ; DOI : 10.4000/bulletinhispanique.2752


Converteix FlutterCoins (FLT) i PotCoins (POT) : Canvi de divises Calculadora de conversió\nFlutterCoin (FLT) i PotCoin (POT) Canvi de divises Calculadora de conversió\nAquest FlutterCoin i PotCoin convertidor està al dia amb tipus de canvi de 15 Gener 2021.\nIntrodueixi l'import que voleu convertir a la casella a l'esquerra de FlutterCoin. Utilitzeu les monedes "swap" per fer PotCoin la moneda per defecte. Fer clic a PotCoins o FlutterCoins per convertir entre aquesta moneda i totes les altres monedes.\nThe FlutterCoin és la moneda en la cap dels països. The PotCoin és la moneda en la cap dels països. El símbol per FLT pot ser escrit FLT. El símbol per POT pot ser escrit POT. La taxa de canvi de the FlutterCoin es va actualitzar per última vegada el 2 desembre 2018 de coinmarketcap.com. La taxa de canvi de the PotCoin es va actualitzar per última vegada el 15 febrer 2020 de coinmarketcap.com. La FLT factor de conversió té 12 dígits significatius. La POT factor de conversió té 11 dígits significatius.


JUSTÍCIA A L´AGOST\nNo seré jo qui li posi en qüestió ni li discuteixi el fet que aquesta hagi estat la primera mesura en què ha pensat el Ministre per agilitzar i desencallar el funcionament de la nostra Administració de Justícia, però sí que voldria mirar d’explicar l’origen de les vacances judicials a l’agost, perquè –amb tots els meus respectes- l’origen del retard de la Justícia al mes d’agost és un altre i, per tant, la solució –que hi és- també hauria de ser una altra:\n1.- Mitjançant un Decret-Llei del 17 de Juliol de 1973 i per petició dels òrgans rectors tant de l’Advocacia com dels Procuradors dels Tribunals, amb la finalitat d’adequar l’ordenament jurídic a la realitat social del nostre temps i perquè tots els professionals del Dret poguessin gaudir del “descans anual reconegut a tots els espanyols”, es va acordar declarar inhàbils a efectes judicials, en matèria civil i penal els dies 1 a 31 d’Agost de cada any. Aquesta mesura reflectia en paper el que ja estava succeint al nostre país, és a dir, que amb prou feines es podia realitzar activitat judicial degut a que la immensa majoria dels ciutadans espanyols gaudeixen de les seves vacances al mes d’agost.\n2.- El Juliol de 1980 es va dictar un Reial Decret dirigit als funcionaris de la Administració de Justícia, en virtut del qual tots els Jutges i Fiscals, Secretaris Judicials i en general tots els funcionaris al servei del Poder Judicial havien de gaudir de les seves vacances dins del mes d’agost, excepte aquells que havien de constituir les anomenades Sales de Vacances o atendre les necessitats del servei, que, en aquest cas, podrien gaudir de les seves vacances en un mes que no fos l’agost.\n3.- Aquest Reial Decret no impedia- com també succeeix actualment- la pràctica de determinades actuacions a l’ordre penal ni tampoc les actuacions considerades urgents a la jurisdicció civil, però obria una porta a l’establiment de determinades excepcions que, amb el pas del temps, s’han anat convertint en norma o regla habitual.\n4.- Els diferents Col·legis de Procuradors d’Espanya, com a perfectes coneixedors de la nostra Administració de Justícia, portem anys reclamant,\n-tot respectant el dret a la conciliació de la vida laboral i familiar- que el personal al servei del Poder Judicial faci les seves vacances a l’agost, per evitar que l’absència d’un nombre significatiu d’ells especialment durant la darrera quinzena del mes de juliol i la primera de setembre signifiqui que els òrgans judicials no poden treballar al seu ple rendiment durant almenys tres mesos.\n5.- Sense perjudici que els Col·legis de Procuradores romanen oberts durant el mes d’agost per atendre la tramitació d’aquells assumptes més urgents, establint un torn de substitució entre els procuradors, no té massa sentit que es pretengui celebrar judicis en el període de vacances de la pràctica majoria d’espanyols, ja que, per la seva absència, seria impossible no només la celebració d’aquestes vistes sinó també la realització de la majoria d’actes de comunicació o fins i tot d’execució que es produeixen dins d’un procés\n6.- L’actual situació, agreujada per les retallades de personal, en definitiva, contribueix a alentir innecessàriament la nostra Administració de Justícia, no només durant l’aturada d’agost, sinó també, en certa manera, durant els mesos de juliol i setembre.\n7.- El Col·legi de Procuradors de Barcelona es posa una vegada més a disposició del Ministeri de Justícia i del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya per oferir la seva experiència en aquest i altres assumptes, susceptibles de millora de la qualitat i agilitat de l’Administració de Justícia. Un objectiu amb el qual els procuradors barcelonins es senten profundament compromesos.\nDegà de l'Il·lustre Col·legi de Procuradors de Barcelona


Pèptids Progenitores - Pàgines  - Coneixement enciclopèdic del Món\nCèl·lules progenitores Els pèptids induïts cèl·lules mare progenitores (precursors) -Peptides induïdes (PIPC): Nom complet.\nEls pèptids derivats de cèl·lules progenitores mare induïdes són l'enginyeria genètica més recent. Ells són completament segurs. Les cèl·lules progenitores són cèl·lules mare, que han passat l'etapa de diferenciació i cada tipus pot créixer l'òrgan o teixit desitjat. A diferència de les cèl·lules, pèptids, no causen el creixement de teixits i no causa la proliferació. Pèptids progenitores poden regular tots els processos en el cos, depenent de com es zaprogrammirovany.Na base per al desenvolupament de fàrmacs contra el càncer i altres malalties, productes cosmètics, productes veterinaris.\nPèptids progenitores en cosmètics, per primera vegada aplicada per Xeno Laboratori.\nCategoria :[Ciència][Els termes científics][Natural][Biològic]


Armengol injecta optimisme a les negociacions pel govern de les Illes\nEl PP i Cs negocien un pacte per a governar el Consell d'Eivissa\tEl PP i Cs negocien un pacte per a governar el Consell d'Eivissa\nEl govern de les Illes crea un cens amb noranta-dos símbols, llegendes i mencions franquistes perquè siguin retirats\tEl govern de les Illes crea un cens amb noranta-dos símbols, llegendes i mencions franquistes perquè siguin retirats\nMés per Mallorca investirà Armengol encara que no hi hagi acord de coalició\tMés per Mallorca investirà Armengol encara que no hi hagi acord de coalició\nLes discrepàncies entre el PSIB i Més per Mallorca encallen les negociacions per a fer govern\tLes discrepàncies entre el PSIB i Més per Mallorca encallen les negociacions per a fer govern\nArmengol imposa discreció en les negociacions pel nou govern\tArmengol imposa discreció en les negociacions pel nou govern\nGent per Formentera vol un pacte amb el PSOE al Consell\tGent per Formentera vol un pacte amb el PSOE al Consell\nBel Busquets diu que Més no donarà 'un xec en blanc' al PSIB a l'hora de negociar pactes\tBel Busquets diu que Més no donarà 'un xec en blanc' al PSIB a l'hora de negociar pactes\nGxF comença la negociació amb el PSIB per a governar el Consell de Formentera\tGxF comença la negociació amb el PSIB per a governar el Consell de Formentera\nEl govern balear documenta 2.077 assassinats durant la guerra del 36-39\tEl govern balear documenta 2.077 assassinats durant la guerra del 36-39\nTopada competencial entre Madrid i Palma per la llei d'avaluació ambiental\tTopada competencial entre Madrid i Palma per la llei d'avaluació ambiental\nPSIB, Podem i Més ja tenen perfilat un acord programàtic que inclou reclamar a l'estat espanyol una llei que permeti als governs autonòmics d'establir un topall als preus del lloguer\nLa presidenta del govern en funcions, Francina Armengol, ha assegurat que les negociacions entre PSIB, Podem i Més per a formar el nou govern van molt bé i ha insistit que l’acord programàtic és pràcticament tancat. La intenció de la secretària general del PSIB és repetir el mètode de fa quatre anys: primer tancar l’Acord pel Canvi, que estableix els acords programàtics, i després l’organigrama de govern, sense pressa, perquè en el cas de l’executiu no té el termini del 15 de juny, com als municipis i els consells.\nAhir es van reunir les cúpules del PSIB, Podem i Més durant més de tres hores i van perfilar els acords programàtics. S’hi inclou reclamar a l’estat espanyol una llei que permeti als governs autonòmics d’establir un topall als preus del lloguer. Més ha explicat que s’havia acordat de continuar reivindicant una millora en el finançament de les estructures de sanejament (que inclouria la nova depuradora de Palma) amb fons que siguin 100% de l’estat. Dels càrrecs de senador autonòmic i de president del parlament, se’n parlarà al final de les negociacions, tot i que la voluntat del PSIB és cedir-los a Més i a Podem. Entre les qüestions pendents de redacció hi ha la regulació de la protecció institucional de la llengua.


Relat "L'últim petit misteri (Tercera Part -EPILEG-)"\nInici > detall del relat: L'últim petit misteri (Tercera Part -EPILEG-)\n-Què passa? -va cridar l'Alba.\n-Qui ets? -va fer en Glaç.\nDesprés d'uns moments de confusió, els llums es van encendre. Al peu de les escales, amb la mà recolzada a l'interruptor, un noi alt i desmanegat els mirava amb incredulitat. Els seus ulls blaus, plens d'interferències de cabell, estaven molt oberts i la seva respiració s'accelerava per moments.\n-No trobo cap sortida -va dir-\nco-co-com a-al me-me-meu so-so-som-somni!!\nEn Glaç es va aixecar i va dirigir-se cap el cos que jeia a terra, de boca terrosa. Amb un peu el va empènyer per fer-lo donar la volta.\n-David! -va cridar l'Alba.\nEn David mirava el sostre des de la mort, amb una expressió sorpresa al rostre.\n-Què collons passa aquí? -va fer en Glaç.\n-Jo a tu et conec! -va dir l'Alba, dirigint-se a l'assassí- Què fas aquí?\nEn Glaç va mirar la noia que s'havia trobat al sortir del bar, feia ara una eternitat. Després va dirigir els ulls cap el noi de les ulleres, el que havia encès els llums. Què dimonis estava passant?\n-No-no-no hi ha po-po-por\nportes!! -va balbucejar el noi.\nL'Alba i el Glaç van mirar a tot voltant i van comprovar que el nano tenia raó.\nPerò com podia ser?\nSobtadament, en Jan es va acostar a l'Alba i amb veu reverent va xiuxiuejar:\n-Ell és aquí!\n-Qui? Qui és aquí? va fer la noia. Amb la mirada va buscar la figura d'en Glaç. L'home estava fent una ullada al saló.\nLa taula havia estat parada per a dues persones, però tot estava escampat per terra, com si hi hagués hagut una baralla. Davant la llar de foc, dos gots de whisky tombats, el líquid sent absorbit pel parquet. Hi havia sang als braços i als respatllers del sofà blanc que presidia el saló; sang que també dibuixava un camí des del sofà fins al rebedor on descansava el cos d'en David.\n-Què es tot això? Va plorar, histèrica l'Alba.\n-Hem de pujar a l'estudi -va dir en Jan.\n-Qui ho diu? -va escopir en Glaç, que havia passat de fer un reconeixement de la sala d'estar a buscar qualsevol sortida, fos porta o finestra.\n-Ell. Ell està a dalt!\n-Però qui merda és ell? -va bramar l'Alba.\nEn Jan no va contestar i va pujar les escales corrents. Al tercer o quart esglaó va ensopegar i va caure. Les ulleres li van marxar de la cara. El noi es va tornar a aixecar i va continuar pujant, abandonant-les allà on havien caigut.\nL'Alba es va acostar tremolant al Glaç.\n-Què fas aquí? -li va tornar a preguntar.\n-Pel que veig, ja no puc fer res. Algú se m'ha avançat.\n-Venia a matar a aquest paio. I tu, de què el coneixes?\nL'Alba es va quedar petrificada. Va començar a retrocedir cap el rebedor tot sacsejant el cap. Va ensopegar amb el cos d'en David i va tornar a caure. Amb un crit va arrencar a plorar.\n-Crec que el noi té raó, Diva. Crec que hem de pujar.\n-Per què? -va plorar ella.\n-Mai t'has fet aquesta pregunta, però referent a la teva existència? -va meditar ell, en veu alta.\n-Cada dia -va sanglotar l'Alba.\n-No sé per què, però em fa l'efecte que allà dalt hi ha la resposta.\nTots dos van mirar les escales. Després d'uns tensos moments, en Glaç va ajudar l'Alba a aixecar-se i tots dos van començar a pujar les escales.\nA mida que pujaven podien sentir la veu d'en Jan. Parlava amb algú, amb algú que havia vist en més d'una ocasió, en més d'un somni.\nEncara no ho sabien, però l'Alba i en Glaç també l'havien vist algun cop.\nLes escales els van portar fins a un enorme estudi a les fosques. Només des del fons els arribava una claror vaga, i el soroll de la veu inintel·ligible d'en Jan.\nVan caminar fins que van veure el noi, assegut a una cadira. Al seu costat n'hi havia dues més, les que sens dubte els esperaven.\n-Seieu -va dir una veu. Sortia de la foscor que s'escampava més enllà de la taula que hi havia davant de les tres cadires.\nDurant el llarg lapse de temps que va haver fins que la veu tornés a parlar, en Jan, l'Alba i en Glaç van estar observant amb neguit la sala fosca que els envoltava. Encara rodava dins els seus caps l'estranya situació en què es trobaven.\nEn Glaç, sorprès amb la mort de qui havia de ser la seva víctima, havia quedat totalment descol·locat. Havia arribat a aquella casa amb un encàrrec i, a mida que s'hi havia acostat, havia tingut una mena de pressentiment estrany. Això unit al malson que l'havia despertat amb prou feines una hora abans i a la desconcertant presència d'aquell estrany personatge de l'abric negre, feia que en aquells moments tingués més curiositat que por.\nL'Alba per la seva part, trasbalsada com estava per la mort del David i per la declaració d'en Glaç, de l'home que tant l'havia agradat quan l'havia trobat a la sortida del bar del Miquel, dient que era ell qui l'havia de matar, mirava la foscor com si intentés endevinar les faccions d'aquella persona que els havia portat fins allà. Per ella tenia més importància saber qui era aquell individu que no pas el fet que es trobessin en una mena de trampa sense portes ni finestres o que estigués amb tres desconeguts a casa del seu cap assassinat.\nEn Jan per una altra banda, desitjava que l'estrany dels seus somnis li donés un sentit al seu existir. No sabia ben bé per què, però tenia el convenciment quasi místic que allò que els estava succeint era una mena de encontre amb el sentit de les seves vides.\nAmb suavitat, amb una veu sòbria i solemne, l'estrany els va donar la benvinguda.\n-Heu arribat. Els tres. A la fi -va dir. Semblava parlar des d'un somriure.\n-Qui ets? -va preguntar en Glaç.\nDe la foscor va sorgir un riure apagat.\n-Bé, de fet no importa gaire -va declarar l'assassí. De sobte es va aixecar i va ficar la mà per sota del seu abric, en busca de la pistola que penjava d'una cartutxera sota la seva aixella esquerra. Amb celeritat professional, va treure la mà i, després d'un segon d'apuntar la foscor, va prémer el gallet.\n-Fes el favor de seure -va dir la veu.\nEn Glaç es va quedar bocabadat. A la seva mà no hi havia cap arma.\n-Què collons està passant? -va remugar l'Alba.\n-Què ens vols dir? -va preguntar, greu, el Jan.\n-Sembla que en Jan està més disposat a escoltar-me que vosaltres dos, Glaç i Alba\n-Tu ets el que m'ha estat espiant, oi? -va cridar, ofès, en Glaç.\n-Espiar no és la paraula correcta. Jo considero que us he estat\n-Què significa això? -va dir l'Alba.\n-Quan tot va començar, no creia que fos possible -va reflexionar la veu-. No vaig creure-m'ho fins que no et vaig veure per primer cop, Alba. De veritat que em feia creus.\n-Es pot saber qui ets i com és que ens coneixes? -va dir en Glaç.\n-No us poseu nerviosos, cada cosa al seu temps. Primer us vull fer algunes preguntes. Son per a tots tres, contesteu d'un en un, si us plau.\n-Aquí ningú no respondrà una merda! -va exclamar en Glaç.\n-Oh, ja ho crec -va riure la veu.\nEs va sentir un moviment just davant de les tres cadires. Com si algú s'acomodés sobre una butaca de cuir.\n-La primera pregunta us la heu estat fent constantment, i no m'estranya.\nEls tres convidats a la festa fosca de la veu es van moure, inquiets, a les seves respectives cadires.\nNingú va parlar durant uns moments.\n-No ho sabeu, oi? -va fer la veu.\nEn Glaç, l'Alba i el Jan es van mirar, com si busquessin a l'altri alguna resposta.\n-Digueu-me, teniu records? Expliqueu-me les vostres vides.\n-No -en Jan va ser el primer a parlar, però no tenia res a explicar-\nno sé qui soc.\n-Com es diuen els teus pares? -va fer la veu.\nEn Jan va començar a tremolar. Buscava al seu cervell el nom dels seus pares, unes figures que en aquell moment li semblaven tan vagues com les de la gent que esperava els autobusos d'altres línies quan ell va agafar el que l'havia dut allà.\n-No.. no ho sé! -va cridar-. Què és tot això?\n-I tu, Alba, quin dia vas nàixer? Quan és el teu aniversari?\nLa noia va sentir una mena de sacsejada interior. Amb una mà tremolosa es va apartar els cabells de la cara.\nLa veu no va esperar resposta.\n-Glaç, quin és el teu autèntic nom?\nL'assassí es va enfurismar. Es va tornar a aixecar d'un bot i va escridassar la veu:\n-Surt d'aquí i deixa't d'històries! A on cony vols arribar? Què vols demostrar, malparit?\nUn bip va sonar en algun punt indeterminat de la taula. Tremolosa, una llum blanquinosa es va vessar sobre uns trets poc definits. Sota aquella claror malaltissa, aquests trets semblaven estar en constant moviment.\n-Vull explicar-vos qui sou, Glaç. Ni més ni menys.\nEn Jan podia veure, des d'on estava, què era el que produïa aquella claror. Es va sentir marejat, més que feble, incorpori. Va mirar l'Alba i va veure que la noia també se sentia igual. Estava pàl·lida, inconsistent.\nEn Jan va tornar a pensar en els seus pares. Ni tan sols recordava les seves cares. De cop i volta va aparèixer la imatge d'en Fèlix. En Fèlix, com un tros de fusta on aferrar-se enmig d'un naufragi.\n-Escolta, escolta, tinc un amic! Es diu Fèlix, es diu Fèlix -va dir, a corre cuita, com si intentés guanyar alguna mena de concurs.\nAl rostre indefinit es va dibuixar un somriure inconstant.\n-Bé, Jan, molt bé. Això és el que m'ha fet reunir-vos.\n-Però què? Què hem de saber, què ens vols dir i per què no ens ho dius d'una punyetera vegada? -va cridar en Glaç.\n-No és tan fàcil, no es pot dir així com així.\n-Prova-ho -va murmurar l'Alba.\nNovament es va fer el silenci. Després, l'amfitrió va tornar a parlar.\n-Està bé. Però us hauré d'explicar una petita història per què ho entengueu tot.\n-Sóc escriptor. O almenys ho intento. Però abans de ser-ho, vaig ser moltes altres coses. Per començar, vaig estudiar una carrera que no té res a veure amb l'escriptura. Son uns estudis que a tu et sonen, Jan. Sí, vaig estudiar Interiorisme.\n»A la teva edat, Jan, jo també era massa tímid, i pensava que els meus fracassos acadèmics i sentimentals es devien a aquesta timidesa, però m'equivocava. De fet, vaig acabar per treure'm els estudis i descobrint que no tenia gaire\nclara la meva sexualitat. Sí que havia intentat alguna vegada sortir amb alguna noia, i creia que la meva atracció per elles era purament física, però no era així. Jo idealitzava les noies per què en certa manera les envejava. Les trobava belles, delicades, dolces\nperò el que vaig confondre per atracció es tractava d'admiració, de reconeixement\n»En acabar els meus estudis vaig entendre que, en realitat, era homosexual. Aquesta descoberta es va convertir per a mi en un enorme problema: prou que m'havia costat a mi acceptar-me tal com era, comprenia que era impossible que els meus pares ho fessin. Però igualment els havia de dir. I quan ho vaig fer, la situació es va fer insuportable. Insuportable fins el punt que vaig marxar de casa.\n»Durant un any vaig estar treballant de cambrer a un bar proper a on vaig llogar el meu pis. L'amo em va tractar com si fos fill seu, tot i que, des del primer dia li vaig voler parlar de la meva condició. Ell em va dir que mentre treballés amb serietat, no l'importava si era blanc, negre, verd, mascle o femella. M'ho va dir amb aquestes paraules, i em va plantar una mà ossuda per sobre la barra del bar.\n»Al bar vaig conèixer uns nois que em van obrir les portes dels locals d'ambient. Sense adonar-me'n vaig entrar en un món que em va acollir, que em va comprendre, i em va estimar. Dins aquest món vaig descobrir que el ball, l'actuació i la cançó em cridaven l'atenció d'una manera irresistible, i, després de vàries converses amb els amos d'alguns locals, vaig començar a actuar com a Drag Queen.\n»Curiosament, vaig triar el mateix nom artístic que tu, Alba. El meu personatge, jo quan era Drag, em feia dir Diva. I Diva va convertir-se en la reina de la nit.\n»En aquells dies vaig començar a sentir la necessitat d'escriure sobre tot el que m'estava passant. Tenia un sentiment tan gran dintre meu que ho havia d'expressar d'alguna manera i aquesta manera va ser a través del paper.\n»Aquesta necessitat va nàixer al temps que la meva relació amb el cap de la discoteca on estava actuant, en David. Sí, Alba. En David. El fill de puta que jeu al rebedor de casa seva amb un trau al bell mig del cap.\nL'Alba es va dur una mà a la boca. No podia creure el que estava sentint.\n-Al principi tot va anar molt bé -va continuar l'escriptor-. La relació anava per bon camí, les meves històries semblaven escriure's soles\ni aquí és on va començar tot.\n»Una nit vaig despertar d'un malson. Somiava que la història que estava escrivint se m'escapava de les mans i que tot el què hi relatava succeïa en realitat. Vaig obrir els ulls i em vaig trobar assegut davant l'ordinador. Pel que vaig veure, havia escrit cent pàgines en unes poques hores. Vaig voler explicar-li al David. El vaig trucar a casa seva i quan una veu de noia va agafar el telèfon, el món s'em va venir a sobre.\n»Li vaig demanar explicacions i em va dir que això nostre havia estat un error, que era quelcom que havia volgut provar però que se'n penedia. Estava engegant-me. A mi. Vaig odiar-lo. El vaig odiar tant que novament vaig necessitar desfogar-me d'alguna manera. Quasi inconscientment vaig anar corrents a casa i em vaig tancar a l'habitació a escriure.\n-Continuo sense veure-li cap mena de sentit -va dir en Glaç. Va mirar els seus dos acompanyants i els va trobar completament estupefactes.\nPero, per què?\nLa veu semblava estar en moviment. Per moments s'allunyava i de sobte tornava a sonar ben a prop d'ells. En Glaç va tornar a mirar el seu voltant. Els seus ulls s'acostumaven ràpidament a la foscor i ja començava a endevinar algunes formes dispersades per l'enorme habitació, com ara un volum geomètricament perfecte, que s'estenia del terra al sostre per davant d'ell i d'un extrem a l'altre de l'estança. Tot al llarg d'aquest volum n'hi havia d'altres més petits i foscos. En Glaç va apuntar mentalment: "una llibreria".\nSobre el que semblava una taula, la taula que els separava de la veu del seu amfitrió, l'assassí va intuir el cos d'un monitor d'ordinador. Potser més llibres, un got. Un llum flexible.\n-va reflexionar la veu. Novament estava molt a prop.\nEn Glaç havia fixat la vista al llum. Estava fart de l'anonimat d'aquella veu, tot i que sabia del cert que aquell home era el mateix que l'havia estat perseguint, vigilant, espiant, "coneixent", com ell mateix deia\nl'importava ben poc. Volia tenir ben nítida la imatge d'aquella persona, no tenia clar per què sentia aquella necessitat, però pensava que veure'l aclariria molts dubtes. Tan ràpid com va ser capaç, va aixecar-se i va acostar la mà al llum.\n-No cal -va dir la veu-. No cal, Glaç.\nVa haver un moment de pànic, com si l'assassí hagués caigut a una trampa mortal. La sang, el cor, els pensaments, se li van aturar de cop i volta. Una lluentor el va encegar uns instants; va caure pesadament a la cadira, observant com els llums de l'estudi s'encenien lentament. Gairebé podia veure franges de llum escampant-se des del centre de l'habitació cap a tots els racons, tant lentament com s'escampa una taca d'oli.\n-Si és així com vols parlar amb mi, no et privaré pas -va somriure l'amfitrió.\nQuan va recuperar el capteniment, en Glaç va seure bé a la cadira i va observar novament l'habitació. No s'havia equivocat. El volum del fons, darrere la taula on, efectivament, hi havia un monitor d'ordinador, un llum flexible, un got i d'altres coses que en Glaç no havia distingit, era una llibreria d'obra que cobria tota la paret. L'assassí va veure que, entre la llibreria i la taula hi havia una butaca girada per donar-los-hi l'esquena. L'amfitrió s'escudava amb ella.\n-Vaig sentir ganes de matar el David. Estava profundament espantat dels meus sentiments. Novament eren tan forts que gairebé els notava com una presència que, més que dintre meu, es movia al meu voltant. Quan vaig començar a escriure, va aparèixer un personatge nou. Fins aquell moment havia estat fent algunes històries autobiogràfiques, com si, més que relats, estigués escrivint un diari amb endarreriment. Però aquell cop va aparèixer, bruscament. Un personatge que reunia tots aquells sentiments d'odi que en David em provocava. Un assassí. Però un assassí fred, fred com ho és l'odi.\n»Al primer relat, al meu personatge l'encarregaven matar el David. Quan vaig veure el que estava escrivint, vaig esborrar aquell arxiu i vaig tornar a començar. Però tornava a aparèixer la mateixa idea, el mateix personatge\n»Espantat, vaig parar l'ordinador. No sabia què estava passant, però tenia l'estranya certesa que allò que estava escrivint era perillós. El meu personatge, l'assassí que naixia del meu odi, es deia Glaç\nEn Glaç va deixar anar una riallada nerviosa.\n-Què vol dir això -va dir l'assassí-, que vas escriure sobre mi sense saber que existeixo realment?\n-No, Glaç, no exactament.\n-Encara no saps que ens està dient, oi? -va fer en Jan. El noi tenia el rostre d'un blanc nivi.\n-No, no, no! -va cridar en Glaç- Fes la volta a aquesta cadira, collons, i parla clar d'una puta vegada!\n-Es increïble! -es va admirar l'escriptor- Realment increïble.\nLa butaca va fer la volta i, a la fi, l'escriptor es va deixar veure.\nEn Glaç va deixar anar un crit de sorpresa que va espantar els seus acompanyants.\n-És hora de parlar clar, sí -va fer l'escriptor.\nEn Glaç es va aixecar de la cadira i va intentar córrer cap a les escales. Però no hi eren.\n-Glaç, ja no som a casa el David -va dir l'escriptor. L'home es va posar dret, ignorant els seus altres dos convidats, que ja semblaven assumir què els estava dient, tot i que encara no ho comprenguessin. Va dirigir-se cap en Glaç i s'hi va enfrontar.\nDes de les seves cadires, en Jan i l'Alba semblaven estar veient un home davant d'un mirall. Però no haurien pogut dir qui dels dos era el reflex. Tots dos vestien exactament igual, amb el seu abric negre i llarg, roba fosca, neutre\ni tots dos tenien el mateix rostre cansat, els mateixos ulls que havien vist la mort, el mateix cabell. Però al rostre de l'escriptor, també, amagats, es podien endevinar alguns trets ara emergents, ara ocults, que podien recordar al Jan i l'Alba.\n-Saps ja qui ets, Glaç? -va dir l'escriptor-. Saps ja què ets?\n-Ets jo, Glaç. Tots tres sou jo.\n-Però com? -va fer l'Alba.\n-Encara no ho sé. Però un dia, un matí que vaig acostar-me a la discoteca Drop amb la meva enregistradora per descriure-la a la cinta i escriure-ho amb posterioritat, et vaig veure. No podia creure-m'ho! Et vaig veure i et vaig reconèixer, Diva. Acabava de començar una novel·la on apareixerien les meves tres facetes com a tres personatges diferents. Un noi tímid i marginat estudiant d'interiorisme. Una noia (diguem que la meva part femenina) que ballava a les nits a una discoteca amb el nom artístic de Diva\ni un assassí. Un assassí fred a qui encarregaven matar el cap de la Diva, en David. Vaig entendre que era impossible no escriure sobre la idea d'assassinar-lo, aquella mena de decisió no l'havia pres jo. Acabava, doncs, com deia, de crear aquests tres personatges quan et vaig reconèixer. Encara avui no sé com vaig fer-ho, però, d'alguna estranya manera, us vaig donar vida!\n-Què intentes dir-nos, doncs, que no existim? Què no patim si tu no ens fas patir? Que no som més que lletres sobre un paper? -va dir en Glaç. El cap li feia voltes i el cor li bategava dins el pit amb una feresa que cap escriptor podia descriure. Aquell paio estava dient quelcom increïble, però tot el què estava passant s'escapava a la raó. Mica en mica va començar a recular fins tornar al seu lloc.\n-Per això és que us he reunit. D'alguna forma, heu traspassat aquest paper, heu nascut. Si us heu estat plantejant contínuament la vostra existència, és per què l'acabàveu de rebre, per què hi havia alguna cosa que no us quadrava, que no enteníeu. Conservàveu records vagues, conceptes, imatges, experiències que jo havia descrit a la meva novel·la abans de comprovar que havíeu saltat del paper a la realitat. Per alguna estrany\na raó, us he pogut estar observant, meravellat del miracle del vostre existir, angoixat amb la vostra buidor.\nno som res -va somiquejar en Jan.\n-T'equivoques, Jan -va dir l'escriptor, corrents al seu costat i posant-li una mà a l'espatlla per consolar-lo. El noi va sentir aquell tacte. No podia ser només un personatge de paper, sentia el calor que desprenia aquella mà, una calor paternal-. Sou vius! Sou\nsentiments. Heu nascut d'uns sentiments tan forts que us han arrencat de l'esperit, i la ment d'un escriptor, i del paper, i us han col·locat d'una manera un tant cruel dins una realitat que us rebutja per què encara no sou completament certs\nL'Alba va començar a plorar. Tot el cos li tremolava.\n-Així, doncs, ets un creador. Ets el nostre Creador\n-va reflexionar en Glaç-. No m'agrada la idea de conèixer-te. Segons la religió, un només veu el Creador quan la dinya. Es per això que ens portes aquí? És això una mena de Judici Final? Per què si és així, jo sóc culpable de moltes coses\n-No, Glaç. El culpable, en tot cas, seria jo. I com a culpable, de la mort d'en David i de la vostra vida, mereixo un càstig.\n-Quina mena de càstig -va fer en Jan.\n-És evident -va dir l'escriptor-: la mort.\n-Fa una estona, un parell d'hores, potser, he arribat a casa el David. Ahir es va passar tot el dia tancat a casa seva amb un parell de meuques, com si d'aquesta manera pogués esborrar la "relliscada" que havia tingut amb mi. Bé, he trucat al timbre, m'ha obert i li he dit que havia de parlar amb ell. Suposo que el veure'm vestit d'home, ha fet que pensés que estaria segur. Em sembla que li tenia més por a la Diva que a en Jan. El què no sabia era que, quan el vaig anar a veure, ja no era ni en Jan ni la Diva, si no en Glaç.\n»-Què vols? -m'ha dit, incòmode.\n»-Em convides a una copa? Em sembla que el què t'haig de dir no em sortirà sense fer un glop.\n»Hem entrat al saló i m'ha posat un got de whisky. Em mirava amb una mena de ganyota entre la por i el fàstic que m'ha fet venir ganes d'arrencar-li el piercing de la cella d'una estrebada. Ell també s'ha servit un got de whisky i gairebé se l'ha begut d'un glop.\n»-Parla -m'ha dit.\n»Aleshores, sense previ avis, he tret un ganivet de la butxaca del meu abric i he saltat a sobre d'ell. Els gots ens han fugit de les mans i s'han estavellat contra el parquet. Hem forcejat durant molta estona. Jo tenia clar que ell era més fort que jo, però buscava la oportunitat de clavar-li només una vegada a algun punt que l'afeblís el suficient per poder acabar de rematar-lo, però aquesta oportunitat no ha arribat. Amb violència, amb molta força, m'ha desarmat i m'ha propinat un cop de peu que m'ha fet saltar amb un crit contra la llar de foc. Aleshores he vist que en David recollia el ganivet que m'havia tret i s'acostava cap a mi brandint-lo. La meva mà ha trobat l'atiador de la llar de foc i l'ha aferrat. Quan en David era suficientment a prop, l'he copejat amb l'eina de ferro al bell mig del front. El soroll ha sigut sec, tou. El David ha adoptat una estúpida expressió de sorpresa, expressió que ràpidament s'ha tacat de sang i ha caigut rodó a terra. M'he acostat a ell i he descarregat l'atiador un parell de cops més sobre el seu cap. Després he comprovat que ja no tenia pols i ha sigut en aquest moment que he entès que jo també havia de morir.\n»He decidit suïcidar-me, però no us podia deixar abandonats. Esteu aquí per decidir.\n-Per decidir què? -va preguntar en Glaç.\n-Abans de morir, us escriuré una vida. Però serà una vida plena, existent. Amb records, amb família, si voleu. La vida que vulgueu, la que sempre -quina paraula més inútil, donades les circumstàncies- heu volgut. Una vida amb sentit.\n-I després? -va dir en Jan.\n-Després moriré -va dir l'escriptor-. Però sé que no moriré del tot mentre vosaltres visqueu. Perquè vosaltres sou jo, i jo sóc vosaltres.\n-I com ho farem? -va dir l'Alba.\n-Oh, això ha de ser per separat -va dir l'escriptor-. Cadascú m'explicarà què vol per separat.\nL'escriptor havia dit: "Primer tu, Jan" i en Glaç i l'Alba havien entrat a una mena de foscor pròpia, a un lloc on tenien la consciència plena d'allò que eren, però també del que volien ser. Sentien com si suressin dins uns llimbs on estiguessin esperant una nova vida, una vida millor. Cadascun d'ells s'imaginava com volia que fos la seva nova existència i l'esperava amb delit. El temps que va passar fins que l'escriptor va cridar a l'Alba va semblar tota una eternitat, i una altra va passar fins que va cridar en Glaç. Dins de cada una d'aquestes eternitats, s'amagaven els diàlegs que l'escriptor mantenia amb cada personatge. L'home se'ls mirava amb tendresa mentre teclejava al seu ordinador tots els detalls. Havia de posar cos i ànima, tot el seu sentiment en aquelles vides noves, donat que si no ho feia, no podrien fer-se realitat. Aquesta habilitat seva per a crear, però per anar més enllà del paper, traspassant els límits de la realitat i construint vides autèntiques, havia aparegut tan sobtadament com desapareixeria. Per això, en aquest últim moment de creació, l'escriptor es va sentir com l'havia definit en Glaç, com una mena de Déu creador, i, amarat d'aquesta divinitat que l'envaïa, es va sentir feliç de la decisió que havia pres.\nEll i només ell es va sentir amb la suficient autoritat, amb el suficient dret per treure-li la vida al David, i per atorgar-li als seus tres personatges. Era un déu, era Déu. Així, la seva vida no podia ser només terrenal. Els seus fills caminarien per la Terra i ell els guiaria des de l'Eternitat. Només aquest podia ser el final\ni només aquest podia ser el principi.\nDurant tota la seva vida, com els havia passat als seus personatges, l'escriptor s'havia estat preguntant el significat del seu existir. Per què havia patit tant? Per què els dies se li feien tortures? Tot es dibuixava ara clarament dins el seu cap. Tots tenim un destí escrit, es deia. Trobava irònica aquesta frase: el seu destí escrit era el d'escriure els destins d'altres.\nQuan els seus personatges li van explicar quines havien de ser les seves noves identitats i existències, l'escriptor es va sentir ple de satisfacció. Tots tres havien triat ser coses completament diferents a les que eren, havien escollit viure vides felices i carregades de significat.\nAixí, quan llegia que en Jan tornava al Vapor Universitari amb un renovat aspecte, amb una nova seguretat en si mateix, en el seu físic i en el seu talent, i allà acabava els seus estudis amb una molt bona nota, i es dedicava a l'Interiorisme amb èxit, l'escriptor se sentia feliç.\nI quan llegia que l'Alba dirigia les seves passes al cinema, i que la seva carrera era brillant, i que trobava l'amor de la seva vida, un home que la tractava com una reina i que se l'estimava per com era tan per dins com per fora, no podia evitar sentir-se'n orgullós.\nNomés va sentir-se trist quan va escoltar quina vida triava en Glaç.\nQuan el va cridar, l'assassí es va acostar a l'escriptor, i quan aquest li va preguntar què volia ser, en Glaç li va dir que no volia ser res.\n-Jo t'ajudaré a desaparèixer -li va dir en Glaç a l'escriptor-. Sóc un assassí, i he nascut del teu odi. No tinc cap mena d'aspiració d'una vida feliç, jo no tinc il·lusions. Així que, la vida que trio per a mi és la mateixa que has triat per a tu. En aquests moments sóc el personatge que ets tu. Els altres formen part del teu passat, i potser en aquell temps tenies somnis. Però ara no en tenim cap de somni; només volem acabar. Per tant, deixa'm acabar amb tu. És la única manera que tinc d'acabar amb la meva buidor.\nL'escriptor el va fitar i va fer un gest afirmatiu amb el cap. En Glaç tenia la seva part de raó. I, en certa manera, l'escriptor ja s'esperava aquest desenllaç.\nEn Glaç va sentir una mena de revifament en el mateix moment en què l'escriptor va comença a teclejar a l'ordinador. Dins la seva ment va aparèixer una història, un passat no gaire llunyà on un home desconegut li encarregava assassinar un escriptor que s'havia ficat allà on no el demanaven.\nNovament va sentir el pes de la seva pistola sota l'aixella esquerra.\nL'escriptor el va mirar amb els ulls plens d'amor.\n-Fes la teva feina, Glaç -va dir.\nL'assassí va treure la seva arma i va apuntar l'escriptor. Sentia la mateixa por que si estigués recolzant el canó de la pistola al seu cap. Després d'uns terribles moments de dubte, en Glaç va prémer el gallet.\nI sobre els dos homes va caure la foscor.\n-Mira -va dir el policia més jove.\n-Què es això? Una nota de suïcidi? -va dir el més gran.\nLa casa de l'escriptor semblava un cau. Les finestres estaven tancades i les persianes baixades. Semblava fer molts dies que no sortia de casa. L'ordinador romania encès sobre la taula de l'estudi.\n-Quin paio més estrany! -exclamà el policia jove.\n-A què et refereixes? -va dir el veterà.\n-Mira el seu armari.\nA l'armari de l'habitació de l'escriptor hi havia roba de tot tipus. Abrics llargs i negres, roba texana, roba d'home, de dona, sabates de plataforma\n-Era un transvestit? -digué el jove.\n-Pel què es veu\nEls dos agents es van acostar novament a la taula on el cadàver de l'escriptor jeia com si s'hagués adormit tot escrivint. Aquesta sensació hauria estat perfecta si no fos per la sang que tacava el teclat i la pantalla, i part de la mà on reposava la pistola amb què s'havia disparat al cap.\n-Creus que va ser ell qui va assassinar l'amo de la discoteca Drop?\n-En té tota la pinta.\n-Mira, llegeix la novel·la que estava escrivint.\nEl policia jove es va dirigir a l'extrem de la taula on s'amuntegava un grapat de folis amb la part escrita cap a baix. L'agent els va agafar i els va fer girar per llegir la portada.\nEn lletra d'impremta es podia llegir: "L'Últim Petit Misteri per Jan Riera".\n-Per on vols que comenci? -va dir el policia.\n-Pel final, com ho he fet jo. Aquest paio estava volat. Devia tenir un tra\nstorn múltiple de la personalitat. Les últimes pàgines estan completament mancades de sentit. És com si hagués mantingut converses amb els seus personatges, com si, d'alguna manera haguessin cobrat vida. Aquest tio estava torrat.\n-Quina llàstima. Era un bon escriptor de novel·les de misteri. Jo me'n havia llegit unes quantes.\n-Si, però encara no entenc quins motius tenia per matar l'amo de la discoteca Drop. La única relació que hi tenia, segons els seus treballadors, era que li havia demanat informació per a documentar-se per la seva última novel·la. Tanmateix, aquí diu que era el seu cap, i que havien tingut un rotllo\n-És evident que s'havia tornat boig. Per què si no escriuria totes aquestes bestieses?\nEl policia més gran va observar l'estudi. Davant la taula on restava mort l'escriptor hi havia tres cadires disposades com per tenir una reunió. Tot mirant el seu company, i esbossant un somriure exempt d'humor va dir:\n-Bé, potser serà, aquest, el seu últim petit misteri.\nEl relat complet, del primer al vint-i-dosè capítol, és fantàstic. La tercera part m'ha deixat bocabadat. Ets d'una originalitat extrema, no hi ha paraules per a definir lo bo que he trobat aquesta obra teva.\nBé, esperava ser el primer i únic comentarista de la novel·la que tinc davant, però en perdix ha tornat a avançar-se, només amb dos anys d'antelació (ja l'atrapo!).\nJa em vas dir que la novel·la està escrita fa força temps, i encara que té trets que has mantingut en el temps, com l'estil i alguns trucs literaris que t'he vist a posteriori (m'ha semblat que deixes caure coses que passaran, insinuant-les en la conducta del protagonista), es nota que és antic. Faré un comentari més llarg per emili.\npèrdix | 13-04-2004 | Valoració: 7\nDeu n'hi do la imaginació que tens Sergi.\nLa convergència de les tres (o quatre) històries paral·leles està feta amb gràcia i saps mantenir la curiositat del lector desperta.\nFelicitats per inagurar la secció de novela negra!


El detingut palestí Kayed Fasfus corre perill de mort sobtada després de 122 dies de vaga de fam\nPublicat 13/11/2021 14:33CET\nEl ciutadà palestí Kayed Fasfus es troba a punt de morir després de passar 122 dies en vaga de fam per protestar contra l'exèrcit israelià per la seva condició de "detingut administratiu" --una pràctica que permet als militars detenir presoners de manera indefinida sense càrrecs ni judici--, segons han informat a la seva família els doctors que l'atenen.\nFasfus, de 34 anys i natural de la localitat cisjordana de Dura, es troba al Centre Mèdic Barzilai, a la localitat israeliana d'Ashkelon. Les seves últimes anàlisis de sang revelen una elevada possibilitat que acabi desenvolupant un coàgul de sang que suposaria la seva mort sobtada, segons ha informat aquest diumenge el seu germà, Hassan, a l'agència oficia de notícies palestina Wafa.\nFasfus té pèrdues intermitents del coneixement, batecs irregulars, hipotensió, problemes renals, falta de líquids i dolor per tot el cos i el seu pes ha baixat de 95 a 45 quilograms, segons una avaluació recent del doctor Amit Tirosh, un metge israelià, en nom de l'ONG Metges Israelians pels Drets Humans, informa el 'Times of Israel'.\nEl detingut presentava fa una setmana símptomes semblants, quan la Comissió d'Afers dels Detinguts i Exdetinguts palestins va denunciar una ràpida deterioració del seu estat de salut.\nDijous, la Comissió d'Afers de Detinguts de l'Autoritat Palestina va presentar una petició al Tribunal Suprem israelià exigint l'alliberament immediat de Fasfus i l'anul·lació de la seva ordre de detenció administrativa. L'ordre es troba suspesa, no anul·lada, per motius de salut, però Israel ha rebutjat la seva sol·licitud de ser traslladat a un hospital a Cisjordània, on diu que aturaria la vaga de fam, segons el 'Times of Israel'.\nAra mateix, Israel manté més de 450 palestins en detenció administrativa, una pràctica el dret internacional considera il·legal.\nAl costat de Fasfus hi ha cinc presos més en vaga de fam: Al·là al-Araj (84 dies), Hisham Abu Hawwash (75 dies), Shadi Abu Akr (67 dies), Ayyad al-Hraimi (38 dies) i Rateb Harebat (21 dies).


TEMPLERS I HOSPITALERS II. GUIA DE LES TERRES DE L'EBRE I CASTELLS TEMPLERS DEL BAIX MAESTRAT :: Libelista\nAquesta segona guia del patrimoni dels templers i els hospitalers comprèn les Terres de l?Ebre i els castells templers del Baix Maestrat. És la zona on aquests ordes van tenir un major protagonisme i s?hi concentra un conjunt militar excepcional: Miravet, Ulldecona, Peníscola, Xivert... També acull bons exemples d?arquitectura religiosa, civil i industrial, ja que ambdós ordes van desenvolupar un paper important en la colonització del territori.


Iceta: "farem el possible perquè Barcelona no tingui un govern independentista"\nActualitat Poders Iceta: "farem el possible perquè Barcelona no tingui un govern independentista"\nEl líder del PSC no descarta una alcaldia amb Jaume Collboni\nPoders 27/05/2019 18:23\nEl primer secretari del PSC, Miquel Iceta, ha deixat la porta oberta a buscar pactes postelectorals que impedeixin que Ernest Maragall, candidat d'ERC a l'alcaldia de Barcelona, acabi sent l'alcalde de la ciutat.\nMiquel Iceta ha afirmat que "farem el possible perquè Barcelona no tingui un govern independentista", contemplant la possibilitat de concretar qualsevol aliança que no compti amb les forces independentistes amb representació el consistori barceloní.\nIceta assegura que "ens ha estranyat que es doni per feta l'elecció d'un alcalde independentista en una ciutat en la qual l'independentisme ha retrocedit, ha passat de 18 a 15 regidors", posant en dubte que Maragall acabi sent l'alcalde de la capital catalana.\nEl líder dels socialistes catalans ha dit que "aconsello a tots que no corrin, és necessari que parlem per establir un govern progressista a Barcelona", afegint que "hem d'escoltar el que ha dit la ciutadania, amb tots els seus matisos i la seva profunditat".\nEn aquest context, el primer secretari del PSC no ha descartat que el candidat del seu partit a l'alcaldia de Barcelona, Jaume Collboni, pugui acabar sent l'alcalde. Collboni ha aconseguit pujar dels quatre regidors que havia obtingut en les passades eleccions als vuit aconseguits aquest diumenge.\nErnest Maragall descarta qualsevol mena d'acord amb Jaume Collboni\nCollboni vol ‘efecte Pedro’\npsc Miquel Iceta eleccions municipals


B&B Le Ortensie Giavera Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nB&B Le OrtensieVia Schiavonesca, 94, Giavera Del Montello, Giavera, Itàlia, 31040 - Veure al mapaExcepcional9,3Basada en38comentarisB&B Le OrtensieVeure més fotos"Nice people, nice place, everything was clean and breakfast..."TomasCzech RepublicVeure més fotosVeure totes les 21 fotosMolt bona ubicació 8,9Veure al mapa8,9UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionat\nSobre l'allotjamentDescripcióAl visitar Giavera, vosté es sentirà com a casa a B&B Le Ortensie, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. B&B Le Ortensie ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, àrea de fumadors, àrea de TV/saló compartit per garantir el més gran comfort possible als seus clients. L'ambient de B&B Le Ortensie es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, escriptori, despertador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent jardí. B&B Le Ortensie és una elecció inteligents per a viatgers a Giavera, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatcalefaccióescriptoribany compartitdespertadortelevisió de pantalla planabarnussosempolles d'aigua de cortesia Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més\nAllotjaments a Giavera


Seesmic - Informatica.CAT\nPost tagged with ‘Seesmic’\nIntegra els comptes de Facebook i Twitter en un de sol\nSeesmic, un altre client social multiplataforma\nPotser no ofereix un gran reguitzell de xarxes socials suportades, però sí es troba disponible per a força plataformes\nBy Guillem Alsina González, on 11 de maig de 2010\nLa finestra principal de Seesmic\nAquesta és una altra eina que intenta facilitar-vos la vida en evitar-vos haver d’accedir via web als vostres serveis socials en línia preferits, tal i com hem vist amb anterioritat en altres aplicacions com TweetDeck i Digsby.\nSeesmic ofereix un executable per a sistemes d’escriptori basat en el framework AIR d’Adobe, el que el fa multiplataforma i utilitzable en entorns Windows, Linux i Mac OS X. A més, per a Windows també disposa d’un executable natiu, el que fa que no haguem de necessitar imperiosament el framework d’Adobe, al qual no pocs usuaris li tenen certa mania.\nJo, no obstant, sóc molt amant de les eines multiplataforma, i per tant em decanto per la versió basada en AIR, la qual és molt fàcil d’instal·lar en el nostre sistema; en Windows, concretament, es pot fer mitjançant un assistent que no fa gairebé cap pregunta i el qual es pot anar passant tot prement al botó de següent a quantes qüestions ens plantegi. A més, ens plantifica una icona a l’escriptori, pel és ben senzill accedir-hi.


Dia internacional per a l’eliminació de la violència sexual en els conflictes | Bloc de Lletres\n← Els programes docents de les assignatures, un valor a l’alça\nHoraris d’estiu 2018 al CRAI Biblioteca de Lletres →\nPublicat el 19 Juny 2018 per blocdelletres\nEl Consell de Seguretat de les Nacions Unides proclamà el 19 de juny Dia Internacional per a l‘Eliminació de la Violència Sexual en els Conflictes. Un dia dedicat a la sensibilització sobre els delictes de violació, d’esclavitud sexual, de prostitució forçada, d’embaràs forçat, d’avortament forçat, d’esterilització forçada, de matrimoni forçat i de totes les altres formes de violència sexual de gravetat comparable que es perpetren com a resultat directe o indirecte d’un conflicte. El fet que les dones i les nenes siguin les víctimes més habituals d’aquest tipus de violència fa palesa la importància de la seva participació en els debats per a la prevenció i la solució de conflictes.\nLa Comissió d’Igualtat de la Facultat de Filologia i el CRAI Biblioteca de Lletres recorden la significació d‘aquesta data amb una exposició virtual que, junt a literatura d’autors i autores de països diferents amb relats punyents de violència sexual sobre la dona, mostra treballs acadèmics de l‘alumnat de la Universitat de Barcelona relacionats amb els drets humans i la violència de gènere.\nAquesta entrada s'ha publicat en Exposicions i etiquetada amb #CRSV, #stoprapeinwar. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Quatre morts en un atac contra un comboi dels EUA a Kabul - Diari de Girona\nQuatre morts en un atac contra un comboi dels EUA a Kabul Diari de Girona\nAlmenys quatre civils van morir i set persones més, entre elles quatre soldats nord-americans, van resultar ferides per una explosió d'un cotxe bomba registrada a la capital de l'Afganistan, Kabul. L'atac, reivindicat pels talibans, tenia com a objectiu un comboi de les forces nord-americanes, segons va confirmar un portaveu de les mateixes, aclarint que els quatre militars presenten ferides lleus.\nLes autoritats afganeses van assenyalar que l'incident s'hauria produït a prop de l'acadèmia militar a la zona de Qala-i-Wazir, a l'oest Kabul. El portaveu dels talibans, Zabiulà Mujahid, va reivindicar l'autoria de l'atac, assegurant que dos vehicles de les forces estrangeres van resultar afectats per l'explosió.