Nosaltres, els tardvinguts…\nEl bloc dels estudiants de filosofia de la UAB\nS’està convertint l’independentisme en una cortina de\nNo ens ve pas de nou que el nacionalisme català, ja sigui des de la seva\nvessant més conservadora, ja sigui des de la més “progressista”, reclama la\npossibilitat i la viabilitat que Catalunya pugui esdevenir una nació amb un\nEstat propi. El que probablement sigui nou o, si més no, actual, és que aquesta\nexigència ha anat deixant de ser una quimera per anar-se materialitzant\nprogressivament en una esperança amb major realitat, tot i que la seva realització\nplena no sigui una qüestió fàcil de dirimir. Els motius pels quals la\nciutadania catalana reclama la viabilitat de la celebració d’un referèndum per\ntal de decidir si s’opta o no per la independència i l’adopció del model\npolític de l’Estat propugnat pel liberalisme tampoc no és res nou, la qual\ncosa, emperò, no treu cap legitimitat als arguments esgrimits, independentment\nde si hom hi està d’acord o de si els troba esbiaixats o fora de lloc.\nTanmateix, s’està produint un fenomen que, si bé és quelcom endèmic del\nnacionalisme, ja sigui el que es conrea en una nació que vol separar-se o bé\ndes del model del nacionalisme d’Estat, és altament preocupant: l’articulació\nen termes de polítiques de l’exclusió sobre la possible plena autonomia de\nCatalunya, sentint-se veus des de segons quins sectors que titllen de\n“traïdors” a aquells que no la secundin, com si del que es tractés fos de posar\nde manifest el grau de puresa de la catalanitat dels individus. Això, sense cap\nmena de dubte, és alarmant i perillós, especialment quan el discurs identitari\ni nacionalista és emprat per crear dos blocs pretesament enfrontats i sense una\npresumpta entesa possible, la qual cosa és absolutament falsa, tendenciosa i\nforça propera als discursos populistes que permeteren que un personatge com\nAdolf Hitler guanyés les eleccions a l’Alemanya de 1933, elaborant tota una\nretòrica antisemita i d’odi racial contra tots aquells que no fossin aris. N’hi\nha que es poden escandalitzar davant aquesta comparació entre el discurs\nnacionalista català de certs grups i el del nacionalsocialisme, tot i que els\nlligams en comú no són pas gaire divergents. No cal recordar quines foren les\nconseqüències del discurs nazi en tant que, suposadament, es tenen presents a\nla memòria no com a mera anècdota, sinó com a prova catastròfica dels resultats\nd’una èpica exacerbada sobre el destí d’un poble únic amb una veritat absoluta\ni tan sols assumible per part dels escollits. Doncs, malauradament, un servidor\nva ser testimoni d’una retòrica molt semblant, enmig del clima de crispació que\ns’està gestant i que s’està alimentant de manera estúpida i descabellada, en\nuna conferència al MACBA no fa ni dues setmanes. Paral·lelament als desaforaments i elaboracions de retòriques patriòtiques\n– qui negui que el nacionalisme català és patriota que se’n vagi al diccionari\nde l’Institut dels Estudis Catalans i que llegeixi atentament la definició de\n“patriotisme” –, tota la qüestió de l’independetisme és promogut per un govern\nvotat fa gairebé un any i mig pels catalans i que, paradoxalment, és dels que\nmés retallades socials, educatives i sanitàries ha aplicat i està aplicant al\nseu territori. Hom pot lligar caps i veure que no és pas difícil adonar-se que\nno és casual que el nacionalisme separatista – sense treure-li cap legitimitat\nen tant que discurs – sigui animat i alimentat pels engranatges del poder del\ngovern presidit d’un personatge amb tants pocs escrúpols com el senyor Artur\nMas, qui, per si algú encara no ho havia vist, no és pas partidari d’una major\nllibertat i equitat, sinó d’un model absolutament neoliberal, tot i que només\naplicat a Catalunya. És a dir: el govern convergent actual no està pas\nqüestionant les polítiques agressives d’un conservadurisme fill de la ideologia\nde polítics com Ronald Reagan o Margaret Thatcher, sinó que n’és absolutament\npartidari, traient a col·lació qüestions identitàries que ni es coneixen amb la\nprofunditat que cal ni es tracten amb la prudència necessària, sinó que es\nllencen al foc per, simplement, fomentar un odi contra allò aliè al “gen català” i fer creure a la gent que els\nveritables salvadors de Catalunya són una colla de lladres corruptes que estan\ndinamitant dia rere dia la societat catalana, alhora que empren el discurs\nsobre la independència per tal de desviar l’atenció sobre la malversació dels\ndiners públics o de casos de corrupció flagrant com el tristament cèlebre “Cas\nPalau”, que esquitxà de ple CiU, sense que cap dels seus membres expliqués\nquina implicació hi tenien. Vergonyós i lamentable.\nEl més greu de tot plegat és que aquest assumpte no es redueix a un auge de\ndiscursos culturals que mostren una perillosa tendència vers el feixisme i que\nel govern els pregona de manera populista i irresponsable, sinó que encara no\ns’ha posat sobre la taula qüestions transcendentals i bàsiques que una\nideologia política com el nacionalisme secessionista català hauria de tenir\nseriosament en compte: - - En\nprimer lloc, posar de manifest si el model estatal realment garanteix els drets\nindividuals i analitzar l’estafa que s’amagava sota l’anomenat Estat del\nBenestar, el qual ha demostrat ser una argúcia orquestrada per una oligarquia\npolítica per tal de sumir la població en una letargia i calmar qualsevol intent\nrevolucionari contra polítiques que finalment s’han descobert com el que són:\npura dinamita per enderrocar la població i sotmetre-la a la tirania d’uns ens\nquasi incorporis coneguts com “mercats”.\nsegon lloc, ésser conscient de la crisi profunda en què es troba la democràcia\nrepresentativa, especialment pel fet que la sobirania popular es troba ferida\nde mort davant les actuacions polítiques de governs que decideixen\nunilateralment qualssevol tipus de mesures, abusant de l’autoritat\nindiscriminadament, juntament amb el fet que les agències de qualificació i els\nmercats financers han apartat la veu popular de l’esfera política en virtut\nd’un discurs deshumanitzador segons el qual els números són l’única guia\npossible per tal de governar un territori, independentment de les necessitats\ntercer lloc, no ser capaços d’articular un discurs on les reivindicacions de\nles diferències, les quals mai no tenen per què ser ni pernicioses ni\npreocupants, no es presentin de manera autoritària i excloent d’acord amb\nl’articulació de la disjunció exclusiva: o ets dels nostres o pertanys a\nl’enemic. Endemés, és absurd que una multitud de veus que criticaven l’evident\nmenyspreu espanyolista envers la diversitat hagin caigut dins la mateixa lògica\nd’odi contra l’altre a partir de l’enaltiment de la pròpia cultura de manera\nquart i últim lloc, la manca d’esperit crític de la retòrica nacionalista\ndavant un govern que empra aquest discurs de manera descaradament populista i\ncom a cortina de fum per tapar la situació insostenible que està fent patir a\nla població. Aquesta mostra de servilisme cap a unes figures del poder\nsusceptibles de devorar qualsevol manifestació civil per tal\nd’autolegitimiar-se demostra que el nacionalisme independentista català –\nperquè no s’ha d’oblidar que n’hi ha tot un sector partidari del federalisme i\nno de l’autodeterminació – encara no ha estat prou astut com per articular\npolítiques de resistència contra mecanismes de poder que únicament busquen la\nseva supervivència al preu que sigui, sense importar-los el preu a pagar. Cal elaborar discursos que no caiguin dins les mateixes trampes estatals\nque observem cada dia i ser prou crític com per detectar que discursos\ndespòtics que únicament anhelen la supervivència institucional i de la casta\npolítica són igual de perjudicials independentment de si els elabora el govern\ncentral o el govern autonòmic català. Tot plegat sembla apuntar que, ara per\nara, l’única cosa que se cerca és un nou amo, però sense posar en dubte ni el\nmarc legal ni les institucions que l’emparen i elaboren. En cas que no es\nprodueixi cap tipus d’alteració en el transcurs dels propers esdeveniments, el\nnacionalisme català no serà res més que una cortina de fum arengada per quatre\nburgesos catalans recalcitrants que tan sols cerquen remoure l’odi de les\nmasses i emprar una cortina de fum que es resumeix en el cèlebre lema romà pans et circens. ANDRÉS ARMENGOL\n10/28/2012 07:17:00 a. m.\nFeia una xafogor insuportable. No hi havia ni una ànima pels carrers de la\nciutat. Tots estaven amagats dins les seves llars, amb les persianes\ncompletament abaixades, com si s’haguessin entaforat dins búnquers pel temor a\nun bombardeig. No se sentia res que pertorbés el lúgubre paisatge cimentat, ni tan sols el\nsoroll d’algun vehicle. Res de res. Això no obstant, hi havia uns ulls que ni\ns’havien aclucat com els de la resta ni podien deixar de guaitar, esfereïts, el\ncementiri en què s’havia convertit aquella contrada, la qual, no feia pas gaire\ntemps, havia estat tant i tant populosa. Aquesta mateixa encuriosida mirada\nresseguia les siluetes dels edificis, dels vehicles, de les faroles, de les\naceres, de les carreteres, dels arbres i de qualsevol ens inert que estigués\nper allí. Tanmateix, no era això el que cercaven els seus neguitosos ulls, sinó\nla més mínima espurna de vida, vida que no s’estigués palplantada com la d’un\nvegetal, sinó que reaccionés davant una presència aliena i que fos possible\nestablir-hi una mínima relació tenyida per la més minsa de les reciprocitats.\nPerò res. Ni rastre del que buscava. S’havia esfumat completament, trobant-se\nengolida per una atmosfera prenyada de la més desassossegada solitud. Les persianes de la seva antiga casa, ubicada en un dels carrers més\ncèntrics de la urbs, eren la cuirassa que la protegien de qualsevol possible\npresència que no fos benvinguda, tot i que en els darrers dies li feien ben poc\nservei donada la manca d’afluència humana per la zona. Asseguda en un balancí,\nil·luminada per un lleu llum de peu que havia pertangut als seus progenitors,\ndeixà anar un tímid sospir mentre es gronxava a poc a poc, rumiant quin devia\nser el motiu pel qual la gent s’havia esfumat de la zona. De sobte, emperò, el\nmiol de la moixeta que tenia per única companya li féu abandonar aquestes\ncabòries, parant atenció a aquell animaló que es fregava suaument contra les\nseves decrèpites cames, plenes de varius que li dibuixaven tot d’estranyes sanefes.\nLa moixeta la fità atentament, llepant-se ràpidament el morro, movent alhora el\nseu caparró com si li volgués demanar quin estrany pensament li estava passant\npel cap. Mirà la gata, somrient lleument, i li acaronà amb dolçor el llom.\nSense que s’ho esperés pas, el felí saltà a la seva falda i s’hi arraulí.\nAquell menut mamífer era l’únic ésser viu que podia fer-li companyia durant\naquells misteriosos dies, tot i que ja feia temps que era l’única criatura amb\nla qual parlava, sobretot després de la mort de l’home que havia estat el seu\ncompany durant gairebé quaranta anys. L’animal es deia Lluna i l’havien recollida\ndel carrer ja feia prop de trenta-cinc anys. Sempre li havia estat fidel i li\nhavia fet costat en tot moment, fins i tot quan patí aquella profunda depressió\nque la sumí en un deplorable estat que es perllongà durant sis llargs anys. Ara\nno és que fos especialment feliç, però com a mínim tenia la força suficient com\nper fer-se el menjar i sortir a fer un volt. De cop i volta començà a bufar un estrident vent que aixecà tota la pols\nque recobria els solitaris carrers i sacsejà les persianes de la seva petita\ncasa, de poc més de seixanta metres quadrats. Aquell vent li portà el record\nd’en Pau, el seu estimat Pau, el pare dels seus quatre fills, aquelles persones\nque li havien promès visitar-la quasi cada dia d’ençà morí el pare, malgrat que\nla realitat era que, en deu anys, la devien haver visitada unes deu vegades.\nDesprés d’haver cobrat l’herència, poca cosa volien saber de la dona que els havia\nengendrat. Dels néts encara en sabia menys i ignorava si n’havien nascut més\ndels que amb prou feines arribà a conèixer, tant en vida com en mort del seu\nespòs. Probablement acabarien esdevenint unes sangoneres egoistes com els seus\nantecessors. Hi ha cercles que mai no es trenquen, pensava ella. Tanmateix, era\nmolt probable que no tingués l’oportunitat per esbrinar-ho. Tant se li’n\ndonava. O potser no tant com volia fer veure. Bé, tenia poca importància si era\ncert o fingit. El cas era que, de qualssevol de les maneres, estava sola, sense\ncap altra companyia que la d’una gateta més vella que ella. Quin consol! Tot i\naixò, tal vegada més valia estar acompanyada d’una bestiola que de segons quin\ntipus de gent, que tan sols s’apropa als seus congèneres per poder sostreure’ls\nles seves misèries i poder xafardejar-ne una estona, amagant així la seva pròpia\ndesgràcia fent escarni de l’aliena. Malgrat tot, sempre li faria costat la seva\ninseparable Caterina, la seva amiga des de la infantesa, que conegué quan ambdues\ntenien sis o set anys i anaven a l’escola pública del seu poble. A pesar\nd’això, feia força setmanes que no en sabia res i li estranyava força que no li\nhagués dit res durant aquest breu transcurs de temps. Potser li havia passat\nqualque cosa i ella no se n’havia assabentat... Només esperava que, si aquest\nfos el cas, no hagués estat res greu. El vent seguia bufant amb força i, de mica en mica, anava arrossegant una\nflaire que feia molt de temps que no sentia. Aquella antiga olor començà a\nescolar-se entre la diminuta escletxa de les seves finestres, que estaven\nlleument entreobertes, perfumant lentament l’estança on es trobava. Quin podia\nseguir l’origen d’aquell perfum? L’última vegada que l’havia olorat fou... No\ns’ho podia creure, era impossible. Aquell ja se n’havia anat, malauradament,\nper sempre. Se l’havia endut aquella maleïda malaltia, el nom de la qual encara\nli costava pronunciar després de deu anys, i fins al seu darrer alè desprengué\naquella olor que ara estava endinsant-se per casa seva. No era possible, Déu\nmeu, no ho era! Que estava embogint? No, aquest era un pensament absurd i\nestúpid. Aquesta flaire havia de provenir d’algun lloc que, de ben segur, era\ntan real com la gata que estava asseguda sobre les seves cuixes en aquell mateix\nmoment. Els records començaren a entrebancar-se matusserament dins el seu cap,\nproduint-li cert mareig que li generava un malestar profund en rememorar tan\nsobtadament tantes vivències que s’havien produït molts anys enrere. No obstant\naixò, no podia quedar-se allà asseguda com un estaquirot, així que llançà la\ngata de la seva falda, miolant violentament l’animal llavors, i, agafant el\nbastó que tenia al seu costat, s’incorporà i començà a dirigir-se, malgrat que\nde manera feixuga i lenta, cap a la porta de la casa. Durant el curtíssim\nrecorregut que separava el balancí de la porta hagué de parar especial atenció\nen no ensopegar amb cap objecte, atès que la il·luminació era summament minsa\nen estar mig closes les finestres per tal de poder suportar la calor. Al cap\nd’un quart d’hora, emperò, fou capaç d’arribar-hi, i, amb un moviment suau de\ncanell, l’obrí, quedant-se durant uns instants absolutament encegada per\nl’extrema claror que colpí el seu arrugat rostre, propi d’una dona de setanta\nanys. Els seus ulls, quan ja foren capaços d’habituar-se a aquell paisatge\ndesolat presidit per una llum daurada, començaren a cercar furtivament la causa\nde l’olor que l’havia despertada de la seva letargia i que li havia infós una\nvitalitat que feia temps que desconeixia en ella. És que potser en Pau havia\ntornat? Però ella no s’ho podia creure! Mai no havia estat creient; ans al\ncontrari, sempre havia manifestat obertament el seu ateisme, la qual cosa li\nhavia comportat no pocs problemes amb segons qui. No creia ni en ànimes ni en\nresurreccions, amb la qual cosa no era capaç de ficar-se dins el cap que el seu\nmarit hagués tornat d’entre els morts. No, tot plegat devia poder explicar-se\nd’una altra manera. Capficada com estava i decidida a esbrinar què dimonis\nestava enviant-li aquella olor, va començar a caminar pels desèrtics carrers de\nla ciutat, sense cap altra companyia que la de la seva moixa, la qual la seguia\nben de prop. Com més caminava, més s’intensificava l’olor i més forta i viva se\nsentia. Era com si, de cop, hagués tornat a ser qui era dotze o quinze anys\nenrere, alegre, desperta, amable i enamorada de l’home amb qui havia tingut\nquatre fills que havien acabat per demostrar que no eren més que paràsits\nxucladors incapaços de concebre un sentiment al marge de la materialitat més\nbruta. Tanmateix, per molt que avancés, no es trobava amb res ni amb ningú que\nfos la font d’aquella essència, la qual cosa cada vegada la desconcertava més i\nmés, deixant-la ben atordida. Era incapaç de lligar caps.\nPassats vint minuts, féu una pausa per tal de reposar una mica les seves\nvelles i fràgils cames, ajudant-se amb el bastó per tal de no caure a terra.\nCom que no es pensava donar per vençuda tan fàcilment, donà una ullada\ndetallada al seu voltant, mirant de fitar qualsevol cosa que fos un indici\npropici per a descobrir allò que cercava. A pesar dels seus esforços, res de\nres. No hi havia cap ens que mostrés la capacitat d’emetre aquella olor. Va\nmirar a la seva gata, la seva estimada Lluna, i l’animal li retornà una mirada\ntenyida pel desconcert, sense entendre per quin motiu la seva senyora havia\ndecidit d’una manera tan eixelebrada sortir de casa, sobretot per la calor que\nfeia. La veritat era que, tenint en compte que ja havia caminat un bon trosset\ni que no havia obtingut cap pista que li revelés res, començava a pensar que\ntot plegat no havia estat res més que un deliri seu provocat per les altes\ntemperatures d’aquell estiu tan estrafolari.\nTot i començar a pensar això, de cop\ni volta es fixà que la seva gata miolà d’una manera molt peculiar, com si\npogués entreveure la figura d’algú que se’ls apropava. Maria, la protagonista\nd’aquesta petita aventura, se la mirà desconcertada, demanant-se qui podia\nhaver reconegut aquell animaló. Ella dirigí la seva mirada vers la direcció cap\na la qual la gata dirigia els miols, i abans que pogués distingir alguna\nsilueta més o menys familiar, la felina sortí disparada cap allà, corrent\nrabent com si l’empaités el dimoni. Sabia que no podia desplaçar-se a aquella\nvelocitat donat el seu estat físic, amb la qual cosa reprengué el pas i\ns’encaminà cap a aquell misteriós lloc on la seva companya havia descobert\nquelcom o una persona. Transcorreguts cinc o deu minuts, no li calgué caminar més, puix que una\nombra emergí d’entre l’extrema claror solar i, en poder veure-li la cara, es\nquedà dreta allí, absolutament astorada. La boca començà a obrir-se-li\nlleugerament i els ulls semblaven dues taronges, incrèdula davant aquell home\nque avançava cap a ella. Era jove, robust i alt. Uns frondosos, curts i\narrissats cabells castanys coronaven el cap rodó, de fesomia ben marcada. Els\nseus ulls, ametllats i penetrants, la miraren fixament de dalt a baix. El seu\npit, fort i marcat, estava revestit per una camisa blavosa, amb l’últim botó\ndel coll descordat, fet gràcies al qual pogué veure com li sortien uns quants\npèls ben rinxolats i foscos com el carbó. Caminava amb elegància, amb uns\npantalons de pana que destacaven les seves llargues cames, amb un cinturó de\ncuir que ella mateixa li havia regalat poc després d’haver començat a ésser la\nseva xicota. Els seus braços, llargs i prims, es movien al ritme de cada pas\nque donava, acostant-se-li cada vegada més. Quan arribà a estar a dos metres\nd’ella, els seus llavis, vermellosos i fins, li somrigueren sincerament,\ndeixant al descobert unes precioses dents blanques que tantes vegades havia\npicat amb els seus ditets després d’haver fet l’amor amb ell. Na Maria no podia\ncreure’s que en Pau, el seu Pau, l’home que tant estimà durant tants i tants\nanys, estigués de nou davant d’ella. Semblava com si el temps no hagués passat\nper ell i que no hagués patit cap càncer de pulmó, sinó que el seu aspecte era\nel d’un home de trenta-cinc o quaranta anys, ben plantat i saludable. - Maria...\n– pronuncià ell en veu baixa, agafant-li tendrament la mà dreta.\nElla no pogué sostenir-se més i, en fer-li figa les cames, caigué de\ngenolls a terra, tot i que sense deixar-lo de mirar, malgrat que els ulls se li\nnegaren d’unes llàgrimes plenes de la més sincera de les tendreses.\npot ser – fou la seva tímida resposta, ofegada entre plors –, això és\nimpossible. Jo vaig enterrar-te fa deu anys i me’n recordo cada dia del moment\nen què el teu taüt fou dipositat dins la fossa... – fou incapaç d’acabar la\nfrase perquè els sanglots tornaren inintel·ligibles les seves paraules.\nVeient-la tan trasbalsada per aquell retrobament tan inesperat, en Paul\ns’agenollà i li acaronà el seu rostre, eixugant-li amorosament les llàgrimes\nque s’escolaven per les seves galtes.\nmeu, jo mai no me’n vaig anar. Saps que sempre he estat dins el teu cor, i sé\nque ho saps perfectament. Però si estic aquí – féu una breu pausa, pensant-se\nbé les paraules que havia de dir-li – és per dir-te quelcom que de ben segur ja\nsaps, a pesar que crec que no ho estàs fent tan bé com podries: has de viure i\nsé feliç, perquè saps que és el que jo sempre he volgut per a tu, tot i que\nvisquéssim moments durs i difícils que\nens feren trontollar. La teva vida no s’ha acabat, i tot i que jo ja no hi\nsigui amb vosaltres, us queden moltes coses per viure...\nPau! – el tallà, abraçant-lo amb força com aquell nen que es llença als braços\nde la mare cercant consol – El meu Pau! Per què te’n vas anar, eh? Digues-m’ho!\nPer què no vas seguir al meu costat? – no pogué seguir, donat que el plor esclatà\nde nou, ofegant-li de nou la veu.\n– xiuxiuejà, col·locant el seu cap contra el seu pit –. Sé que et dolgué fins a\nl’ànima que em morís, però ja saps que no s’hi podia fer res, que el càncer ja\nno era curable...\nés el que deien els metges! – cridà ella, sense deixar-lo acabar – Però n’estic\nben segura que, si s’hi haguessin implicat més, tu seguiries viu i no hauria\npassat res del que succeí després de la teva mort, ni em passaria hores i hores\ntancada dins aquella maleïda casa, únicament acompanyada per la Lluna, que en\nqualsevol moment també es morirà, i llavors ja no tindré ningú! Ningú, ningú! –\nxisclà mentre s’anava incorporant amb esforços gràcies al seu bastó –. Tu ja no\nhi ets i ves a saber per on rondes ara, però jo m’hi he quedat, i els dies se’m\nfan interminables, en cada moment desitjo que se’m geli el cor i que aquesta\ncondemna acabi d’una vegada... Jo no vull haver de viure sense tu! No ho vull!\nÉs que no ho entens, amor? – en acabar de dir-li això, es cobrí el rostre amb\nles seves rugoses mans, desesperada i angoixada per aquella situació. - Potser\nno he fet bé en venir a visitar-te – digué en veu baixa, canviant-li\ncompletament l’expressió facial.\nno! – li respongué avançant cap a ell per tal d’abraçar-lo – Això és un miracle\nque espero que no s’acabi mai...\nlamento – l’interrompí –, però tan sols tinc unes hores per estar amb tu.\nDesprés me n’he d’anar amb ells de nou.\nQui són ells? – li preguntà obrint\nexcessivament els ulls, sense acabar d’entendre el que li havia dit. - Ells...\nTant se val, no he vingut per parlar-te dels altres, sinó per a acomiadar-me de\ntu definitivament. Era quelcom que havia quedat pendent i sentia que havia de\nfer-ho, que seria bo tant per a tu com per a mi, per a què puguis seguir endavant\nsense més entrebancs que els imprevisibles – mormolà amb el cap baix.\nNo entenc res... Em comences a parlar d’una gent desconeguda i després em dius\nque aquest és el nostre darrer comiat... Què significa tot plegat? Creu-me, per\nmolt que m’hi escarrasso, sóc incapaç de comprendre-ho. Només sé que he sortit\nde casa meva perquè la teva olor, aquella flaire tan característica i única que\nperfumava qualsevol lloc on anessis, m’ha tret d’on vivíem i m’ha dut fins\naquí. No pot ser que ens estiguem retrobant senzillament per dir-nos adéu. No\npot ser... – afegí amb veu tremolosa.\n– li respongué apropant-se-li tant que ella podia olorar amb perfecta nitidesa\nla seva essència –, cal acomiadar-se d’algú per tal que aquelles dues persones\npuguin seguir amb els seus camins. De ben segur que mai no és fàcil, però és\nimprescindible per tal de no seguir furgant les ferides. Cal deixar-les\ncicatritzar i aprendre del que s’ha compartit amb l’altre. I nosaltres vam\nviure junts un piló d’experiències. O és que ja no te’n recordes?\n- Com vols que no les tingui presents? – va dir\nagafant-li les mans que li acaronaven el rostre – Tu i jo vam aconseguir ser\ndos companys de viatge que caminaven junts agafats de la mà, malgrat que ens\ndistanciéssim durant un temps pel que tu i jo ja sabem... És per aquest motiu\nque m’és impensable desprendre’m de tu com si res – en pronunciar aquesta\ndarrera frase, una llàgrima brillant i arrodonida lliscà per la galta d’en Pau,\nqui se la mirà amb uns ulls coberts per un tel de tristor –, com qui canvia de\nvestit i se’n posa un de nou, sense importar-li com era l’altre. Si us plau,\nt’ho prego, no em deixis, no te’n tornis anar una altra vegada... Els nostres\nfills m’han donat l’esquena, i després d’haver-se embutxacat tot el que aconseguires\nesforçant-te dia a dia, no han volgut saber res de mi... – incapaç de\nprosseguí, el plor esclatà i aixafà la seva veu aguda.\nestimada, no... – replicà el seu difunt espòs abraçant-la – No estàs sola, i ho\nsaps. Has estat tu qui t’has reclòs voluntàriament dins casa nostra. No obstant\naixò, és cert que com s’han comportat els nostres fills, pels quals ho donàrem\ntot, és una infàmia, però deixa’ls fer. Espero que siguin prou sensats i madurs\ncom per penedir-se’n a temps. Na Caterina et truca diàriament per saber com et\ntrobes, però tu no li agafes mai el telèfon. Ets tu qui t’has pensat que porta\nunes setmanes desaparegudes, però la veritat és que, si no t’ha visitat en\naquest temps, és perquè es pensava que no la volies veure...\n– l’interrompé bruscament la seva muller – Tot el que estàs dient són només\nparaules que se les emportarà el vent amb la primera bufada, però res no\ncanviarà, res, m’entens? Els nostres fills han demostrat ser uns tirans\negoistes que només s’apropaven a nosaltres per emportar-se un bon tall del\npastís, però cap ni un d’ells s’ha interessat ni per com em trobo ni si\nnecessito res. Jo no vull guardar-los cap mena de rancor per com estan actuant.\nPenso que s’estan equivocant i que rectificaran, tot i això... – callà per un\nmoment, como si no volgués dir el que se li estava passant pel cap.\ni això, què? – li demanà ell amb expressió seriosa.\nque també és possible que m’oblidin per sempre! Saps què suposa això per una\nmare, per algú que els ha dut dins el ventre i que els ha cuidat? Ja sé que no\nsóc ni he estat perfecta, però no crec que em mereixi ser tractada pitjor que un gos – en acabar de parlar, respirà fons,\ncom si s’hagués tret de sobre un gran pes.\ndoncs. Maria, ho lamento molt, però me n’he d’anar. La meva llibertat aquí és\ncondicional. Tu ja estàs a punt de despertar-te de la teva migdiada i a mi em\ncridaran de seguida.\n– es quedà perplexa en escoltar aquestes paraules – Migdiada? Què estàs dient?\nmateix no n’ets conscient, però t’has quedat adormida en el balancí on em solia\ngronxar les tardes caloroses d’estiu com la d’avui. Em sap molt greu, però me\nsi us plau, no ho facis! Tant se val si això és un somni! Queda’t amb mi fins\nque em mori, t’ho prego – li suplicà agafant-lo amb força pel coll de la\nLa resposta a la seva súplica fou el més tendre bes que mai li havia donat\nals llavis, somrient-li per última vegada. De sobte, el vent començà a bufar i\nPau desféu el camí que havia recorregut per arribar fins a ella. Maria se’l\nquedà mirant clavada allà on era, incapaç de moure ni un sol múscul. No havia\nestat capaç de resoldre res amb el seu marit, ni tan sols en el seu món oníric.\nMai no s’havia sentit tan fracassada com en aquell instant.\nPau! Que ets aquí? – xisclà na Maria, despertant-se de cop, donant un gran\nensurt a la gata, que havia estat dormint dins la seva cistella de color\ntaronja. Esperitada, agafà el seu bastó i anà directament cap al seu dormitori, on\nel seu amor i ella havien dormit durant tant anys junts. Obrí la porta de cop\ni, en donar-hi un cop d’ull, els únics que la reberen van ser el silenci i\nl’absència. Allà no hi havia ningú, però alhora era més present que mai. Hi\nentrà a poc a poc, passant lleugerament els dits per sobre dels llençols de seda que\nrecobrien el matalàs d’aquell llit de matrimoni on ara tan sols hi dormia una\nvídua. S’hi assegué i es mirà al gran mirall que sempre tingueren, on ella\ns’havia mirat tantes vegades a l’hora de vestir-se i maquillar-se, preparant-se\nper anar a donar un volt o anar a un\nsopar a casa d’uns amics. Ara ja no servia per a res d’això, sinó que únicament\ntestimoniava el pas del temps en el visatge d’aquella dona d’ulls negres com la\nnit i amb un nas afilat. Tancà amb força els seus fins llavis, aferrant-se amb\nforça al llit amb la mà dreta i agafant el collaret que li havia regalat en Pau\nfeia vint-i-cinc anys amb l’esquerra. Aclucà un moment els ulls i, en obrir-los\nde nou, notà quelcom semblant a l’escalfor d’una presència que s’havia assegut\nal seu costat i que l’abraçava amb força. No el podia veure ni tocar, però\ncreia saber perfectament qui era. Mirà de nou el mirall i somrient, digué:\nhas estat un entremaliat... Malauradament, el que ignorava na Maria era que la pressió que estava sentit\nal costat esquerre no era l’abraçada d’en Pau, sinó que el seu cor estava\nbategant cada vegada més a poc a poc, apagant-se la flama que l’havia\nmantinguda en vida durant setanta anys. En notar una forta fiblada, gemegà en\nveu baixa, caient sobre el llit on durant tant de temps havien fet l’amor.\nNingú no sabrà mai si es van retrobar en algun altre lloc ni si aquest lloc\nexisteix, però probablement ella fou feliç per darrera vegada en ser capaç de\ndeixar enrere el patiment gràcies a una mort suau i dolça. Possiblement de\nvegades és preferible morir. Qui ho sap. ANDRÉS ARMENGOL a\n9/01/2012 06:18:00 a. m.\nLa pérdida de los instintos es el castigo de la humanidad\n¿quien és el animal?\nPorqué temáticas tales como la Sociedad, la Ética o la Justicia no són más que traslúcidos parches cosidos con prisas sobre un cerebro de reptil, sobre bases de consciencia poética. Porqué según he oído, no hay mejor poeta que un lagarto, no hay para ellos más verdad que la metafórica circumstancia, no hay idea alguna, tansólo sensaciones en su más puro estado de experiencia, i una arcaica intuición para huir de unas y buscar las otras. No hay racionalidad, y sin embargo, ahí están, tomando el sol y cazando polillas cómo si no la echaran en falta para nada. Como guiados por una mano fantasmal, suelen escoger la opción correcta.Solían hacerlo, al menos los que dejaban descendencia. No tengas miedo, la sociedad cuida de ti.¿Quien és la sociedad? un monstruo ciego con mil bocas, una maraña de personas que piensan que viven rodeadas de algo llamado sociedad, para así no tener que mirarse a los ojos unas a otras. Algunos mamíferos y los primates construyeron ya su "sociedad", sin palabras de por medio era más bien una comunidad, ataduras morales y valores que mezclan el dulce y el amargo en el paladar de la conciencia, y toda una gamma de responsabilidades y reprocidades forzosas, pero aún con la Vida como máxima. Al llegar al número y la palabra, la verdad y la razón, "lo común" se hizo "lo pactado" y empezamos a creer que podemos hacer no lo que nos plazca, sino lo que queramos. La única dificultad és saber qué és lo que se quiere, puesto que ahora ya es demasiado tarde para simplemente hacerlo, para simplemente "dejarnos guiar" por la mano fantasmal. El arte no está excluido a los animales salvajes, está reservado para los animales alienados, y sin la consciencia de pormedio és indistinguible del quehacer cootidiano. No és sinó un volver al centro del alma para intentar plasmar en palabros el sentido poético en estado puro que allí habita, intentando superar muros y ramificaciones al sinsentido. Y ahora dicen los juristas que decidirán unas leyes para hacer un mundo mejor que todos deseamos y me da asco pensar que haya gente que se lo crea, siempre hemos vivido en democracia, y siempre hemos vivido en tiranía, y el problema no es que hoy la gente sea peor ni mejor de lo que ha sido siempre, el problema, a mi entender ha sido creer que cuando más racional sea el mundo mejor para todos y así mejor construir un mundo en base a Verdades de la ciencia, que subjetivas i animales pasiones.No hace falta mucha hermenéutica para darse cuenta que, al fin y al cabo las verdades no són mucho más absolutas que las pasiones. Además, su supuesta objetividad posesiva tiene las manos manchadas de sangre y los bolsillos llenos de intereses. Sin embargo, seguimos permitiendo la "modernización" del mundo, que nos impone, cada vez más rápido una alienante forma de vida. Y creemos que acelerando nos vamos a alejar de la alienación. Ponme MáS humanidad! Así jamás solucionaremos los problemas humanos. Pienso a menudo que el capitalismo és sólo la capa de encima de nuestro cerebro, el neocórtex, sin todo lo de abajo, que és, al fin y al cabo, lo que le da algun sentido. La Razón Pura es una aberración que atenta a la Vida en su intento de cultivarla.Los vampiros progresistas son aquellos que apoyan la domesticación total de la humanidad en corrales. ¡No más guerra, dicen! Lo mismo aquellos que creen que con la Razón se puede emancipar algo. ¿Emancipar de qué? ¿de la realidad? la realidad és tozuda, y las leyes son cercos que sólo pueden retener Vida mientras vayan siendo actualizados. Razón dijo que sobraba mucha gente, y vamos a sentarnos para ver cómo les deja morir de hambre, contentos de que a posteriori se harán leyes para impedir ese tipo de injusticias...¿Estás ahí? ¿Sigues viva? ¿De veras que la razón te llena el hueco del alma?Yo creo que seguiremos presos mientras pensemos antes que sentir. Aunque bien podemos acostumbrarnos a vivir en la jaula. Pero entonces no me hables de libertad, si eliges la jaula no eliges la libertad, eliges fundirte en eso que llamamos el rebaño, únic autodomesticarse o en el mundo capaz de en cuerpo y alma. Como dijo Yosu, "el ser humano civilizado se comporta como el ganado".Cojan su tiquet, por favor.\nIsidre.Estudiant de filosofia.\n1/05/2012 02:24:00 a. m.\nCrisi i moviments socials 15-M a la llum de la dialèctica de l’amo i de l’esclau.\nL’esquema lògic de la dialèctica de l’amo i l’esclau és, podríem dir, una formula lògica senzilla d’entendre, però, nogensmenys, una de les seccions més comentades i amb més repercussió en la història de la filosofia de La fenomenologia de l’esperit de Hegel. Així des de la interpretació que, necessàriament, Marx en fa per a la dialèctica del proletariat, psicològicament necessària i històrica, si Hegel es el filòsof de la burgesia; així també filòsofs com Sartre, Lacan, Bataille,… En el moment en què dos éssers es troben ho fan moguts pel desig. Ara bé, al contrari que la consciència animal que desitja un objecte, l’ésser humà desitja el concepte i, el quid de la qüestió, motor de la història de la humanitat, l’ésser humà també desitja el desig. Desitja ser desitjat, és a dir, posseir el desig de l’altre.Doncs, l’amo, podríem dir, és la consciència que es autònoma, que té el poder, i ho és en tant que reconeguda per un altre. L’amo com a tal és ell-mateix en la síntesi amb l’ésser autònom o la cosa autònoma. És aquest amo qui es refereix a l’objecte de desig, o al desig de l’altre: l’amo també desitja ser desitjat. Aquest objecte de desig, cal dir, és considerat La-Cosa essencial, l’objectum sine qua non. Un cop hem determinat l’amo i la cosa a la que es refereix l’amo, podem veure quin paper hi juga l’esclau. L’esclau és dit per l’amo, anomenat com a tal, mitjançant La-Cosa, mitjançant l’objecte de desig. I com és que l’amo segueix sent l’Amo? L’amo segueix sent en la seva forma de senyor per tal com en la lluita dialèctica l’esclau no va ser capaç de fer abstracció del desig, és a dir, l’esclau no va demostrar la seva autonomia respecte de l’objecte de desig. Per tant, l’ésser, que ara és l’esclau, es va mostrar essencialment lligats a la autonomia de l’objecte de desig. Ben al contrari, l’amo es presenta com el senyor de poder sobre l’objecte de desig. En la lluita ell va ser l’únic de fer abstracció de l’objecte de desig, de relacionar-s’hi negativament, és a dir, devaluant l’objecte de desig, menyspreant-lo, demostrant que en tenia en gran quantitat i per tant no li mostrava, ni li mostra, apreci. És a dir, per tal com l’amo té, en el seu desinterès, el poder sobre l’objecte de desig, i aquest objecte de desig alhora és qui manté lligat per la necessitat a l’esclau, l’esclau esdevé, per tant, sota les cadenes del seu propi desig, esclau de l’amo. Allò del que no se n’adona l’esclau, però, és del títol de l’amo per la formula lògica inversa. En tant que l’esclau té el seu objecte de desig sota la possessió de l’amo, l’amo ho és en tant que reconegut pel treball i el fet mateix que té l’amo de desitjar l’objecte que posseeix l’amo.Si, poc o molt, s’ha entès sintèticament la dialèctica de l’amo i l’esclau, per bé que potser una dialèctica massa abstracta, analitzaré segons la interpretació d’aquesta dialèctica els moviments del 15M.Ràpidament podríem definir, no tan sols als grups de persones que promouen i forment part d’aquests moviments, sinó al conjunt d’éssers que es consideren com a ‘ciutadans’. Aquests ‘ciutadans’ emplaçats en la dialèctica de l’amo i de l’esclau viuen al món d’ ‘Alice in Wonderland’. Ells no són esclaus, són ciutadans amb drets polítics, que prefereixen no utilitzar, per tal com la reflexió política és costosa: requereix temps i esforç; per tant s’abandonaran a la fàcil opinió política i, si s’escau, a la no participació en més de 3 comicis electorals. Aquesta etiqueta de ciutadà, que es segueix reclamant com a tal, segueix vivint a Wonderland. Ell no és esclau! Els seus drets polítics estan assegurats, ha de dedicar el seu temps a les abundants i fructuoses oportunitats econòmiques per a prosperar, i, en cas contrari, content i volent anirà al banc a comprar-se un cotxe adquirint un crèdit, hipotecant-se per comprar una casa, i si ja en té una (no és preocupi!), s’en comprarà una a la costa valenciana, es finançarà un viatge a alguna illa del carib,… i tots contents!Així, el meu esclau, o aquell ‘ciutadà’ que encara no s’ha revelat com a esclau, llavors no li pregunta al banquer d’on surten la quantitat de diners que li deixen a un tipus d’interès molt baix, a ell i a tots els familiars, amics i veïns que coneix… tampoc pregunta, ni reclama, ni s’en va d’excursió a la plaça de la ciutat a preguntar d’on surten els diners per pagar la seva beca, i el seu metge de la seguretat social, ni el seu atur, ni l’escola dels seus fills, ni, ni, ni... però... tal i com li passa a l’Alícia... arriba un moment que les vacances a Wonderland s’acaben. Amb la diferència, que aquest cop, la fi del somni a Wonderland és angoixant i insuportable, apocalíptica! ningú no respon a la pregunta: qui ha sigut?Doncs bé, al no rebre la protecció del seu Estat del benestar, ni rebre el fruit del seu treball, i trobar el banc buit del seu objet de désir...aquest ‘Ciutadà-enfadat’ disfressat, ell i 47.000.000 de ‘Ciutadans’ disfressats, s’en van a la senyora Política. La senyora Política, que ja no és senyora, ni amo, ni res, els despatxa. És llavors quan les coses es comencen a posar una mica grises. Perquè el ‘Ciutadà-enfadat’ disfressat comença a descobrir que duu una disfressa, que no és ‘Ciutadà’. Aquí dins ens hi trobem dos tipus d’individus, alguns botaran a la dialèctica espatllada, cap al Maig del 68, de la dreta i de l’esquerra, creient que encara existeix la senyora Política i que al final es casa amb un o amb l’altre, quan més aviat, tots dos són el mateix esquizofrènic amb paraules diferents, segons els dia. Ben al contrari, els que intenten seguir duent la disfressa de ‘Ciutadà-de-debó’ encara que estigui estripada, bruta, i sigui una disfressa que van dur els seus besavis. D’aquests, alguns han intentat mantenir la seva disfressa trista i estripada intentant arreglar-la amb pedaços de paper del llibre del Hessel (llibre d’un gran interès filosòfic i polític que per tornar a vestir la veritable vestimenta del Ciutadà, i tot pel mòdic preu de 16 pàgines). L’altre tipus d’individus són els que ja definitivament s’han resignat a acceptar que nosaltres mateixos vam deixar morir la senyora Política, que nosaltres mateixos vem, hem i votarem els polítics corruptes que ens representen. Que som nosaltres que, juntament amb la quantitat de banquers epifanies dels sistema, hem provocat la crisi. Quan les llistes d’espera eren menors i no hi havia retallades, i s’obrien CAPS, i escoles, i braços, i cames... ningú disfressat de ‘Ciutadà’ demanava de quin tipus d’especulació es treien els diners per pagar les pensions, el ‘paro’, la sanitat, les escoles, els Aves a Matalascañas, etc. Bé, cal dir que el senyor ‘Ciutadà’ Arcadi Oliveres si que ho reclamava -i en tinc constància perquè he escoltat el mateix discurs, que segur va fer abans d’ahir, des de l’any 2004. El que passa és que llavors, si en aquell moment algú l’hagués escoltat com se l’escolta ara, la contradicció i la esquizofrènia que viu el sistema hagués sigut d’una magnitud incontrolable. Volem cultivar els diners de les plantes de gira-sol per poder seguir curant-nos totes les pupes que ens fem, que ens paguin els llibres de text, que a l’avi li donin una pensió, que si em quedo a l’atur algú m’ajudi a tirar en davantfins que, d’aquí a 40 o 45 anys, trobi treball,... si volem mantenir aquest Estat del benestar, i mantenir-lo com reclama el ‘Ciutadà’ Arcadi Oliveres... o encara millor! la productiva Indignació del ‘Ciutadà’ Hessel... arribarem lluny. És a dir, amb el comerç just pagarem les quimios dels malalts de càncer i amb la indignació escolaritzarem tots els nens de Barcelona. Bé ja és alguna cosa. És a dir, quan el ‘Ciutadà’ no està enfadat, i gaudeix d’un sistema que mitjançant la corrupció pot mantenir el seu sistema del benestar, ben poc l’importa la política: és un esclau pragmàtic que li agrada viure on viu i com viu. Però quina relació té tot això amb la dialèctica de l’amo i de l’esclau? Doncs bé, mentre l’esclau gaudeix del treball del l’objecte del qual en té necessitat tot és meravellós! Viu en i per-si mateix, tan se li en dona si el veí passa gana, si el veí del 5è l’estant desnonant, o si hi ha 2.000.000 milions d’aturats. En tot cas, si algú pateix el síndrome del cristià ateïtzat, sempre li quedaran ONGs, donacions de sang, i 20 cèntims a l’home que tota la vida ha viscut a la Caixa (parlem?), per tranquil·litzar la seva consciència inquieta. Ara bé! Què ocorre quan a l’esclau se li treu l’objecte de treball mitjançant el qual és feliç? Mitjançant el qual ell i només ell ho es? Primer busca, ara sí, aquells que estan en la seva mateixa situació d’angoixa perquè el sistema de la dialèctica ja no l’acull com a esclau, després, quan ja n’ha trobat alguns, intenta atacar al seu amo -o aquell qui es pensava que l’era-, perquè la dependència que té de l’objecte de necessitat, del qual l’amo n’és el senyor, és estructural. Però! ja no hi ha burgesia, ni tzars, ni el polític dolentot que abans ens manava dictatorialment. Ara, com diu Habermas (algun concepte bo havia de tenir), hi trobem a la Sphère social. És a dir, ens trobem a nosaltres mateixos, i com si una sort de neurosis patíssim, inconscientment neguem la imatge que veiem en l’amo més diabòlic de la història de la humanitat. Aquest senyor de les tenebres emplaçat en la globalització és el més terrible de tots per tal com no és ningú! el sistema s’esfonsa, les llums de la caverna platònica s’apaguen per uns instants, la superestructura s’atura momentàniament, han saltat els ploms a Màtrix per un segon! i en aquest instant fugaç hem vist que no hi havia amo algun! I la inconsciència del que es reclama com a ‘Ciutadà’ (el sentiment de l’indignat) inconscientment posa un Amo, rebusca en el passat, Presidents de putxinel·li ara són dictadors, Empreses de les que tots consumim i els Mercats bursàtils de l’especulació que fins ara finançaven el nostre Estat del benestar ara són els exèrcits que ens envaeixen, els Bancs dels quals fins ara tots n’em gaudit són els camps de concentració modernitzats, els països en vies de desenvolupament que fins ara ajudavem amb l’ajuda humanitària mentre eren víctimes de la especulació dels nostres Estats per pagar-nos el benestar de les nostres societats (que ara veiem perillar) i que ara són els senyors que especulen amb els nostres mercats, ara són el mal… a la inconsciència indignada no li manquem amos per posar, devant l’angoixa del reflexe borrós que, tal vegada, erem nosaltres mateixos els nostres propis amos o, si més no, formaven part de l’amo que posseïa el nostre objecte de desig.I què és el que reclama, doncs, el ‘Ciutadà-enfadadot’, inclòs l’esclau que es reclama com a tal? Vol canviar el sistema, vol sanejar el compte dels seus respectius països, vol recuperar el poder polític construint Àgores on, en assemblea, decidir si els containers del carrer Petritxol han de ser verds o vermells, vol viure en un planeta verd…té una bona voluntat, o una voluntat bona. Vabardage. Coherentment amb la dialèctica de l’amo i l’esclau, el que demana, també lògicament i necessàriament, és poder tenir un treball. Qui no demana poder treballar? Senyors i senyores, Hessel, Arcadi Oliveres, ‘Ciutadans’ i @, el que es demana és ser reconectats a Matrix. Pels que no hagin vist la pel·lícula, el que es demana es poder ser reinserits en la dialèctica de l’amo i de l’esclau. Poder tornar a gaudir de la plaent sensació que a l’esclau, que tal vegada es torni a disfressar de ‘Ciutadà’, li dóna la relació directa amb l’objecte del seu desig. Per poder, així, reinstituir el fantasma de l’amo tan necessari per a la consciència de l’esclau: el transformador silenciós de la història, el seu escriptor, però sempre des de la inconsciència de les seves relacions de desig.\nDani Ferrer.Desde París, con amor.\n12/13/2011 09:41:00 a. m.\nDE LOS MIEDOS Y ANHELOS AL FILOSOFAR\nRecientemente mi atención se ha centrado en cierto fenómeno sociológico, a saber, cómo muchas personas se niegan a aceptar ciertas teorías sólo por las consecuencias morales o por estar en contradicción con su gusto estético (hablando claro, simplemente porque no les gustan); en el mejor de los casos, cuando el interlocutor se percata de la validez de la teoría que no le gusta, la acepta pero con reticencias, y aunque esto pueda semejar comprensible o aceptable no me lo parece a mí en absoluto: la aceptación de una teoría no ha de depender en lo más mínimo de nuestros sentimientos hacia la misma, sino plena y únicamente de su fundamentación empírica y su validez lógica.Dicho lo anterior, acaso alguien podría exclamar: “¡Claro que la validez de una teoría ha de cifrarse en el criterio neopositivista! ¿Quién podría implicar sus sentimientos en la aceptación de una teoría?”. Y yo le aconsejaría: “repasa con detenimiento tu actitud verso a determinadas teorías”.Y es que existen ciertas líneas de pensamiento que originan el más genuino rechazo, uno tal casi visceral, uno tal casi nacido de la angustia de sus consecuencias, como por ejemplo el escepticismo frente a la ciencia: basta con aludir a la crítica a la causalidad de Hume para que los defensores acérrimos de la ciencia se le lancen a uno al cuello, pero eso no tiene nada de objetable por mi parte, sino el modo en que lo hacen: no rechazan los argumentos por medio de la lógica, sino que expresan su disgusto a que la ciencia no sea, a fin de cuentas, más que meras fantasías, meras hipótesis, predicciones que, por suerte, coinciden con la realidad; ninguna necesidad hay en los fenómenos físicos, sino que estamos abocados a un mundo puramente contingente, o al menos no hay ninguna evidencia de necesidad en los sucesos naturales; pero como esto demuele sin contemplaciones uno de los pilares del corpus filosófico de muchos, éstos enseguida restarán importancia al argumento humiano por medio de cualquier artimaña.Y esto es precisamente lo que yo critico: que la veracidad de una teoría quede arrinconada sólo por si nos gusta o no.Lo grave es que dicho fenómeno se ha dado también entre los grandes filósofos, quienes en ocasiones parece que quisieran de antemano, es decir, antes de ponerse a reflexionar, demostrar algún concepto o teoría que les gustase y que, para ello, echaran mano de cualquier tipo de argumento, aun cuando éste entrara en contradicción con el resto de su filosofía: puedo citar a Descartes, en primer lugar, quien tras enunciar las reglas de su método, entre las cuales se hallan el no precipitarse ni tampoco contenerse en la expresión de conclusiones, se precipitó al afirmar la existencia de Dios sólo porque, como el ser humano es finito pero en cambio tiene la idea de infinitud (entre otras características que no poseemos pero que somos capaces de imaginar), por necesidad tiene que haber un ser con esas propiedades, que haya colocado esas ideas (a saber por qué) en el alma humana; ¿cómo es posible que el mismo Descartes, tan consciente del error que constituye el precipitarse, lo hiciera?No puedo sino imaginar que él quería demostrar a Dios, meterlo de cualquier manera en su racionalidad, y si para ello había de contradecirse, ¿qué más da? ¡Su gusto, su deseo de demostrar a Dios era superior a las leyes lógicas!Nombraré asimismo a Kant. Quien siga estrictamente las consecuencias de su teoría epistemológica, a saber, el trascendentalismo, no podrá menos que negar rotundamente la existencia del noúmeno, pues si nada más allá del fenómeno puede ser demostrado, resulta evidente que la cosa-en-sí no puede defenderse de ninguna manera.Pero él lo hacía, supongo que apegado a su deseo de que todo cuanto viviera fuera real y no simplemente un producto de su mente, pues de lo contrario no logro comprender tan diáfana y burda contradicción.De modo que yo propongo no dejarnos llevar por nuestros miedos ni anhelos a la hora de filosofar, porque ello es del todo antifilosófico, sino guiarnos únicamente por las evidencias empíricas y la lógica correctamente aplicada, y, en caso de que éstas lleven a conclusiones desagradables o desesperantes, asumirlas hasta sus últimas consecuencias: eso es filosofar; lo demás es patalear, barruntar, fantasear, delirar.Y por supuesto que podemos esmerarnos intensamente en tratar de hallar cualquier fallo en una teoría que odiemos, pero lo que no es honesto ni inteligente es rechazarla sin más porque no nos gusta: la verdad no puede quedar en ningún modo opacada por cómo queremos que ésta sea.\nLucas Sánchez Henao\n12/01/2011 08:03:00 a. m.\nFilo.net (enllaços externs)\nFractales por dislocación o desplazamiento\nD’un filòsof | Coses de filosofia.\nBlogger: User Profile: Tumbaíto\nS’està convertint l’independentisme en una cortina...\nEt donem la benvinguda al blog on els estudiants de filosofia de la UAB expressem les nostres idees, pensaments i inquietuds sobre tot allò relacionat amb el que ens interessa: la filosofia i pensar el món que ens envolta. Com caracteritza el filòsof, aquest blog no censura la lliure expressió dels que hi escrivim, sempre des del respecte, la bona argumentació i la diversitat de pensament.\nPlantilla Senzill. Imatges de la plantilla creades per sndr. Amb la tecnologia de Blogger.


4.721 al 4.760 de 6.801 resultats\nOrdenanzas de la Comunidad de Labradores de la Villa de Almazora y reglamento para el régimen y gobierno de su Sindicato de Policia Rural (1915) 1\nOrdenanzas de la construcción y saneamiento (1958) 1\nOrdenanzas Especiales para la Zona del Ensanche de Castellón de la Plana (1924) 1\nOrdenanzas municipales de Castellón de la Plana (1900) 1\nOrdenanzas municipales de Castellón de la Plana (1912) 1\nOrdenanzas Municipales de Castellón de la Plana (1924) 1\nOrdenanzas para el buen gobierno y régimen de la Sociedad Explotadora de aguas para el riego, denominada Neptuno : Aprobadas en Junta general de 20 Abril 1901 (1901) 1\nOrdenanzas para el gobierno y distribución de aguas de las acequias de la huerta de Castellón de la Plana (1878) 1\nOrdenanzas para el gobierno y distribución de aguas de las acequias de la huerta de Castellón de la Plana (1896) 1\nOrdenanzas para el gobierno y distribución de aguas de las acequias de la huerta de Castellón de la Plana (1909) 1\nOrdenanzas para el régimen y gobierno de la ilustre villa de Castellón de la Plana, aprobadas por S.M. y señores del Real y Supremo Consejo de Castilla, siendo gobernantes de ella los señores Don Mariano Lobera y Sesè ... (D.L. 2013) 1\nOrdenanzas para el régimen y gobierno del Gremio de Labradores de la villa de Castellón de la Plana : aprobadas por S. M. y señores del Real y Supremo Consejo de Castilla ... (1819) 1\nOrdenanzas para el regimen, y govierno del Gremio de Tegedores de la Villa de Castellon de la Plana, concedidas por S.M. (que Dios guarde) en 27. de octubre del año 1777 : Siendo Procurador de dicho Oficio Christoval Carbó (1778) 1\nOrdenanzas, Reglamentos y Constitución de la Comunidad de Regantes del Coto Arrocero de Castellón (1979) 1\nOrdenanzas rurales de la villa de Murviedro (1994) 1\nOrdenanzas y Reglamento de la Comunidad de Regantes de Benadresa de Castellón de la Plana (1914) 1\nOrdenanzas y reglamento del Síndicato de Policia Rural de Villareal (1899) 1\nOrdenanzas y reglamento para el régimen y gobierno del SIndicato y Jurado de Riegos de Castellón de la Plana (1896) 1\nOrdenanzas y reglamento para el régimen y gobierno del Sindicato y Jurado de Riegos de Castellón de la Plana (1909) 1\nOrdenanzas y tarifas : Para la exacción de los Arbitrios Municipales, aprobadas por el Excelentísimo Ayuntamiento (1967) 1\nOrdenanzas y tarifas para la exacción de los Arbitrios Municipales, aprobadas por el Excelentísimo Ayuntamiento : 1967 (1967) 1\nOrdenanzas y tarifas para la exacción de los arbitrios municipales que han de regir durante el ejercicio de 1937, aprobadas por el Consejo Municipal Pleno, en la sesión celebrada el día 26 de Enero de 1937 (1937) 1\nOrdenanzas y tarifas para la exacción de los arbitrios municipales que han de regir durante el ejercicio de 1946, aprobadas por el Excmo. Ayuntamiento (1946) 1\nOrdenanzas y tarifas para la exacción de los arbítrios municipales que han de regir durante el ejercicio de 1949, aprobadas por el Excelentísimo Ayuntamiento Pleno, en sesión celebrada en 19 de Noviembre de 1948. (1948) 1\nOrdenanzas y tarifas para la exacción de los arbitrios municipales que han de regir durante el próximo ejercicio de 1925-1926 y siguientes, aprobadas por el Excelentísimo Ayuntamiento Pleno. (1925) 1\nOrdinaciones de la villa de Benicarló : (1665) (1997) 1\nLa orfaneta : sardana (18--?) 1\nEl orfenet : (noveleta curta) (1909) 1\nEl organiste de Sollana : choguet cómic, en un acte y en prósa (1917) 1\nOrganizaciones sanitarias saludables y resilientes : un estudio de caso en hospitales de Castellón y provincia : Equipo de investigación WONT-Prevenció Psicosocial, Universitat Jaume I (D.L. 2012) 1\nOrganografía musical castellonense : ensayo bio-bibliográfico, (1919) 1\nOrgies transatlàntiques (D.L. 2005) 1\nOrgue de Forcall (Castelló) (1980) 1\nOrientacions valencianes (1915) 1\nOrigen de las profesiones (1909) 1\nOrigen histórico de la Villa de Albocácer y de su ermitorio de San Pablo (1902) 1\nOrigen, progresos y estado actual de toda la literatura (1997-2000) 1\nOrigen y carácter de los acontecimientos de Valencia en la noche del 5 y día 6 de agosto de 1835 (1835) 1\nOrígenes de Albocacer (1903) 1\nOrígenes de la Generalidad Valenciana (1987) 1


Consells escanyats - Ràdio Olot\nEn 4 anys els pressupostos dels Consells Comarcals gironins s’han reduït un 12%, per sota de la mitjana catalana. La part grossa d’aquesta reducció s’ha notat a les inversions mentre que les plantilles han resistit millor. Aquestes administracions reclamen acabar amb la situació actual on tenen competències transferides però els diners que han de rebre no estan regulats.\nUna sessió plenària del Consell Comarcal de la Garrotxa (Jordi Altesa)\nEls 41 Consells Comarcals de Catalunya han passat de tenir un pressupost global de 600M€ el 2009 a 500 el 2012. Amb això, segons dades de l’Idescat, el que s’ha reduït dràsticament és la inversió que ha baixat un 65%, mentre que la partida de personal ho ha fet però un 9%. En el dia a dia, aquesta caiguda del finançament ha obligat a retallar per tots cantons, tal i com reconeix el president del Consell Comarcal de la Garrotxa, Joan Espona.\nA la Garrotxa, el pressupost s’ha reduït 4 milions en sis anys, el mateix que ha baixat el del Ripollès, que té un pressupost menor. El president del Consell d’aquesta comarca, Miquel Rovira, ha explicat que també són víctimes de la imprevisibilitat de la Generalitat ja que els promet uns diners per projectes concrets i després n’acaben sent menys. Només al Consell Comarcal del Ripollès la Generalitat li deu 2,7M€. El pressupost aprovat pel 2015 puja a 7,6M€. Els Consells de zones no metropolitanes es reivindiquen com una manera de mantenir serveis que els municipis per si sols no podrien pagar. Per això, reclamen solucionar el problema del finançament ja que se’ls hi van traspassar competències sense que es regulés l’aportació econòmica.\nA la Garrotxa el pressupost del Consell Comarcal va arribar al seu màxim l’any 2009 quan es va arribar als 18M€ i des d’aleshores no ha parat de caure fins als 14,5 previstos pel 2015. A les dues comarques la situació no ha estat tan crua com en altres llocs de Catalunya perquè en prou feines tenien crèdits i endeutament.\n246 queries in 0,752 seconds.


Feedly: Una revista com a pÃ gina d'inici - FarrÃ©.cat\nFeedly: Una revista com a pÃ gina d’inici\nFa uns dies en Jordi de Tot-Mac ens parlava de Feedly, un complement pel Firefox que afegeix moooltes vitamines al Google Reader i et presenta tots els posts en format de revista digital.\nVaig comenÃ§ar a provar-lo el mateix dia que vaig llegir el post i des de llavors no utilitzo el Google Reader per gairebÃ© res. El nÃºmero de posts llegits m’ha augmentat molt i, a mÃ©s, m’ha augmentat la varietat de blocs que llegeixo, ja que sempre acabo llegint 4 de tots als que estic subscrit.\nDes d’allÃ es pot twittejar directament el post, compartir-lo mitjanÃ§ant el Google Reader, enviar-lo utilitzant el Gmail o marcar-lo com a destacat. Tot sincronitzat a la perfecciÃ³ amb el Google Reader.\nUs recomano llegir l’article que ha fet el Jordi, que Ã©s molt mÃ©s complet que aquest.\nWeb de l’aplicaciÃ³: feedly.\nPublicat el 31 Març 2009 31 Març 2009 Autor Oriol FarrÃ©Categories Aplicacions, InternetEtiquetes Extensions, Feedly, Firefox, Google Reader\nAnterior Entrada anterior: Contestador de l’Hospital PsiquiÃ tric\nSegüent Entrada següent: MatemÃ tiques aplicades


Información de Ajuntament De Gandesa | Guía Empresas\nToda la información sobre la empresa Ajuntament De Gandesa que necesita está en Guía Empresas. Entre y acceda a todos sus datos.\nAjuntament De Gande...\nAccede Gratis al Informe Ampliado de Ajuntament De Gande...\nLa localización de Ajuntament De Gandesa es PLAZA ESPANYA, 1 en el municipio de GANDESA, de TARRAGONA.\nAjuntament De Gandesa está clasificada dentro de la lista de actividades económicas CNAE 2009 como:\nMás información sobre Ajuntament De Gandesa en su página web: www.gandesa.es.\nMás información sobre Ajuntament De Gandesa\nAlcalde CARLES L...\nReferencias en prensa sobre Ajuntament De Gandesa\nDIARI DE TARRAGONA (15/12/2019)\nDIARI DE TARRAGONA (18/02/2018)


Adverteixen que el Parc Nacional de les Taules de Daimiel travessa una "situació límit" | Consumer\nAdverteixen que el Parc Nacional de les Taules de Daimiel travessa una “situació límit”\nReclamen a Medi ambient que actuï per salvar aquest espai natural\nLes notícies negatives sobre la situació del Parc Nacional de les Taules de Daimiel (Ciudad Real) no cessen. El citat espai natural travessa una “situació límit” i està amenaçat de mort, assegura en aquesta ocasió l’expert Sants Cirurgià, del Consell Superior de Recerques Científiques (CSIC). L’única solució per a aquest aiguamoll avui ressec, declarat Parc Nacional en 1973, és que el Ministeri de Medi ambient apliqui el Pla REGATA i el Pla Especial de l’Alt Guadiana (PEAG), manté Cirurgià.\nEl Pla REGATA redactat per científics del CSIC per encàrrec de la Confederació Hidrogràfica del Guadiana, preveu generar 30 hectòmetres cúbics d’aportacions hídriques cada any per al Parc Nacional. El PEAG, consensuat pel Ministeri de Medi ambient i la Junta de Castella-la Manxa, contempla un inversió de 3.000 milions d’euros per mantenir un ús sostenible dels aqüífers de la conca alta del Guadiana, sobreexplotados per l’agricultura des de la dècada dels 60 del passat segle. Encara que ja s’han donat alguns tímids passos en aquesta adreça, fa falta una major decisió a l’hora d’actuar, afirma el científic. “Ara és necessari que s’entolli la superfície que ha entrat en acte-combustió i després caldrà aplicar un pla de recuperació integral per intentar recompondre el sistema”, apunta Cirurgià.\n“Mai s’ha tancat un Parc Nacional amb aquesta important biodiversitat i mai una reserva de la biosfera ha estat tancada”, recorda l’investigador. Cirurgià reclama la implicació de l’Estat perquè l’espai natural es troba en un moment clau i el Ministeri ha de decidir ara si vol conservar el parc. Enmig de la desolació que mostra aquest Parc Nacional per la sequera i pels dos incendis soferts en els últims mesos, el científic destaca una notícia positiva per a les Taules: la neteja de la vegetació sobrant que han dut a terme 80 treballadors contractats a través del Pla I. “Gràcies a això no hi ha hagut mals majors”, apunta.\nEl PEAG és “l’eina imprescindible per a la recuperació del Parc Nacional”, indica per la seva banda Enrique Calleja, director del Consorci de Gestió del Pla Especial de l’Alt Guadiana. Caldria aprofitar aigües tractades amb depuradores, les de pous limítrofs que ja han traspassat els seus drets d’aigua i recórrer també al transvasament Tajo-Segura, apunta Calleja. No obstant això, el director del consorci creu que, després de l’experiència del passat estiu, cal estudiar el moment més idoni per a aquests transvasaments “perquè l’efectuat a principis d’estiu va ser poc idoni”. Calleja assegura, en aquest sentit, que les mesures que s’adoptin han de ser “efectives i ràpides”.\nL’estat actual de les Taules de Daimiel és pitjor que el que presentava en 2008 quan l’Organització de l’ONU per a l’Educació, la Ciència i la Cultura (Unesco) va donar a Espanya tres anys de termini per recuperar La Manxa humida sota l’amenaça de descatalogar-la com a reserva de la biosfera. Aquesta decisió afectaria de manera directa a aquest Parc Nacional.\nespai natural parque nacional-ca plan-ca situació límit taules de daimiel travessa


ara pots veure La definició i diversos exemples de com utilitzar la paraula geometria, en aquesta col·lecció de rectificacions ortogràfiques pots trobar com es pot utilitzar en un context real aquesta paraula i utilitzar un dels sinònims que et proposem de la llista completa que pots trobar aquí també veuràs la seva Definició perquè et sigui molt més fàcil entendre què significa geometria.\n¿Cóm es diu geometria en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice geometria en catalán?\nSi vols saber com s’escriu en castellà geometria has de entendre que la seva traducció és geometria pots veure en la nostra pàgina web més exemples en català perquè et sigui més fàcil contextualitzar-la en espanyol.


Calibre | :. RefKit .:


Art. Nr.: 1001890


Victòria dels escacs del Ploms! – Club Natació Reus Ploms\nEts aquí: Inici1 / Competicions2 / Victòria dels escacs del Ploms!\n30 de gener de 2017 /0 Comments/in Competicions, Escacs /by Reus Ploms\nLLIGA CATALANA. PRIMERA CATEGORIA GRUP 1\nREUS PLOMS 41/2 – 31/2 ESPLUGA DE FRANCOLI\nAquest cap de setmana, ha arribat la primera victòria.\nFelicitats a tots els que han contribuït a la mateixa.\nJOSEP M FERRE 1\nMIQUEL LAGUNA 0\nJOSEP M CAMELL +\nSANTIAGO BELLIDO 0\nAARON ALFONSO 1\nADRIA PAMIES ½\nANDRES ALFONSO 0\nJOSE BERNABE 1\nCal destacar i de forma brillant, la incorporació del Sr. FERRE després de 8 anys “sense tocar peça”.\nLa seva partida, un final de peons i cavalls, va acabar a les 2.30 hores, després de 5 hores de joc.\nL’Aaron, com sempre, solament sap guanyar 😀\nEl Ploms col·labora en un videoclip de Fito Luri! Patinatge al Ploms: 1a Convocatòria niv C i A


"Homeschooling, una alternativa a l’escola", Carlota Sala - BARCELONA RADICAL\n"Homeschooling, una alternativa a l’escola", Carlota Sala\nBàrbara Julbe, Girona, 23/05/2020 - lavanguardia\nNo va viure assetjament escolar. Tampoc no era mala estudiant, com creu molta gent. Carlota Sala va sortir del sistema educatiu amb 25 anys, després de cursar la carrera de disseny industrial i la d’interiors, de què va estar becada, i d’alguna manera es va sentir “estafada”. Això va ser el que va passar. Va veure que el que havia après aquells anys no tenia res a veure amb el que realment volia saber. Com si hagués perdut un temps valuós perquè els seus interessos i allò en què li hauria agradat aprofundir no ho va trobar pas a les aules.\nAquesta vivència la va marcar. Tant, que uns anys després, quan el seu primer fill va entrar amb pocs mesos a la llar d’infants, es va adonar que aquest no era el camí. “Vaig començar a deixar de conèixer el meu fill. La mestra sabia més d’ell que jo mateixa”, comenta Sala. I el motiu era la desconnexió que hi havia. “Els fills passen moltes hores separats dels pares. La societat tendeix a apartar els nens”, assegura. Va ser allà i en aquelles circumstàncies i perseguint un projecte d’educació lliure on va emergir en ella, i en la seva parella, un canvi de mentalitat. La decisió estava presa: escolaritzarien els fills a casa.\n“L’escola invalida les necessitats autèntiques dels nens, i molts talents no encaixen en el sistema”, segons Sala\n“No ha de ser necessàriament menys enriquidor que anar a l’escola. Si han de saber coses de la vida les poden aprendre en el nostre dia a dia”, exposa la Carlota. Si tenen ganes de fer una cabanya, la fan; o un pastís, és igual. “ Veiem com els grams de farina ocupen un volum determinat. Parlem de mesures, la transformació del líquid i el llevat, i que els microorganismes reaccionen amb la calor. O si una cabanya no s’aguanta, un d’ells hi posa un pal i veiem la força que exerceix aquest pal. Estem fent física. Treballen la gravetat”, explica la mare, que afegeix que “quan més endavant t’expliquen de manera abstracta una fórmula o una reacció química, la pots entendre perquè l’has viscuda”.\nElla i els seus quatre fills, d’entre 2 i 12 anys, han après a fer-ho tot junts. Combinen moments expansius, de moviment i activitats psicomotrius, amb altres de recolliment. Experimenten. El seu aprenentatge és vivencial. Després de llevar-se al matí esmorzen, i tot i que la mare té alguns suggeriments preparats deixa que siguin ells els que proposin què han de fer. “ Seguim els seus interessos i els oferim material i experiències. Fem un acompanyament”, diu.\nI és que l’aprenentatge és arreu. Es basen més en competències que en continguts. L’objectiu és que “aprenguin a aprendre. Que continuïn connectats a la seva curiositat, autoestima i confiança; d’aquesta manera tindran eines i recursos si el contingut és més complicat”, exposa la Carlota.\nPerò el camí d’aquest tipus d’escolarització a casa que fan ells, conegut com homeschooling , no ha estat fàcil. Aquesta família del Moianès va tenir “pors i dubtes” els primers mesos. Segons detalla, “van ser unes setmanes dures de deixar de relacionar l’aprenentatge amb l’escola, i veure que l’aprenentatge no només és al paper i al llapis”. Ni tampoc a les aules ni en els suspensos. En el seu cas no segueixen un horari ni tampoc un currículum educatiu. “L’escola invalida les necessitats autèntiques dels nens, i molts talents i habilitats no encaixen en el sistema educatiu. No resol les necessitats com a família ni les necessitats autèntiques dels nostres fills”, sentencia Sala.\nA Catalunya hi pot haver unes 500 famílies que eduquen els fills a casa. “No hi ha un recompte vàlid perquè no hi ha un registre. Moltes famílies s’amaguen o no volen ser comptabilitzades”, indica la Carlota, que és la presidenta de la Coordinadora Catalana pel Reconeixement i la Regulació Homeschooling, que aplega un centenar de famílies.\nL’entitat, nascuda el 2007, busca el reconeixement i la regulació d’aquesta educació. Es tracta d’una na opció que és al·legal a Espanya i manté en suspens aquestes famílies. Per això lamenten que moltes han acabat en processos judicials acusades d’abandonar els fills. “Estem en un buit legal que ens deixa jurídicament indefensos”, comenta la Carlota, que es queixa de la falta de “suport social i institucional” i “el judici aliè per desconeixement”.\nAquesta mare, de 40 anys, homeschooler (@ninyacolorita a les xarxes), treballa actualment de professora de ioga i fa tallers sobre educació conscient i criança respectuosa (en què inclou el homeschooling ). A més, respon a dubtes de pares atabalats sobre com s’organitza per ensenyar a casa. A ella això no l’atabala pas; el que l’amoïna és “la falta de xarxa humana”. “Et sents sola empenyent un engranatge complicat”, apunta, però compensa: “Els meus fills viuen en el present i acompanyar-los diàriament és una invitació a estar en aquest present que ens regala la veritable experiència de la vida”, descriu.\nAlgun dia no descarta portar-los a classe. “No som antiescola”, destaca. Si aquest dia arriba, serà perquè ells ho han demanat i volen una altra forma d’ensenyament o una alternativa social. Serà perquè potser no els importarà perdre la llibertat per decidir què volen aprendre o quan volen jugar. Els serà igual renunciar al fet de no haver d’anar amb presses ni pressions per formar-se ni viure. Difícil.


Hedwiges Maduro - Oyuncu profili | Transfermarkt\nOyuncu Dandi Okogo Stefan Van Riel Erwin Leurink Marcin Gasiorowski Nenad Stamenkovic Elias Ntaganda Mirko Koprivica Aleksandr Molev Kimihiro Kai Juri Fjodorov Marius Lukk Dieter Gromer Vincent Lee Marco Feger Claudio Vertova Leif Hartwig Boguslaw Widawski Juan José Helmut Riegler Cengiz Topal Steffen Harms Dominik Kaesberg Milan Svoboda Ibrahim Dao Peter Schulz Marco Meyer Jonathan Solomons Gerhard Bärnthaler Ivan Hoste Oliver Lindemann Armeno Mehmedi Alfonso Santabarbara Anes Cardaklija Moussa Traoré Alessandro Viscontini Joel Seroba Marek Markson Miroslav Aleksic Jukka Suikki Henri Sydler\nDoğum tarihi/Yaş: 13 Şub 1985\t(33)\nDoğduğu il: Almere\nKulüp: Hollanda U21\n13 Şub 1985\n18/19 1 Tem 2018 Omonia\t Omonoia Lefkoşa\t Kariye\t Kariyer sonu\t - -\n17/18 20 Tem 2017 GRO\t FC Groningen\t Omonia\t Omonoia Lefkoşa\t 400 Bin € Bedelsiz\n15/16 26 Ağu 2015 PAOK\t PAOK Saloniki\t GRO\t FC Groningen\t 1,25 mil. € Bedelsiz\n13/14 1 Oca 2014 SFC\t Sevilla\t PAOK\t PAOK Saloniki\t 1,80 mil. € Bedelsiz\n12/13 1 Tem 2012 VCF\t Valencia\t SFC\t Sevilla\t 3,00 mil. € Bedelsiz\n07/08 18 Oca 2008 AJA\t AFC Ajax\t VCF\t Valencia\t 4,00 mil. € 2,00 mil. €\n04/05 1 Tem 2004 AJA-19\t Ajax U19\t AJA\t AFC Ajax\t - -\n02/03 1 Tem 2002 AJA-17\t Ajax U17\t AJA-19\t Ajax U19\t - -\n00/01 1 Tem 2000 AJA YO\t Ajax Youth\t AJA-17\t Ajax U17\t - -\n99/00 1 Tem 1999 ALM YO\t Almere Youth\t AJA YO\t Ajax Youth\t - -\n20 Tem 2017\t Bedelsiz\t400 Bin €\n26 Ağu 2015\t Bedelsiz\t1,25 mil. €\n1 Oca 2014\t Bedelsiz\t1,80 mil. €\n18 Oca 2008\t 2,00 mil. €\t4,00 mil. €\n99/00\t Ajax Youth\nToplam: 355 22 7 1.123 24.707\nAvrupa Ligi 24 2 - 828 1.655\nKral kupası 20 - 1 - 1.541\nUEFA Kupası 14 - 1 - 1.006\nŞampiyonlar Ligi 9 - - - 749\nŞampiyonlar Ligi Elemeleri 4 - - - 331\nAvrupa Ligi Elemeleri 4 - - - 253\nLaLigaEredivisieAvrupa LigiKral kupasıFirst DivisionSuper LeagueUEFA KupasıTOTO KNVB bekerUEFA Şampiyonlar LigiChampionship Round CYPPlay-Offs Europa LeagueKypello ElladasUEFA Şampiyonlar Ligi ElemeleriAvrupa Ligi ElemeleriJohan Cruijff SchaalSuper League Play-off\n30 Tem 2012 13:18Maduro pausiert wegen Herzfehler\n5 Haz 2012 01:52Sevilla verpflichtet Maduro\n16\t Hollanda\t 26 Mar 2005 18 -\n-\t Hollanda U21\t -\t 9 1\nHedwiges Maduro başka oyuncu ile karşılaştır


Samsung Gear S2, el millor SmartWatch de mercat? | Androidsis\nAlfonso de Fruits | | IFA, opinions, Samsung, Smartwatch\nEls primers rellotges intel·ligents que van arribar a el mercat no destacaven especialment pel seu disseny. Amb Motorola i la seva Moto 360 van canviar les coses. Un rellotge amb pantalla circular que marcava un abans i un després en el mercat. I per fi Samsung ha apostat per aquest tipus de disseny.\nQuan vam tenir l'oportunitat de provar el Samsung Gear S2 en l'última edició de la IFA de Berlín, les sensacions van ser immillorables. El primer SmartWatch circular de la companyia coreana arriba trepitjant fort i, al meu entendre, és la millor opció si busques un rellotge de qualitat, amb bons acabats i sobretot amb un programari realment atractiu.\nSamsung Gear S2 amb Tizen\nRealment el Gear S2 destaca per la seva disseny elegant i cura. Un dispositiu agradable a el tacte i que a primera vista sembla un rellotge convencional. Una cosa que personalment agraeixo. A més Samsung no només ha cuidat el disseny.\nUna mostra d'això és la seva pantalla Super AMOLED que ofereix una nitidesa realment bona, més si tenim en compte que la seva pantalla circular és de 1.2 polzades amb una resolució de 360 x 360 píxels. A més Samsung ha integrat una esfera que permet moure'ns per les diferents opcions sense necessitat de tocar el vidre de la pantalla. D'aquesta manera no s'omplirà d'empremtes com si passa amb els rellotges de la competència.\nTècnicament no varia molt respecte als seus competidors: processador de doble nucli, 512 MB de memòria RAM, 4 GB d'emmagatzematge intern, resistent a l'aigua ... el típic en un rellotge intel·ligent. El punt interessant arriba amb el seu sistema operatiu. I és que Samsung ha decidit apostar per la seva pròpia solució, fugint de Android Wear. En aquest cas el fabricant ha utilizdo seu softrware Tizen, Que pel que hem pogut comprovar, és un SO bastant complet.\nPodrem interactuar amb el nostre telèfon activant diferents funcions a través d'ordres de veu o activar aplicacions com S Health, Find my Device, Nike + Córrer entre altres opcions.\nA més si no vols portar el teu telèfon a sobre hi ha una versió 3G que inclou una ranura per targeta SIM i que permetrà utilitzar el Samsung Gear S2 com un rellotge autònom, sense necessitat de vincular un telèfon.\nS'espera que el Samsung Gear S2 arribi a el mercat al llarg del mes d'octubre a un preu de 349 euros per a la versió convencional i 449 euros per al model amb connectivitat 3G. Caldrà esperar a provar l'autonomia d'aquest rellotge, un dels aspectes en què aquest tipus de dispositius coixeja més, per veure si compleix amb les necessitats del dia a dia.\nRuta completa cap a l'article: Androidsi » dispositius Android » Mòbils » Samsung » Samsung Gear S2, el millor SmartWatch de mercat?\nFran papasit va dir\nRanura de SIM. Si us plau, informa't abans d'escriure l'article. És una versió amb E-Sim i que per tant no estarà disponible a Espanya fins que la UE permeti aquest sistema. En fi ...\nRespondre a Fran papasito\nR9 Darkmoon, així és el nou telèfon de Siswoo amb doble pantalla\nWiko Rainbow JAM, 5 polzades amb resolució HD per menys de 140 €


Venda Casa adossada en venda, situada a Besalú. Girona Garrotxa\nCasa adossada en venda, situada a Besalú.\nCasa adossada de 120m2, situada a Besalú.\nA la planta baixa hi ha la cuina, el menjador sala d’estar amb sortida a la terrassa, un lavabo, i el garatge/rentador.\nA la primera planta, hi han 3 dormitoris, (principal amb vestidor), i un bany complert.\nL’habitatge es ven totalment moblat i equipat.\nAmb parquet i aire a condicionat.\nMolt assolellat i amb vistes.\nPreu: 189.000\t€


Consultório de psicologia infantil Macapá, Amapá - Psicopedagogia. Psicologia. Psiquiatria. Psicóloga infantil. Terapia familiar.


La veu més apassionada del Sarrià d'handbol - Diari de Girona\nLa veu més apassionada del Sarrià d'handbol\nL'exregidor de Cultura Sergi Torrentà és el narrador dels partits per l'emissora municipal des del curs passat, quan va celebrar l'ascens a Plata\njordi roura girona 24.09.2019 | 23:59\nNo li parlin ni de futbol, ni de bàsquet, ni de cap altre esport. Allò que realment interessa a Sergi Torrentà és l'handbol, i tot i que li agrada veure els partits europeus del Barça per la tele, sempre té la prioritat el Sarrià. El club del seu poble, d'on va ser regidor de Cultura, i els colors que va defensar damunt la pista entre els 4 i els 24 anys, sense arribar, però, mai, al primer equip. Torrentà, de 47 anys, és des de la temporada passada la veu més apassionada del Sarrià. L'encarregat de mantenir viva una tradició de fa més de trenta anys a l'emissora de ràdio municipal: les transmisions dels partits (només com a local) del club esportiu més emblamàtic del municipi.\nRàdio Sarrià s'havia quedat sense narrador la temporada passada. Pels micròfons de l'emissora hi havien passat noms com els de Josep Maria Casamitjana, Jordi Paretas o Jordi Costa i ell reunia les condicions per agafar el relleu. «Jo col·laborava amb l'emissora fent un programa d'entrevistes musicals i, per altra banda, sempre he seguit l'handbol. M'ho van proposar com una cosa provisional però ara no sabria passar sense narrar els partits», admet el locutor, que treballa de comercial. La seva és una col·laboració «per amor a l'art» i li permet «portar a totes les cases la sensació que estan visquent el partit al pavelló». Ha viscut, i narrat, els millors moments de la història de l'entitat, com l'ascens a Divisió de Plata consumat a Avilés el maig passat (on excepcionalment es va desplaçar donada la trascendència de la fase), o la visita del Granollers, de la Lliga Asobal, al municipi, a la Copa Catalana, que els de Salva Puig van estar a punt de guanyar (17-18, al final). Ara dissabte toca l'estrena a la Copa del Rei contra l'Antequera, una competició que també l'il·lusiona «perquè si l'equip supera aquesta eliminatòria jugarà un altre cop a casa contra un rival de l'Asobal i això no deixa de ser històric».\nTorrentà ha estat dotze anys de regidor d'ERC a l'Ajuntament, de 2004 a 2007 a l'oposició, i a partir d'aquell any, al govern com a responsable de Cultura. La ràdio sempre li ha cridat l'atenció i veu les transmissions dels partits «com una bona manera de dur-ho a la gent». Perquè «amb l'èxit de l'any passat s'ha creat una afició encara més forta», assegura, destacant també el paper de Neus Mercader, amb qui comparteix les transmissions i les xarxes socials. «Narrar l'ascens a Divisió de Plata en el partit definitiu contra el Calvo Xíria va posar-me la pell de gallina. I no vaig dubtar de continuar davant la possibilitat de narrar els partits a Plata», recorda el narrador. Això sí, afirma que va poder reprimir les llàgrimes.\n«Soc molt efusiu»\nCom és Sergi Torrentà com a locutor? Ell mateix es defineix: «explico allò que passa a la pista posant-hi el sentiment que tindria si estigués a la grada animant. M'agrada molt posar-me a la pell de l'afició i que realment qui ho escolti, que ho senti, que ho visqui com si es trobés al pavelló. Soc molt efusiu», subratlla.\nEl Sarrià va debutar a la segona divisió d'handbol espanyola guanyant a Còrdova però dissabte va perdre a casa contra el Màlaga. Serà una lliga llarga i dura, on l'aspiració dels de Salva Puig és la de la permanència. Torrentà creu que «estem en una categoria nova i hem de veure el nivell que tenen tots els equips. El que està clar és que el comportament dels nostres jugadors és molt seriós tot i competir amb molts rivals que són professionals». Una de les claus pot ser el factor pista «perquè a Sarrià l'handbol i el club hi estan molt arrelats. Els nanos senten a parlar dels altres esports però hi segueix tirant molt l'handbol. La majoria de pares volem que els nostres fills juguin al Sarrià i això ha generat aquesta afició, amb l'empenta de l'ascens». El públic, a casa, apreta de valent, però també sap reconèixer les virtuts de l'adversari: «dissabte després del partit contra el Màlaga la gent va quedar-se a aplaudir-los. Jo parlava amb jugadors seus que estaven al·lucinant amb l'afició que tenim».\nDe moment, de tots els partits que ha narrat, el que més l'ha impressionant va ser un Sarrià-Sant Quirze de la temporada passada a Primera Nacional. Hi havia en joc el primer lloc i van acabar empatant. «És un partit per figurar a l'hemeroteca dels bons aficionats», assegura. Després, com no podia ser de cap altra manera, tampoc oblida els duels contra l'Avilés, el Maristas Algemesí i el Calvo Xíria a la fase d'ascens. No sabria dir quin ha sigut el gol que ha cantat més fort.\nI dissabte toca la Copa del Rei. Una altra tarda per a la història que ni Ràdio Sarrià ni Sergi Torrentà, es perdran. « Em fa il·lusió. Estarà bé, tornem a jugar a casa i es viurà un gran ambient contra l'Antequera, que serà un rival duríssim, que de moment no ha perdut. Seria tot un premi guanyar i rebre un equip de l'Asobal», diu.


Dragons jocs en línia gratuïts\nShin Llegeix Cor de Drac\nRegne dels Vents\nConcursos dirigits per Drake\nFlama del Drac\nDrac de Foc 2\nJoc de dracs - que és una oportunitat de volar en un monstres escamosos i realitzar noble missió.\nLa benvinguda a tots els visitants a aquesta secció! Aquí se li ofereix un país lliure Dragons joc en línia. Uns jocs molt colorit i divertit per als nens i les nenes, tant growns com nens... Hem recollit en aquest apartat. Els fans de jocs com: Battle Dragons 9 Dragons, Dragon Skin 3, Caça dracs i molts altres jocs similars. Dracs - el més misteriós i poderós, amb una criatura que respira foc. En elles van ser escrites moltes llegendes, com la gent temia i els respecta com a entitats divines. Posem a la seva disposició a lluitar amb els dracs. Que guanyi el millor. Bona sort a vostè!


El cap dels Mossos: "No podem treure efectius de la prevenció del terrorisme per perseguir el 'top manta'"\nJosep Lluís Trapero diu que la gestió del robatori d’un camió de butà al febrer i la persecució que hi va haver mostren que Barcelona és una ciutat segura\n5 min. Barcelona 24/04/2017 19:53\n987x555 El comissari cap dels Mossos a Barcelona, Joan Carles Molinero -a l'esquerra-, i el major de la policia, Josep Lluís Trapero -al centre-, a l'acte del Dia de les Esquadres a Barcelona\nEl comissari cap dels Mossos a Barcelona, Joan Carles Molinero -a l'esquerra-, i el major de la policia, Josep Lluís Trapero -al centre-, a l'acte del Dia de les Esquadres a Barcelona / ACN\nEl major cap dels Mossos d’Esquadra, Josep Lluís Trapero, ha començat el discurs a l’acte del Dia de les Esquadres de Barcelona recordant "la valerosa actuació" dels mossos i guàrdies urbans que van perseguir i interceptar el 21 de febrer un suec que havia robat un camió de butà a la ciutat. Tot i que d’entrada es podia pensar que va ser un acte terrorista com l’atemptat de Niça i no ho va ser, "aquell acte va servir per veure com vam reaccionar tots plegats, aquell fet ens va deixar un bon ensurt però també la sensació que Barcelona és una ciutat segura", ha dit. Ha reconegut que "l’amenaça terrorista" condiciona la manera de fer dels Mossos però també ha dit que treballen perquè afecti tan poc com es pugui la vida dels ciutadans. En aquest sentit, tot i que ha reconegut que el 'top manta' "fa molt de mal a la ciutat" i el combaten coordinadament amb la Guàrdia Urbana, ha afegit: "No podem ni volem treure efectius destinats a la prevenció del terrorisme per perseguir aquest fenomen".\nEl cap dels Mossos ha recordat, a l’acte que s’ha fet al Palau de Congressos de Barcelona, que la lluita dels robatoris de cases és una de les prioritats dels Mossos, tal com ja va explicar a la cerimònia central del Dia de les Esquadres. Ha dit que dels 74 robatoris amb força en domicilis que es fan cada dia a Catalunya 15 són a Barcelona. A banda de les mesures especials que s’han posat en marxa per combatre els robatoris de cases també ha parlat dels furts de carteres, mòbils i bosses a la ciutat. Són un 65% dels delictes contra el patrimoni que es denuncien a Barcelona, ha recordat, i tot i que els Mossos han sigut pioners en la lluita contra els delinqüents multireincidents que els cometen més sovint, "no n’hi ha prou" i caldrà buscar més eines per minimitzar-los. El major ha recordat la detenció recent de 6 persones especialitzades a estafar gent gran fent-se passar per revisors de gas per assegurar que se centrarien especialment en la protecció dels col·lectius més vulnerables i ha acabat el discurs agraint la feina que fan els mossos que treballen a peu de carrer.\nPrioritats a la ciutat\nEl cap de la regió policial metropolitana de Barcelona, el comissari Joan Carles Molinero, ha començat el seu discurs recordant la dona de 42 anys que morta divendres al Raval a mans del seu company sentimental, l’última víctima de violència masclista a la ciutat. Ha dit que els últims anys caldrà "continuar consolidant" la persecució dels delictes en totes les formes, "des dels furts als robatoris violents, de la violència de gènere als delictes relacionats amb les noves tecnologies, sense oblidar la lluita contra el nou terrorisme de base religiosa". També cal reforçar, ha continuat dient, el servei als ciutadans des de la proximitat, amb especial atenció als més desvalguts, i els dispositius de seguretat integrals que es fan, cada vegada més, a Barcelona. Molinero també ha recordat que entre el 2010 i el 2016 s’ha aconseguit fer davallar més d’un 14% el percentatge de delictes que hi ha cada any a la ciutat, una reducció de 30.000 delictes l’any, i ha explicat que "Barcelona té uns nivells de seguretat òptims".\nEl comissionat de Seguretat de l’Ajuntament de Barcelona, Amadeu Recasens, ha afirmat: "Catalunya té pendent completar el seu sistema de seguretat pública en què és imprescindible que totes les parts estiguin coordinades". Que els Mossos i la Guàrdia Urbana de Barcelona depenguin d’institucions diferents -ha continuat- no ha de ser un obstacle perquè formin part d’un mateix model, amb una "col·laboració lleial". Recasens, a més, ha fet una petició perquè els Mossos d’Esquadra se sumin a la detecció de la pobresa energètica, amb el protocol que ja han posat en marxa els Bombers i al qual s’afegirà, en una segona fase, la Guàrdia Urbana de Barcelona. Recasens, a més, ha dit que cal defugir "l’hermetisme" perquè "la comunicació és essencial" i actuar amb proximitat. "El nostre deure és sempre protegir aquells que més ho necessiten", ha declarat.\nA l’acte també hi ha parlat el periodista d’aquest diari Antoni Bassas, que ha reconegut el perill de la feina policial i ha recordat "la tensió latent" que hi ha entre policies i periodistes. Ha recordat el robatori d’un camió de butà per part d’un home suec que va acabar en una persecució policial enmig de Barcelona i ha afalagat l’actuació policial "eficaç" i "serena" tot i el record d’atacs terroristes com el de Niça i el de Berlín. "Vostès aquell dia van ser uns herois", ha dit. A més, ha lloat la manera com els Mossos d’Esquadra van explicar aquest incident. Ha recordat la seva estada als Estats Units i com allà els caps policials atenen la premsa amb facilitat tot i que alhora "la policia americana tendeix a intimidar més que una altra cosa". Ha recordat el passat de la policia a Catalunya "sovint associada a la repressió de drets polítics, socials i nacionals", fet que no posa fàcils les coses als Mossos.\nA l’acte també s’han lliurat felicitacions, reconeixements i premis a diferents membres del cos, ciutadans i membres d’altres policies. També han pujat a l’escenari dos homes reanimats pels Mossos -un després d’un atac de cor i l’altre després de desplomar-se en una cursa- i els agents que els van ajudar. En aquest mateix moment també ha pujat a la tarima el cònsol del Brasil, Pablo Enrique Martin, amb un dels agents que van ajudar una turista del seu país que hauria pogut morir per una de les bombones de butà que van caure del camió que va robar al febrer el suec que va protagonitzar la persecució policial.\nL’home que va robar el camió de butà havia passat tota la nit de festa\nTres quilòmetres, set trets i deu minuts de pànic pel Moll de la Fusta de Barcelona\nCombatre els robatoris de cases: un dels nous objectius principals dels Mossos


Tractat de Granada (1500) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Tractat de Granada)\nEl tractat de Granada va ser una aliança militar pactada entre Lluís XII de França i Ferran II d'Aragó en els antecedents de la guerra de Nàpols de 1501 -1504, per repartir-se entre ambdós el territori del regne de Nàpols, sota el govern de Frederic III de Nàpols. Sobre la base d'aquests acords, el nord del regne va quedar en poder de França, i el sud en mans del regne d'Aragó. Les discrepàncies entre ambdós signants van portar dos anys després a l'enfrontament armat, en què les tropes aragoneses de Gonzalo Fernández de Córdoba expulsar l'exèrcit francès, i tot Nàpols va quedar en poder d'Aragó.\n11 novembre 1500 (Gregorià)\n3.1 Conquesta i divisió de Nàpols\n3.2 Ruptura de l'acord\nEl 1499 el recentment coronat rei Lluís XII de França, llegant els seus drets sobre el ducat de Milà com a nét de la princesa milanesa Valentina Visconti i sobre el regne de Nàpols com descendent dels Anjou, va donar inici a la Guerra d'Itàlia de 1499–1501, enviant cap a la península Itàlica un poderós exèrcit que l'abril de 1500 va aconseguir ocupar Milà, deposant i capturant al duc Lluís Sforza i al seu germà Ascanio Sforza. Amb la intenció de prendre també Nàpols, busco una aliança amb l'única potència militar a la zona capaç de fer front al seu exèrcit: la corona d'Aragó, sota el regnat de Ferran el Catòlic, plantejant la possibilitat de dividir Nàpols entre tots dos. La idea no era nova: ja el 1497 Carles VIII de França havia fet a Ferran la mateixa proposició en el transcurs de la primera guerra de Nàpols, encara que en aquella ocasió no s'havia arribat a un acord.\nFrederic III de Nàpols, amb l'exèrcit i la hisenda malmesos després de la primera guerra de Nàpols, va entrar en tractes amb Lluís XII, oferint-se a pagar-li una contribució anual a canvi de la independència del seu regne ia permetre el pas de les tropes franceses cap a Sicília (en poder d'Aragó), i al mateix temps va demanar ajuda al seu parent Ferran II d'Aragó per fer front al francès. Aquest, conscient del doble tracte del napolità i considerant que una guerra contra França resultaria llarga i costosa i que els drets al tron de Nàpols requeien abans sobre ell mateix que sobre Frederic, es va alinear amb Lluís XII, més disposat a quedar-se amb una part del regne que a perdre-ho tot.\nEl tractat, justificat per la necessitat de fer front a l'amenaça dels turcs que assolaven el Mediterrani, va ser signat el 10 d'octubre de 1500 el castell de Chambord, i ratificat pels reis Catòlics l'11 de novembre del mateix any en Granada. L'acord recollia les condicions següents:\nLluís XII renunciava a les seves reclamacions en Cerdanya i el Rosselló; Ferran d'Aragó renunciava al comtat de Montpeller;\nEls dos exèrcits participarien simultània, encara que no conjuntament, en la conquesta militar del Regne de Nàpols, les tropes franceses arribarien des del nord, i les aragoneses pel sud;\nUna vegada conquerit Nàpols, el regne seria dividit entre els dos signants en dues parts iguals: Fernando es quedaria amb les províncies del sud (Pulla i Calàbria) amb el títol de ducats, mentre Luis mantindria la possessió sobre la zona central de la península italiana (les províncies de Abruzzo i Terra de Labor, que incloïen les ciutats de Nàpols i Gaeta) amb el títol de rei de Nàpols i de Jerusalem. Els drets sobre la Doan (duana) de Pulla, és a dir, els impostos recaptats per pastures, serien dividits a parts iguals.\nL'acord es mantindria en secret fins que l'exèrcit francès hagués arribat a Roma.\nConquesta i divisió de NàpolsModifica\nIgnorant l'acord, Frederic III de Nàpols (el regne es trobava econòmicament i militarment debilitat després de la Guerra d'Itàlia de 1494–98 va demanar ajuda al seu parent Ferran d'Aragó per fer front a l'amenaça francesa, i el març de 1501 Gonzalo Fernández de Córdoba penetrar amb les seves tropes a Nàpols, suposadament per assistir a Frederic, però amb ordres secretes d'ocupar la zona assignada en el tractat. El juny del mateix any, l'acord va ser fet públic, el papa Alexandre VI el va aprovar, promulgant la deposició de Frederic sota pretext de la seva col·laboració amb els turcs, i l'exèrcit francès de Bérault Stuart d'Aubigny va ocupar la seva part corresponent.\nIncapaç d'enfrontar a tots dos contendents, l'octubre de 1501 Frederic va ser deposat del tron de Nàpols i conduït a França, d'on se li va prohibir sortir, en compensació per la pèrdua del regne va rebre una pensió de 50.000 lliures i el ducat d'Anjou.\nRuptura de l'acordModifica\nLa bona convivència entre francesos i espanyols no duraria gaire: ja fos per desconeixement de la geografia napolitana (cosa dubtosa) o per mala fe de les dues parts, el tractat considerava el regne de Nàpols com dividit en quatre províncies, quan ja des dels temps d'Alfons I estava organitzat en dotze.\nAviat van sorgir les desavinences entre els aliats per la possessió de la franja geogràfica que separava els seus respectius territoris (les províncies de Capitanata, Basilicata i Principat), i això donà pas als enfrontaments armats en els quals al llarg de 1502 i 1503 els exèrcits de Gonzalo Fernández de Córdoba derrotaren les tropes franceses en les batalles de Ruvo, Seminara, Cerinyola i Garellano. El gener de 1504 Lluís XII es va veure obligat a cedir la totalitat del regne de Nàpols a Aragó mitjançant la signatura del tractat de Lió.\n↑ Juan de Mariana: Història general d'Espanya, vol. XIV, pàg. 5.\n↑ Hernán Pérez del Pulgar: Crònica de les dues conquestes del regne de Nàpols , inclosa a les Cròniques del Gran Capità, pàg. 77-79. Crònica manuscrita del Gran Capità , autor anònim contemporani, op. cit., pàg. 305.\n↑ Jerónimo Zurita: Història del rei Ferran el Catòlic. De les empreses, i lligues d'Itàlia, llibre III, cap. XL.\n↑ Luis Suárez Fernández: 1500: Un gir radical en la política dels Reis Catòlics.\n↑ Zurita, op. cit., llibre IV, cap. XXII.\n↑ Francesco Guicciardini: Della istòria d'Itàlia, llibre XX, pàg. 422.\n↑ Frédéric Schoeller: = és Cours d'histoire des Etats Européens, pàg. 115-117. Aquest dret importava entre 160.000 i 200.000 ducats anuals.\n↑ Schoeller, 117.\n↑ William Hickling Prescott: History of the Reign of Ferdinand and Isabella, the Catholic, of Spain, vol. III, pàg. 90.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Tractat_de_Granada_(1500)&oldid=21689977»\nLast edited on 15 ago 2019, at 02:54


Roda de Berà tria el cartell de la Festa Major de Sant Bartomeu 2022\nEl disseny guanyador, de Carmen Ledesma, serà premiat amb 150 euros\n23 junio 2022 18:03 | Actualizado a 23 junio 2022 18:08\nReproducció del cartell de la Festa Major d’enguant. FOTO: Aj. Roda de Berà\n1 Roda de Berà\n3 Pere Virgili\nCarmen Ledesma és il·lustradora i quan una amiga li va enviar la convocatòria del concurs de cartells de la Festa Major de Sant Bartomeu 2022 no s’ho va pensar i va presentar el seu disseny. “Volia que fos una proposta plena de vida i d’alegria, molt festiva, després de dos anys de pandèmia, que es notés que aquest any torna a celebrar-se una Festa Major com les d’abans”, diu Carmen.\nEl seu ha estat el disseny escollit pel Jurat del concurs de cartells de la Festa Major d’aquest any, els membres del qual es van reunir ahir al migdia per a deliberar. A la convocatòria es van presentar un total de set propostes i aquesta va ser la més puntuada, pel seu caràcter festiu, la seva originalitat i per l’aparició d’elements que caracteritzen la Festa Major rodenca.\nEl disseny serà el cartell oficial de la festa gran, que se celebrarà del 19 al 26 d’agost, així com la portada del llibret de la Festa Major de Sant Bartomeu que l’Ajuntament edita cada any amb la programació dels actes.\nEl Jurat va estar format per l’alcalde Pere Virgili; Teresa Ferré, regidora de Cultura; Susana Benítez, tècnica de Comunicació; Óscar Espigares, dissenyador; i Víctor Blanch, com a secretari.\nEl premi, de 150 euros, serà lliurat en un acte públic el dia 20 d’agost, a les 20 hores, a la plaça dels Pins, dins del programa de la Festa Major de Sant Bartomeu.


25 anys dels Foguerons a Gràcia amb un viatge a Sa Pobla amb 580 graciencs | Gràcia TV\n25 anys dels Foguerons a Gràcia amb un viatge a Sa Pobla amb 580 graciencs\nAquest divendres a les 23h de la nit 580 graciencs agafaran un vaixell per anar fins a Mallorca, concretament a Sa Pobla. El motiu són els 25 anys dels Foguerons de Sa Pobla a Gràcia. Per celebrar aquesta data, les colles de cultura popular, la Festa Major, el Cargol Graciós, les colles de Sant Medir, el Tradicionàrius i representants del districte de Gràcia viatjaran fins a l’illa. Ja s’han reservat 4 hotels a Palma de Mallorca i 12 autocars faran els trasllats entre la capital i Sa Pobla on es faran els actes el dissabte 14 de gener.\nTONI TORRENS, president Federació dels Foguerons de Sa Pobla a Gràcia: “Sempre hem intentat tenir, a petita escala, una relació fluida amb la cultura d’aquí, popular gracienca, però veure tot plegat, de veres, serà molt impactant.”\nEls gegants, els diables, les bèsties i els castellers seran els protagonistes de la diada juntament amb les colles mallorquines.\nTONI TORRENS, president Federació dels Foguerons de Sa Pobla a Gràcia: "La gent de Sa Pobla ho viu amb molta il·lusió, moltes ganes de veure un castell en viu, no només per la televisió i de l'embergadura que fan els castellers d'aquí, de Gràcia."\nA Gràcia haurem d’esperar a l’últim cap de setmana de gener que és quan s’encendran 12 foguerons a la Vila. Com cada any hi haurà foc, botifarrons, ximbombes i glosses.\nTONI TORRENS, president Federació dels Foguerons de Sa Pobla a Gràcia\n"Quan vàrem fer el primer, hi havia un cert temor, perquè feia anys que no es feia un fogueró gran aquí a Gràcia, després es va veure que no, que tot era, prenent les precaucions necessàries tot era normal, s'hi van integrar altres carrers i avui ja és una cosa natural, inclús la paraula fogueró, ja ha entrat dins del lèxic gracienc, no foguera com dèiem abans."\nAquest any, la novetat és que també hi seran els Dimonis originals de Sant Antoni i els gegants de Sa Pobla, a més també s’inaugurarà una exposició ‘Sant Antoni, la Festa Major de l’hivern’ comissariada pel Museu Etnològic de Barcelona.