Negua --- Eclectic Rock from Barcelona --- Biografia\nNotícies La banda Biografia Audio Amics Contacte\nNegua: Rock Progressiu obert a d'altres tendències\nL’any 2002 Fidel Vázquez (guitarres), David Sàez (bateria, percussió), David Conillera (teclats i veu), coincideixen en el grup Onírea. Al observar que les composicions adopten un caire progressiu, decideixen formar un nou projecte i hi conviden a Jordi Planas (baix i veu), amb qui havien coincidit en la cerca d’un baixista per Onírea, tot i que en Jordi va decidir no incorporar-s’hi .\nRecuperant el contacte amb Jordi Planas, que també es farà càrrec de la veu i les lletres, neix una nova banda al febrer de 2003: NEGUA\nEl 18 de juliol de 2003 el grup fa el seu debut en directe a “L’Àpat” de Montcada i Reixac, amb una excel·lent acollida.\nMalgrat la bona marxa del grup, es pretén dotar de major qualitat a la secció vocal i, per tant, s’inicia una etapa on es treballa paral·lelament en la composició de nous temes, en els arranjaments dels existents i en la cerca d’una veu solista.\nEl març 2004 NEGUA realitza la seva primera maqueta amb Xavier Patricio a la veu en dos dels temes de la gravació. Posteriorment, en Xavi no pot participar al 100% en el projecte NEGUA i es decideix tornar a la recerca d’un nou cantant.\nLa veu de NEGUA és en Xiscu López (veu solista) que s’incorporà el juny de 2004. La nova formació es presenta el 24 de juliol a Montmeló i engrescats pels resultats, NEGUA entra a l’estudi per gravar el seu primer CD.\n© 2004 Negua, tots els drets reservats --- disseny positioncare


14:45 | Fairyhouse | Saturday 30th November 2019 | At The Races\nResults 11:25 Lingfield 11:45 Newcastle 11:55 Lingfield 12:05 Newbury 12:10 Bangor-On-Dee 12:20 Newcastle 12:30 Lingfield 12:40 Newbury 12:45 Bangor-On-Dee 12:55 Newcastle 13:05 Lingfield 13:15 Newbury 13:20 Bangor-On-Dee 13:30 Newcastle 13:40 Lingfield 13:50 Newbury 13:55 Bangor-On-Dee 14:05 Newcastle 14:15 Lingfield 14:25 Newbury 14:30 Bangor-On-Dee 14:40 Newcastle 14:50 Lingfield 15:00 Newbury 15:05 Bangor-On-Dee 15:20 Newcastle 15:25 Lingfield 15:35 Bangor-On-Dee 15:40 Newbury 16:50 Wolverhampton 17:20 Wolverhampton 17:50 Wolverhampton 18:20 Wolverhampton 18:50 Wolverhampton 19:20 Wolverhampton 19:50 Wolverhampton 20:20 Wolverhampton 11:50 Fairyhouse 12:25 Fairyhouse 13:00 Fairyhouse 13:35 Fairyhouse 14:10 Fairyhouse 14:45 Fairyhouse 15:15 Fairyhouse 10:00 Cagnes-Sur-Mer 10:15 Turffontein 10:30 Cagnes-Sur-Mer 10:50 Turffontein 11:00 Cagnes-Sur-Mer 11:10 Kenilworth 11:15 Agen 11:25 Turffontein 11:30 Cagnes-Sur-Mer 11:45 Agen 11:50 Kenilworth 12:00 Cagnes-Sur-Mer 12:05 Turffontein 12:15 Agen 12:25 Kenilworth 12:30 Cagnes-Sur-Mer 12:45 Agen 12:45 Turffontein 13:00 Vincennes 13:00 Kenilworth 13:17 Agen 13:20 Turffontein 13:35 Vincennes 13:35 Kenilworth 13:52 Agen 14:10 Kenilworth 14:15 Vincennes 14:30 Turffontein 14:32 Agen 14:50 Vincennes 14:55 Kenilworth 15:07 Agen 15:10 Turffontein 15:25 Vincennes 15:30 Kenilworth 15:47 Toulouse 15:50 Turffontein 16:00 Vincennes 16:17 Toulouse 16:25 Turffontein 16:35 Vincennes 16:52 Toulouse 17:05 Turffontein 17:10 Vincennes 17:27 Toulouse 17:40 Turffontein 17:45 Vincennes 18:00 Toulouse 18:30 Toulouse 19:00 Toulouse 19:30 Toulouse 16:50 Aqueduct 17:00 Gulfstream 17:19 Aqueduct 17:25 Laurel Park 17:30 Gulfstream 17:48 Aqueduct 17:53 Laurel Park 18:00 Gulfstream 18:05 Woodbine 18:19 Aqueduct 18:22 Laurel Park 18:30 Gulfstream 18:34 Woodbine 18:48 Aqueduct 18:50 Laurel Park 19:00 Gulfstream 19:04 Woodbine 19:17 Aqueduct 19:18 Laurel Park 19:30 Gulfstream 19:34 Woodbine 19:46 Aqueduct 19:51 Laurel Park 20:00 Del Mar 20:00 Gulfstream 20:06 Woodbine 20:15 Aqueduct 20:20 Laurel Park 20:30 Gulfstream 20:33 Del Mar 20:35 Woodbine 20:44 Aqueduct 20:45 Golden Gate Fields 20:49 Laurel Park 21:00 Del Mar 21:00 Gulfstream 21:05 Woodbine 21:13 Aqueduct 21:17 Golden Gate Fields 21:20 Laurel Park 21:30 Del Mar 21:30 Gulfstream 21:39 Woodbine 21:48 Golden Gate Fields 22:00 Del Mar 22:00 Gulfstream 22:11 Woodbine 22:18 Golden Gate Fields 22:30 Del Mar 22:43 Woodbine 22:48 Golden Gate Fields 22:55 Delta Downs 23:00 Del Mar 23:00 Penn National 23:15 Woodbine 23:18 Golden Gate Fields 23:23 Delta Downs 23:27 Penn National 23:30 Del Mar 23:50 Golden Gate Fields 23:51 Delta Downs 23:55 Penn National 00:00 Del Mar 00:00 Charles Town 00:18 Golden Gate Fields 00:19 Delta Downs 00:25 Penn National 00:30 Del Mar 00:32 Charles Town 00:46 Golden Gate Fields 00:47 Delta Downs 00:54 Penn National 01:02 Charles Town 01:15 Delta Downs 01:23 Penn National 01:32 Charles Town 01:43 Delta Downs 01:52 Penn National 02:02 Charles Town 02:11 Delta Downs 02:20 Penn National 02:32 Charles Town 02:39 Delta Downs 03:02 Charles Town 03:32 Charles Town\n14:45 Fairyhouse (IRE) 30 Nov 2019\nFairyhouse 2020 Membership Handicap Hurdle\n80-130 | 4YO plus\nWinner €10,800 - 13 ran\nsoon mid-division, closed and on terms before straight travelling smoothly, narrowly headed after 2 out, on terms again before last where slight mistake, led run-in, quickly asserted and stayed on well\n10. Pivotal Flame\nwaited with, soon rear of mid-division, closed up travelling smoothly straight, on terms 2 out, soon gained narrow lead, joined from before last, soon headed and no extra in 3rd, one pace\nchased leaders, closed and on terms before straight travelling smoothly, headed between last 2, soon no extra in 4th and one pace\n2. Presented Well\n3. Jukebox Jive (FR)\nwaited with towards rear, closed up approaching 3 out where slight mistake, travelling smoothly straight, chased leaders and one pace 2 out\n6. Foreign Secretary (GB)\nnot fluent 1st, chased leaders, lost position and pushed along after 6th, kept on same pace without threatening straight\n12. Lily's Gem\nwaited with towards rear, slightly impeded soon after 6th, not much room on inner after 3 out, one pace next\n4. Arthur's Quay\nprominent, on terms approaching straight, headed before 2 out, soon no extra\n11. Ocean Voyage\n1. Kasakh Noir (FR)\nwaited with towards rear, pushed along after 3 out, under pressure approaching straight, no impression approaching 2 out where not fluent, no extra\n8. Lucky Road\nprominent, pulled up quickly soon after 6th\nOff Time: 14:46:34 Winning Time: 5m 14.80s Last Updated: 04 Feb 2020 16:37:03\nPun 19½F Y HcpHdl €12,000 (J)\nto Mister Eddman (4¼)\nGow 20F Sft HcpHdl €10,801 (J)\nto Rebel Early (14¾)\nto Alfa Mix (2¼)\nto Sumos Novios (67)\nLim 20F Hy HcpHdl €9,900 (J)\nto Miss Cognac\nto Mister Eddman (1¾)\nto Treacysenniscorthy (84)\nto The Moyglass Flyer (59)\nLim 16F SH Cl 1 Gd3Hdl €20,400 (J)\nto Soviet Pimpernel (11)\nto Ificudiwud (24)\nto Opposites Attract (8½)\nAyr 20½F Hy Cl 4 NovHdl £4,159 (J)\nto Miss Aloud (32)\nCar 19½F Sft Cl 4 NovHdl £4,549 (J)\nbt Penny Mallow (nk)\nAyr 16F Hy Cl 3 HcpHdl £6,758 (J)\nto Mcgowan's Pass\nto Ice Cold Soul (nk)\nBetfair SP €8.70\nCSF €155.24 (13, 7)\nTricast €1,787.64 (13, 7, 10)\nTote Win €7.60 (13)\nTote Place €2.20 (13), €7.20 (7), €2.60 (10)\nTote Exacta €198.50 (13, 7)\nTote Trifecta €1,835.90 (13, 7, 10)\n2018 Good 14 Nobody Home 8 10 11 113 798480 6 days E Cawley (39 miles) B Hayes 12/ 1 4:51.30\n2017 Soft 14 Out Of The Loop 4 11 1 118 5-315 28 days C Roche (123 miles) M P Walsh 5/ 4 5:14.50


Hotel Fortuna Verde Italcancori Costa Rica - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 3 allotjaments a Italcancori.\nHotel Fortuna Verde\n300 m norte de Escuela La Fortuna, sobre carretera Interamericana Sur, Italcancori, Italcancori, Costa Rica, 61001 - Veure al mapa\n"Staff was very friendly and helpful food was fantastic . Mon..."\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Italcancori, Hotel Fortuna Verde és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Hotel Fortuna Verde asseguren una estada plaentera als seus clients. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com instal.lacions per a minusvàl.lids, servei d'habitacions, instal·lacions per a reunions i banquets , habitació familiar, lloguer de cotxes.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent massatge, jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Hotel Fortuna Verde no troba competidors en cap categoria.\nA prepayment deposit by PAYPAL is required to secure your reservation. The property will contact you after you book to provide any wire transfer instructions.\nTots els tipus de viatgers (16) Parelles (6) Viatgers en solitari (4) Famílies amb infants petits (5) Grups (1)\nAllotjaments a Italcancori


S'activa l'alerta del pla Inuncat per pluges intenses que poden afectar Abrera i la resta del Baix Llobregat\nProtecció Civil de la Generalitat ha activat en fase de d'Alerta el Pla Especial d’Emergències per Inundacions de Catalunya (INUNCAT) per la previsió de pluges intenses, que poden afectar el municipi d'Abrera i la resta de la comarca del Baix Llobregat, a partir d’aquesta tarda-vespre i tot demà.\nLes pluges afectaran sobretot el litoral i prelitoral. El Servei Meteorològic de Catalunya (SMC) preveu la possibilitat de superar el llindar de 20 l/m2 en 30 minuts a partir d’aquesta tarda i vespre. De matinada, les pluges podrien afectar amb més intensitat les comarques del litoral de Barcelona i Girona (Barcelonès, Maresme i Selva) i la resta de la meitat est de Catalunya amb menor afectació.\nDurant el dimarts 10 de setembre, la previsió és de pluja també és intensa a molts punts del litoral i prelitoral al matí, i també a partir del migdia a la Catalunya Central i comarques de Tarragona i l’Empordà.\nLes precipitacions aniran acompanyades de tempesta i localment de calamarsa o pedra. A més, no es descarta que es produeixi algun fenomen de temps sever, sobretot de matinada i al migdia de dimarts. Les pluges, sobretot les de la matinada i primera hora del matí, podrien provocar incidències i complicar la mobilitat a les comarques més afectades per l’avís, sobretot a l’àrea metropolitana de Barcelona.\nDes de Protecció Civil i l'Ajuntament d'Abrera es recomana molta precaució a la ciutadania en la mobilitat a les carreteres i carrers, especialment a prop de rieres i rius, passos soterrats i zones inundables, i tenir en compte les següents recomanacions:\nAbans de que comencin les pluges:\nPer a qualsevol emergència el telèfon al que s'ha de trucar és el 112 i també podeu contactar amb la Policia Local d'Abrera al 93 770 09 81.


Viernes, 09 Julio 2021 10:20\nAmparito la d'Alzira o la fallera de la Casa de la Cultura. així es va batejar l'escultura dissenyada per l'artista plàstic Alzireny, David Boluda, com a resposta a la iniciativa de l'Escola Municipal d'Arts plàstiques en homenatge als artistes del món de les falles, que s'han visttan perjudicats per la pandèmia.\nParlem d'una escultura d'una falleraa l'estil d'un ninot, fabricada amb fibra, poliuretà, resines i modelada en 3D i té una alçària de dos metres, obra de David Boluda. A partir del treball artísticha anant prenent vida de la mà de les diferents mestres del pinzell, professores de l'Escola d'Arts Plàstiques. A banda de la vivacitat dels colors, en ella trobem diferents motius que fan honor a la ciutat d'Alzira, des del cultiu de les taronges fins elements paisatgístics com la Murta, el riu Xúquer o el Pont de Ferro.\nEste imatges, reproduïdes sobre l'escultura han estat dissenyades de la mà del l'alumnat de l'escola municipal d'arts plàstiques en col•laboració del director Lambert Penalba i les tres professores.\nEl regidor Alfred Aranda valora la creació com a un projecte innovador i referent dins de l'art pop, que naix la primavera passada, gràcies a un concurs de pintura, on les propostes presentades suposaven el tret d'eixida i l'element inspirador del disseny final que està previst acabar esta mateixa setmana.\nA banda de la seua funció decorativa, la figura de la fallera aspira a convertir-se en un element distintiu de les falles alzirenyes. L'idea d'esta "fallera itinerant" és compartir-la amb totes les comissions falleres al llarg dels propers anys. De moment, lluirà a l'Ajuntament per a les falles previstes per al mes de setembre.\nMás en esta categoría: « Ofrenda a Nuestra Señora del Lluch Mai Hidalgo exposa «Mix de cultures»a la Casadela Cultura d’Alzira »


Alt Empordà | Costa Brava Pirineu de Girona\nL'Alt Empordà sempre s'ha caracteritzat per ser una terra de pas, per la seva situació al nord de la Costa Brava fent frontera amb França. Quan descobreixis la comarca, veuràs que sobretot és una terra acollidora per estar-s'hi, durant una escapada d'uns dies o unes vacances llargues. De raons per fer-ho, no te'n faltaran.\nPer veure i viure, hi tens paisatges naturals protegits molt diversos: el Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà, el del Cap de Creus, el Paratge Natural de l'Albera i la zona de Bassegoda.\nPer assaborir, tasta la gastronomia de mar i muntanya, el suquet de peix, l'oca amb naps, els brunyols de l'Empordà, la botifarra dolça, les anxoves de l'Escala i, si t'agrada el bon vi, un de la Denominació d'Origen Empordà.\nI per sorprendre't, tot el llegat d'un artista icona d'aquestes terres –Salvador Dalí–, amb el Teatre-Museu de Figueres i la Casa-Museu de Portlligat.


El comentari d'en Pere Carreras • Ràdio Capital de l'Empordà\nLa Gran Pregunta sol sortir tots els anys, més o menys durant aquesta època. És entre final de setembre i fins a meitat de desembre. És una pregunta que et fan mentre prens el carajillo, o mires les carreres de motos al bar, o et trobes amics a la cua del metge.\nLa gran pregunta és: vols loteria?\nLoteria de Nadal. Aquella que durant anys la pintaven calva.\nTothom ofereix loteria! Millor dit, participacions, que gastes menys.\nJa sigui del club de taekwondo, del grup d’espiritisme de la cunyada, del curs de country avançat de la sogra, tothom t’ofereix participacions de loteria. Molta molta loteria.\nSón tres euros i en jugues dos. O val cinc euros, i en jugues quatre. Que així ens ajudes. Que així podem fer coses pel món.\nI et sents satisfet perquè contribueixes a la causa, i et sents important, decisiu, fonamental, imprescindible.\nEn encanta comprar loteria per ajudar… Encara que potser, la resposta més sincera, a tota aquesta gran pregunta de si vols loteria, és quan dius que “sí amb convicció”. És quan dius Sí, vull loteria. Rotundament. Ven-me molta loteria, no fos cas que et toqui a tu i jo no en tingui, cosa que em faria molta ràbia.\nExacte. Comprem per ajudar, per provar sort el dia 22, i també comprem per matar la possible ràbia de veure ric el veí i nosaltres seguir amb patates bullides.\nQue passeu un bon dia. Per cert, voleu loteria?


Revisió de 01:10, 17 març 2011 (modifica)\nLittleBigJan (Discussió | contribucions)\nRevisió de 22:01, 26 des 2011 (modifica) (desfés)\n(31 revisions intermèdies per 6 usuaris que no es mostren)\n[[Imatge:Logo OBDC.jpg|350px|thumb|dreta| Logo del Grup OBDC]]\n[[Imatge:Logo OBDC.jpg|350px|thumb|dreta| Logo OBDC]]\n'''OBDC''' és un grup de música Punk/Rock que assaja al bug d'assaig insonoritzat del [[Car Jove]] els dijous per la tarda.\n'''OBDC''' és un grup de punk/rock , hard rock i rock'n roll de Roses.\nTé cuatre membres, dos guitarres, un baix i un bateria. Els membres són:\nOBDC és un grup de punk rock creat el setembre del 2010 per Jan Ramírez (Bateria) i Xavi Gallego (Guitarra). Més tard es va unir el baixista Iñaki segade. Mesos després es va unir Nacho (guitarra) i Daniel Ortensi (cantant).\nDegut a uns desacords, el maig Dani i Nacho van marxar del grup i varen ser substituïts per Gerard Vivo (cantant) i Raul Ramos (Guitarra), però mesos després i degut a les continues absències varen marxar. En aquest punt, el grup va començar a enfonsar-se fins separar-se.\nPerò el setembre de 2010, Iñaki Segade parla amb Josep Sala (guitarra) i remunta el grup. Més tard s'hi afegeixen Jan Ramírez i Xavi Gallego de nou. El mes de Octubre operen a Josep Sala del braç esquerra per una anterior fractura, però la operació no surt bé i se li lesionen els tendons de la ma dreta, reduint la seva mobilitat de forma dràstica, el que fa que fins el gener no pugui començar a tocar coses senzilles. El desembre es fitxa a Frederic Uhlmann com a vocal, però el 18 de desembre Xavi Gallego es trenca el braç esquerre, tenint la mà immobilitzada 6 setmanes, fent que el grup es quedi mesos sense guitarrista. A mitjans de Gener, Xavi Gallego està recuperat i Josep Sala té millor mobilitat a la mà dreta.\nEl març, Frederic Uhlmann deixa el grup i Josep Sala passa a ser guitarrista mel·lòdic i cantant.\nEl dissabte, 4 de Juny, OBDC s'estrena tocant per primer cop a l'escola "Narcís Monturiol" per la festa d'exalumnes, ja que Iñaki Segade va ser alumne. Amb un repertori de unes 7 cançons i 40 min d'espectacle sortim a l'escenari. No deixem el llistó molt alt, però almenys toquem. Apenes 4 dies més tard toquem a l'Acadèmia per la festa de fi de curs. En aquest, el nostre 2n concert, si que ho clavem, amb algun error, però gaudint molt. Després de gairebé 4 mesos sabàtics sense assajar, OBDC torna al car i ja el primer dia rebem la visita del propietari de free-kiss per veure'ns. Sense bateria, 4 mesos després de no fotre res i només tocant ''nothing else matters'', ens permet fer una prova. El divendres 14 d'octubre fan el seu 3er concert.\n-Josep Sala (Guitarra melòdic)\n-Xavi Gallego (Guitarra Solista)\n-Iñaki Segade (Baixista)\n-Jan Ramírez (Bateria)\n-Saya Palomares (Vocalista)\n* Guns n' Roses -Knokin' on heaven's door\n* Guns n' Roses - Sweet child o' mine\n* Queen - I want it all\n* Green Day - Holiday\n* Green Day - 21 guns\n* Nirvana - Lithium\n* The Offspring - You're gonna go fak kid\n* Extremoduro - La vereda de la puerta de atrás\n* The Ramones - Blitzkrieg bop\n* Sopa de Cabra - L'Empordà\n* System of a Down - Lonely Day\n* SAU - Boig per tu\n==Actuacions en directe==\n*La Vereda de la Puerta de Atrás\n*You're Gonna go far, Kid\n===Centre Escolar Empordà===\nAquest, amb més preparació però també amb més nervis, va ser el 2n concert en motiu de la graduació de estudis secundaris de la promoció del 1995.\nVa ser el dijous 9 de juny del 2011.\n[[Fitxer:Freekiss.jpg|200px|thumb|dreta|Cartell de Free-kiss anunciant els concerts del 2011. OBDC és el 3r concert de la llista]]La historia comença quan Iñaki Segade va al bar Free-Kiss i comença a conversar amb el cambrer. Surt el tema dels grups de música, Iñaki esmenta OBDC, i queden per anar a fer una prova la setmana següent. Després de 4 mesos sense assajar i amb el bateria de vacances, fan una prova i Ivan, el cambrer, accepta que fem un concert de prova per veure si ens contracta.\n*Iñaki Segade: Baix\n*Xavi Gallego: Guitarra\n*Josep Sala: Guitarra\n*Jan Ramirez: Bateria\n#[http://www.facebook.com/pages/OBDC/163643110353178 Pàgina del grup]\n#[http://www.facebook.com/grupo.obdc?ajaxpipe_token=AXgJZg4W2e9qSztC Facebook oficial del grup]\nOBDC toca 10 cançons de moment de diferents grups, a la espera de composar unes quantes pròpies. Les deu caçons són:\nSmells Like Tee Spirt (Nirvana) //\nHolyday (Green Day) //\n21 Guns (Green Day) //\nNothing Else Matters (Metallica) //\n[[Categoria: Hard Rock]]\nAngie (The Rolling Stones) //\nSatisfaction (The Rolling Stones) //\nBack In Black (AC/DC) //\nHigway To Hell (AC/DC) //\nBlitzkrieg Bop (Ramones) //\nRevisió de 22:01, 26 des 2011\nDarrera modificació de la pàgina: 26 des 2011 a les 22:01. S'ha visitat aquesta pàgina 44.543 vegades.


Butlletí número 186 (divendres 04/04/2014) - Continguts triats i enviats per Eugeni S. Reig\n1) Eugeni S. Reig - raons i mitges lliures\n2) Eugeni S. Reig - ¡redeny!\n3) Antoni Llull Martí - Seguim parlant d’acrònims\n4) Pere Ortís - Empobriment de la llengua catalana. Tot allò que li hem fet perdre i que cal restituir-li. Els mots. Lletra P.\n5) Albert Pla Nualart - Portar-se bé, avenir-se i fer bondat\n6) Albert Pla Nualart - Un xupa-xup no serà mai una piruleta\n7) Pau Vidal - L’altra, i aquesta\n8) Neus Nogué Serrano - ¿Què en pensen, la majoria?\nraons i mitges lliures\nRaons capcioses que es diuen amb intenció de justificar allò que és injustificable. Exageracions, mentires, excuses.\n–No vaig poder vindre perquè tenia molta faena i, damunt, em fea mal l’esquena i...\n–Tot raons i mitges lliures. No vares vindre perquè no vares tindre ganes i en pau.\nAquesta expressió l’usa Enric Valor en la seua obra literària. En la novel·la L’ambició d’Aleix podem llegir:\nLa viuda començà a plegar veles; darrerament, cantà la palinòdia. Demanava perdó. Que si el trastorn de la mort del seu home tan estimat... que si els mals consells...\n–Raons i mitges lliures, don Aleix (El Mingarro ja em veia advocat de fama, i no parava amb “don Aleix”). Raons, que, a don Macià no li arribaven al queixal de més endins.\nI en la novel·la Temps de batuda trobem els fragments següents:\n–I nosaltres encara trobem més difícil que ens isca un escurçó i que deixem que ens pique. Només tenint bona vista i donant-ho a les cames... –retrucà Llorenç, que encara devia tenir en reserva un llarg repertori de raons i mitges lliures per a allò i per a tot el que se li pogués presentar\nLa gent no vol raons i mitges lliures, don Frederic; poques paraules i clares: si el capital no tem de veres més que el comunisme, és que aquest és el partit del treball assalariat.\nI en la rondalla Esclafamuntanyes podem llegir:\nLa paraula del rei de Bucària havia quedat bastant desacreditada amb motiu de les justes, encara que, al poble, li donaren explicacions especioses que ell prengué per raons i mitges lliures.\nA la ciutat de València he sentit moltes voltes, amb el mateix significat, l’expressió romanços i mentires. Totes dues expressions, la que usa Enric Valor i la que jo he sentit a València, són magnífiques alternatives al deplorable rollos patateros que tant usen els jóvens actuals.\nEn valencià també es diu: romanços i mentires\nLa llengua estàndard sol emprar: badomeries, brocs, romanços\nEn castellà es diu: chismes y cuentos, cuentos chinos (o tártaros)\n- Valor i Vives, Enric L’ambició d’Aleix (Tàndem Edicions, València, 2000, 3a edició redactada de nou per l’autor el 8 de gener de 1994, pàg. 43)\n- Valor i Vives, Enric Temps de batuda (Tàndem Edicions, València, 1991, pàgs. 59 i 191)\n- Valor i Vives, Enric; Esclafamuntanyes dins Rondalles valencianes (5é volum) (Edicions del Bullent, Picanya, 1993, pàg. 81)\nInterjecció eufèmica intensiva popular que denota enuig, còlera, indignació, disgust, sorpresa, admiració, contrarietat, desesperació, etc.\n¡Redeny quin fred que fa hui! No es pot ni eixir al carrer.\n¡Redeny quin bolet que m’has pegat! Jo em pensava que ja estava tot pagat i ara resulta que encara no has pagat res.\nL’exclamació ¡redeny! És un eufemisme per ¡redéu! per tal d’evitar el nom de Déu. La forma redeny és molt usada en el parlar d’Alcoi. La variant formal redell és àmpliament usada en tots els parlars valencians.\nEn valencià també es diu: redacsa, redell, redéu\nLa llengua estàndard sol emprar: redéu\nEn castellà es diu: rediez, rediós\nPublicat en el llibre PRENINT EL DEMBLE A LES PARAULES d'Antoni Llull Martí (Edicions Documenta Balear, Palma, 2009, pàg. 80)\nSeguim parlant d’acrònims\nLa setmana passada no vaig tenir espai suficient per posar els exemples d’acrònims que tenia ganes de mostrar-vos; Seguim.\nLes forces armades dels Estats Units d’Amèrica tenen o tenien un programa denominat BAMBI, acrònim que correspon a Ballistic Anti-Missile Boost Interception, que és tant com dir ‘promoció balística d’intercepció per antimíssils’; en el món de l’enginyeria nuclear denominen ZEBRA a allò que es diu Zero Energy Breeder Reactor Assembly, un conjunt autoregulable d’energia nul·la en un reactor; el CENS és un centre francès d’estudis nuclears, el Centre d’Études Nucléaires de Saclay; el GROP representa els Groupe de recherches ouvrières et paysannes ‘Grup de recerques obreres i pageses’, i el CLAR és la Confederación Latinoamericana de Religiosos.\nDe vegades els acrònims d’un mateix organisme internacional es modifiquen en passar d’una llengua a una altra, com l’Organització del Tractat de l’Atlàntic Nord, que aquí li deim OTAN i en anglès NATO (North Atlantic Treaty Organisation), o l’OPEP Organització de països exportadors de petroli, que en anglès representen per OPEC, que significa la mateixa cosa (Organisation of Petroleum Exporting Countries). De vegades els acrònims poden resultar ben inconvenients en esser usats en un país on parlen una llengua distinta a aquella en què s’originaren, com és el cas de BUIT, de CAC o de CLEPA, i fins i tot al propi país, com el nostre PORN, que res no té a veure amb la pornografia, sinó que representa el Pla d’Ordenació de Reserves Naturals.\nEn alguns casos, sigui per casualitat o perquè hi han forçat una mica la coincidència, hi ha acrònims molt apropiats per allò que representen, com és el cas d’ERASMUS, que coincideix amb el nom d’aquell gran savi de Rotterdam i que significa European Community Action Scheme for the Mobility of University Students, és a dir, ‘Pla d’acció de la Comunitat Europea per a la mobilitat d’estudiants universitaris’.\n“Pachucho”. Fumut. Xafat. Arrossinat. Pioc. Pansit. Malicós. El pobre vell està fumut. La sogra està malicosa, avui.\nPell. També és català, per a indicar l’embolcall d’una fruita, però ha desbancat del tot el tan popular i del dia: Pela. La pela de la fruita és el que conté més vitamines. Pela’m aquesta taronja, si us plau.\nPillar. És verb català, però no en el sentit de: Atrapar. Agafar. Empaitar. Aconsigar (dialectal, que vol dir empaitar i aconseguir, que aconsigar és deformació d’aquest darrer verb). Ah que no m’aconsigues! Atrapa’l, aquell, que s’escapa! Ara la canalla tots diuen *pillar”, per empaitar o per aconseguir ─deixadesa de pares i de mestres.\n“Plazo”. *Plaç”. Termini. Coll. Terme. Per pagar, m’ha donat de coll fins a l’abril. Paga. Termini. Comprar a pagues. Pagar a terminis.\n“Postres”. Darreries. Llevant. La grana de capellà fa molt bones darreries. Per darreries, maduixes amb nata. El Fabra diu netament que "postres" és un barbarisme. Cosa que repeteix el Coromines; el qual hi fa una explicació interessant, però no suficient per a admetre el mot en català. Per cert que darreries és viu a Mallorca, bé que allí no l'usen en el sentit de llevant de taula, sinó de plat fort del dinar, és a dir, el que ve després de la sopa o dels altres entrants. Quan Fabra ha d'expressar normalment aquest concepte, empra la paraula darreries. ¿Que darreries vol dir allò de Mort, Judici, Infern i Glòria? I "postres", "lo que viene postrero", "Postrimerías", ¿què volen dir?\nPreocupant. Ha tret totalment del mapa: Angunia, anguniós. Tinc angúnia pel noi, sota aquesta tempesta. És ben anguniós no saber si és supervivent o no del naufragi.\n“Pues”, (indicant la causa d'una cosa). Ja que. Puix. Puix que. Perquè. Car. Ja que no fa sol, no vindrem. Són de la millor qualitat, puix que reuneixen les més fines substàncies. Hi ha molts que tradueixen indefectiblement el "pues" castellà pel doncs català, i això és un gran error. Quan és qüestió d'indicar merament la conseqüència o la conclusió d'allò que precedeix, aleshores cal usar la conjunció Doncs. No t'agrada? Doncs no en mengis. No ho volies així? Doncs ara no ploris. No t’agrada? Doncs no t’hi casis. El doncs no indica mai la causa d’una cosa, d’un fet. Per tant, cal fixar-s'hi, i sempre que el doncs pugui ésser substituït per una de les conjuncions primerament esmentades en negreta, cal decidir-se a fer-ho. No: “Hi anirem, *doncs” ens crida”, per Hi anirem, puix que ens crida. Ja que ens crida, fem-n’hi cas.\nPublicat en el diari ARA dissabte 15 de març del 2014\nPortar-se bé, avenir-se i fer bondat\nAbans-d'ahir vaig anar a fer una conferència a Manresa i, quan ja me n’anava, una senyora molt amable em va demanar si jo havia observat, com ella, que ara les persones, en lloc d’avenir-se, es porten bé.\n“Tothom ho diu i jo al principi ni ho entenia. I després vaig pensar, esclar, ve del castellà llevarse bien ”. Li vaig dir que en aquell moment no ho tenia clar, però que investigaria i hi rumiaria. Ho he fet i des d’aquí ara li explico com ho veig.\nHe de dir, d’entrada, que aquest portar-se bé en el sentit de “tractar-se amb cordialitat i harmonia dues o més persones” -i, per tant, sinònim d’avenir-se- està entrat al DIEC2, al GDLC, al D62 i al DCVB. És, doncs, correcte; com portar-se malament.\nPerò és cert que a alguns parlants els grinyola perquè els ve al cap un altre portar-se bé, el que vol dir “comportar-se bé”. Fixem-nos que això no passa en castellà, ja que per a un sentit tenen llevarse bien i per a l’altre portarse bien.\nVeig molt legítim que aquests parlants prefereixin avenir-se. Ara bé, trobo excessiu qualificar l’esmentat ús de catanyol, com llegeixo que fa algun lingüista. Perquè ficant al sac del catanyol el que recullen tots els diccionaris, acabem d’acomplexar els insegurs i obrim fronts d’anar per matrícula quan la feina és aprovar.\nCuriosament, el mateix autor que hi veu catanyol, diu que portar-se bé vol dir fer bondat, una afirmació que no comparteix Albert Jané. Per Jané, portar-se bé en el sentit de fer cas de qui té més autoritat (un metge, un pare, etc.) és un castellanisme d’ús que amenaça el genuí fer bondat.\nEs donaria, doncs, la paradoxa que fugint d’una catanyolada potser està caient en una altra.\nJo, quan filem tan prim, sóc més partidari d’informar bé i respectar les decisions informades. Perquè la genuïnitat -a diferència de la correcció- depèn al final d’una sensibilitat que només pot ser subjectiva.\nPublicat en el diari ARA dissabte 22 de març del 2014\nUn xupa-xup no serà mai una piruleta\nLa meva família per part de pare no és famosa per la seva autoestima. Un dels hobbies d’una tieta, al cel sia, era anar amunt i avall del corredor remugant: “Que desgraciats que som a casa nostra!”\nI a mi de vegades, quan remeno diccionaris, em vénen ganes d’imitar-la. Ves si no és ser desgraciat que dels xupa-xups n’hàgim de dir piruletes mentre el castellà no té cap problema per distingir la bola del chupa-chup (o chupachús ) de la plana piruleta.\nLa depressió augmenta quan saps que els xupa-xups -avui presents en 150 països- són fills de l’enginy català d’Enric Bernat, que el 1958 va produir els primers, i el toc genial de Dalí en forma de logo.\nPerò, segons com t’ho miris, encara hem tingut sort. Seguint una tendència terminològica molt nostrada, en podríem haver hagut de dir bola de caramel amb bastonet. És la mateixa que fa que del cel·lo n’hàgim de dir cinta adhesiva ; de la maizena, midó de blat de moro ; del velcro, veta adherent ; del tàmpax, tampó absorbent, etc., etc.\nÉs evident que poquíssims parlants s’estan de dir xupa-xup, cel·lo, maizena, velcro o tàmpax. És més curt i més clar. ¿No pot ser cinta adhesiva l’esparadrap, per exemple? I t’acabes preguntant què ho fa que aquests noms procedents de marques els trobis al DRAE i no al DIEC.\nS’entén molt bé que no hi entrin pel broc gros. Sovint són passavolants o costa decidir entre dos. (¿Ha de ser una túrmix o una minipímer la batedora elèctrica?) Però si al DIEC ja hi ha aspirina, uralita, licra, niló o vamba, entre molts altres, cal que els que he dit esperin? Fins quan?\nAlgú m’assegura que hi ha problemes legals. De debò? ¿De debò hi ha algun jutge o tribunal disposat a dictar que celo pugui ser al DRAE i cel·lo no pugui ser al DIEC? Si és així, que ho expliquin, perquè llavors el tema encara dóna per molt més.\nPublicat en la revista digital NÚVOL dimecres 19 de març del 2014\nPublicat en el blog en altres paraules dujous 16 de gener del 2014


Detinguts dos homes per diversos assalts a botigues i salons recreatius de l'àrea metropolitana La República\nDetinguts dos homes per diversos assalts a botigues i salons recreatius de l’àrea metropolitana\nACN Barcelona.-Mossos d’Esquadra de les comissaries de Nou Barris i Sant Andreu de Barcelona van detenir in fraganti dilluns passat dos homes, de nacionalitat espanyola, de 39 i 40 anys […]\nACN Barcelona.-Mossos d’Esquadra de les comissaries de Nou Barris i Sant Andreu de Barcelona van detenir in fraganti dilluns passat dos homes, de nacionalitat espanyola, de 39 i 40 anys i veïns de Barcelona, quan sortien de robar en una sala de jocs i apostes de la capital catalana. La investigació de la Divisió d’Investigació Criminal ha permès relacionar-los en un total de 12 robatoris amb violència i intimidació comesos en tres mesos a establiments comercials de Barcelona, Ripollet, Mollet del Vallès, Sabadell, Terrassa, Badalona, l’Hospitalet de Llobregat i Viladecans.\nEls detinguts amenaçaven amb armes blanques i de foc simulades els treballadors, robaven els diners en metàl·lic de les caixes enregistradores i fugien ràpidament en motos sostretes. Se’ls imputa també el robatori de cinc motocicletes que empraven per fugir dels llocs on robaven i en un dels casos un delicte de lesions.El primer dels robatoris violents es va produir el 29 d’abril d’enguany, quan van assaltar una botiga d’alimentació de Mollet del Vallès i, a partir de llavors, van iniciar un seguit de robatoris violents a botigues i salons d’apostes de Barcelona i la seva àrea metropolitana, arribant a robar-ne tres en un mateix dia. Els Mossos d’Esquadra van obrir una investigació per tal de recollir el màxim d’indicis i proves per tal de localitzar-los i detenir-los.Durant el mes de maig els lladres es van dedicar a atracar diversos establiments comercials de queviures a Terrassa, Sabadell i l’Hospitalet. Ho feien sempre al voltant de l’hora de tancament, exigien que obrissin la caixa forta i que els donessin tota la recaptació efectuada. Van arribar a endur-se entre 500 i 1.300 euros en cada ocasió.Durant el mes de juny els lladres van canviar d’estratègia i es van centrar en atracar salons recreatius i d’apostes de Badalona, Viladecans i Barcelona. En aquests casos van arribar a endur-se entre 1.000 i 15.000 euros cada cop. Ara bé, en dues ocasions no van poder endur-se res i en un altre fet van produir danys superiors als 2.000 euros i van robar el telèfon mòbil d’una de les treballadores del local.Els atracadors van incrementar la violència emprada en els robatoris fins que, en el darrer assalt, unes hores abans de la seva detenció, van causar lesions amb arma blanca en una mà a un treballador d’un bingo de Ripollet que van assaltar.Finalment, la detenció dels dos lladres va tenir lloc el dilluns 5 de juliol, cap a les 23.40 hores quan tres homes van irrompre en una sala de jocs ubicada a l’avinguda Meridiana de Barcelona. Tot i que l’establiment ja era tancat al públic encara quedava personal a l’interior fent el tancament. Els atracadors, que van arribar en una motocicleta sostreta, van entrar amb el casc posat i armats amb una arma de foc, que va resultar simulada, i una arma blanca. Van encanonar l’encarregat del local obligant-lo a obrir la caixa forta.Mentre es produïa l’atracament, patrulles de seguretat ciutadana dels Mossos d’Esquadra es van adreçar ràpidament al lloc alertades per diversos testimonis que havien vist com els atracadors accedien violentament en el local. Els agents van poder interceptar dos atracadors just quan sortien de l’establiment i els van detenir allà mateix. Així mateix, van recuperar els 13.000 euros en efectiu que acabaven de robar i que portaven dins d’una motxilla. També es va poder comprovar que la motocicleta amb la qual es desplaçaven era sostreta. Un dels lladres va poder escapar.Els detinguts van passar a disposició judicial el passat dijous 8 de juliol i el jutge instructor va decretar l’ingrés a presó per tots dos. Els investigadors mantenen oberta la investigació per si els poden relacionar amb més fets.


ACN Barcelona 09/02/2012 11:23\n260x366 El número de 'Capicua' reivindica Maria Antònia Oliver i Joao Cabral de Melo El número de 'Capicua' reivindica Maria Antònia Oliver i Joao Cabral de Melo\nBarcelona acull aquest dijous la presentació de 'Capicua', revista bilingüe de periodicitat anual que va néixer el 2010 per divulgar l'obra d'escriptors catalans a Portugal i escriptors portuguesos als Països Catalans. CatalunyApresenta, la 124a Comunitat Catalana a l'Exterior, és l'associació que edita aquesta publicació de traducció literària amb el propòsit de "donar a conèixer autors catalans a Portugal que no són prou coneguts i aquí autors portuguesos que no siguin els més coneguts", segons explica la presidenta de CatalunyApresenta, Anna Cortils, que ha apuntat que "aquí es tradueix poca literatura portuguesa". Un grup de traductors i gent vinculada al món editorial i de la traducció va decidir crear l'any 2010 una revista que donés a conèixer la literatura dels Països Catalans i Portugal en ambdós indrets. Així va néixer 'Capicua', impulsada per CatalunyApresenta, la comunitat catalana establerta a Portugal que es dedica a promoure activitats relacionades amb la cultura catalana al país lusità.\nPresentació del tercer número avui a Barcelona\nLa revista va néixer l'any 2010 amb el propòsit de ser de periodicitat semestral. Amb tot, la dificultat per accedir a les subvencions, apunta Cortils, va portar a publicar la revista anualment. 'Capicua' es pot trobar en llibreries de Lisboa i Porto, a Portugal, i a casa nostra, a Barcelona, Mallorca, València i Vic.\nFa uns mesos va arribar als quioscos el tercer número, que es presentarà aquest dijous a les vuit del vespre a la Llibreria Pequod del barri de Gràcia de Barcelona. L'anterior presentació, l'any passat, del primer i el segon número, "va ser un èxit, va venir molta gent i vam aconseguir donar a conèixer la revista", celebra Cortils.\nEn aquest tercer número s'investiga què es fa i com és la literatura a les illes atlàntiques i mediterrànies. En aquest sentit, els dossiers van dedicats a dos escriptors de la mateixa generació, Joao de Melo i Maria Antònia Oliver. De Melo és testimoni de fins a quin punt l'experiència de la guerra colonial ha estat important per a la literatura portuguesa, mentre que Oliver presenta la visió de com la cultura serveix per lluitar contra els efectes devastadors d'una llarga postguerra.


Període iber a Catalunya - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Ibers a Catalunya)\nEl període iber a Catalunya s'encavalca per una banda amb la prehistòria i amb el període romà per l'altra. La cultura ibèrica es pot identificar a Catalunya a partir del segle VI aC, quan les poblacions neolítiques de la zona reben la influència dels pobles indoeuropeus i fan un canvi cap a la civilització. Els ibers viuen normalment en turons, i ho fan no només per motius de defensa, sinó també per la situació; un turó ofereix la possibilitat de controlar les plagues de conreu, les rutes de comunicació de la zona i el seu tipus de vida que està molt relacionat amb el lloc on viuen. Es considera que el seu període de màxima esplendor va ser cap al segle II aC, que va ser quan van estar més influenciats pels grecs. Aquest període va acabar amb el procés de romanització, que va culminar cap a l'any 50 dC. En la seva cultura es pot veure una gran influència tant de la cultura grega, establerta a Roses i Empúries, com de la feníciocartaginesa que dominava el sud-est de la península. De fet el sistema d'escriptura que van desenvolupar, l'escriptura ibèrica, és descendent directa de la fenícia.\n1 Tribus iberes a Catalunya\n2 Poblats i jaciments ibers a Catalunya\nCatalunya va estar habitada per diferents tribus:\nEls elísics (frances élisyques, grec Ἐλισύκοι -ων, llatí elesyces) foren un petit poble iber de la regió de Narbona. Es creu que els elísics que vivien entre els indiketes i els celtes es van barrejar amb una població local d'origen potser lígur.\nEls seus pobles o fortaleses foren l'Oppidum d'Enserune, Pech Maho (Sigean), Bassanel (Olonzac), Mailhac, la Moulinasse (Salles-d'Aude), le Moulin (Peyriac-de-Mer), Cessero (Saint-Thibéry), la Monédière (Bessan) i Montlaurès; el seu domini era la vall de l'Atax (Aude), la vall de l'Heledus (o Ledus, el Lez) i la vall de l'Orobus (o Orbis, l'Orb), als moderns departaments de l'Aude i l'Hérault. Haurien comerciat amb els grecs i potser fenicis i son esmentat ja a l'inici del segle V aC per Hecateu de Milet a l'obra Periegesis (avui desapareguda però citada en alguns passatges per Esteve Bizantí), que els considerava lígurs; Heròdot assenyala mercenaris elísics a l'exèrcit cartaginès el 480 aC al setge d'Himera (Sicília); molt més tard, al segle IV, Aviè, agafant com a font a Hecateu, diu que la seva capital havia estat Naro (Narbona) on el riu Atax desaigua a la mar i al costat de les maresmes d'Helice més enllà de les quals hi havia Besara (Besiers) però que al seu temps les vall del Heledus o el Orobus estaven devastades i els pobles en ruïnes. Les maresmes d'Helice (modern estant de Capestang) podrien haver donat nom als elísics, el nom habitual dels quals és erroni, influït sens dubte pels elisis (Ἠλύσιος, la plana elísia, els camps Elisis) que entre els grecs designava una mena d'Eden promés als herois, situat als confins de l'oceà Atlàntic). Els elísics foren absotbits pels volques que es van instal·lar al seu territori al segle III aC.\nEls sordons, o sardons, foren un poble de la Gàl·lia, que s'estenien des dels Pirineus cap al nord, bàsicament ocupant la comarca del Rosselló. Les fonts antigues l'identifiquen com a poble ibèric. Entre les seves ciutats destacaven Illiberis i Ruscino. Eren veïns del consorans (consorani) i dels indigets.\nEls airenosis o arenosins eren un poble que les fonts antigues identifiquen a la península Ibèrica entre l'Ebre i els Pirineus. L'únic autor que els esmenta és Polibi (Histories III, 35) en descriure els pobles als que es va enfrontar l'exèrcit d'Anníbal en la seva travessia dels Pirineus. Juntament amb els airenosis, Anníbal va derrotar els ilergets, bargusis i andosins. Tradicionalment se'ls localitza a Vall d'Aran.\nEls andosins (potser del basc handia, "gran"; en grec Λνδοσίνους) eren un poble preromà que les fonts antigues identifiquen a la península Ibèrica entre l'Ebre i els Pirineus sense més concreció, però que la historiografia ha localitzat tradicionalment a Andorra. L'únic autor que els esmenta és l'historiador grec Polibi (Històries III, 35, 1) en descriure els pobles als que es va enfrontar l'exèrcit cartaginès d'Anníbal en la seva travessia pels Pirineus. A banda dels andosins, Anníbal va derrotar també els ilergets, els bargusis i els airenosis.\nA jutjar per les traces evidents en la toponímia andorrana es creu que devien parlar una llengua bascoide,. Com altres pobles pirinencs (airenosis i bergistans) que també coneixem per la mateixa cita de Polibi, eren una societat plenament neolítica però poc influïda tant per la cultura dels camps d'urnes com per la cultura ibèrica. Malgrat això al jaciment de l'Oral, a la parròquia d'Encamp (Andorra), s'hi van trobar restes ibèriques. Les fonts descriuen els andosins com un grup organitzat al voltant d'una vila a les valls d'Andorra, amb un espai rural i que probablement era un subgrup dels ceretans de la part alta de la vall del Segre. Durant els temps de l'imperi romà se sap que els andosins establiren relacions comercials a través de la via romana Strata Ceretana de l'Alt Urgell i la Cerdanya. De fet al jaciment medieval de Sant Vicenç d'Enclar també s'hi han trobat monedes i eines romanes.\nEs coneixen els llogarrets de l'Antuix-Sot Gran (a Engordany) i el Roc de l'Oral (Encamp).\nEls ceretans o cerretans foren un poble iber de la zona dels Pirineus, que ocuparen l'actual Cerdanya (de la qual en deriva el nom) i en general la vall del Segre. Foren mestres d'adobar pernils. Tenien a l'est els ausetans i al sud els ilergets. La seva ciutat principal era Julia Libyca (Llívia).\nEs creu que a l'actual emplaçament de Castellciutat hi hagué una capital dels ceretans augustans o potser dels ilergets surdaons.\nEls indigets, indigetes o indiketes (llatí indigetes o indigetae) foren un poble iber de la província Tarraconense, a l'extrem nord-est, al golf de Roses i Rhoda i fins als Pirineus ocupant les comarques de l'Empordà, la Selva i potser el Gironès, on es trobaven amb els ausetans.\nEls indigets van emetre moneda amb la legenda undikesken en escriptura ibèrica nord-oriental que en Ibèric s'interpreta com una referència al nom de l'ètnia a la qual també fan referència les fonts gregues i llatines: (moneda) dels indigets o dels de Undika.\nEstaven dividits en quatre tribus i les seves ciutats principals eren Indika (no localitzada però propera a Empúries), Emporiae (una colònia grega envoltada per una muralla i amb una muralla interior que separava les zones grega i indiqueta), Rhode, Juncaria, Cinniana (Cervià) i Deciana (Llançà). Al cap de Creus hi havia un temple dedicat a Venus amb un petit port anomenat Portus Veneris (Portvendres). Les seves terres eren regades pel Clodianus (Fluvià), el Sambrocas (Muga) i el Tichis (Ter). El districte del golf d'Empúries fou conegut per Juncarius Campus.\nEl 218 aC es van sotmetre a Roma. El 195 aC, el cònsol Marc Porci Cató Censorí va reprimir la rebel·lió dels ibers, i una batalla important es va lliurar en terres dels indigets.\nEls principals jaciments són Ullastret (Baix Empordà), Punta del Castell (Palamós, Baix Empordà) i Puig Castellet (Lloret de Mar, la Selva).\nEls bargusis (llatí bargusii), o bergistans, foren un poble iber, emparentat amb els ilergets, que vivia a la vall del riu Saiarra. El seu nombre era reduït.\nBergistans o Bargusins ocupaven la zona de l'alt Llobregat. Varen ser sotmesos per Anníbal Barca en la seva expedició cap a Itàlia. També són coneguts perquè es van revoltar contra Roma, però, van ser reprimits pel cònsol Marc Porci Cató Censorí. Livi anomena 7 castells d'aquest poble. Quan s'aixecà per segona vegada fou sotmés a l'esclavatge. El castell principal, Castrum Bergium, podria correspondre a l'actual Berga.\nEls ausetans eren un poble iber del nord-est de la península Ibèrica. Fou citat per Ruf Fest Aviè, Plini el vell i Titus Livi entre altres fonts antigues. El seu territori limitava a l'est amb els laietans i els indigets, i a l'oest amb els lacetans i els cerretans, i al nord amb els castel·lans. La seva capital podria haver estat Ausa, origen del topònim actual d'Osona.\nEl territori on vivien els ausetans abastava la plana de Vic amb les muntanyes que l'envolten (és a dir, l'actual comarca d'Osona) i part de la comarca de la Selva, essent el massís de les Guilleries la frontera amb el poble dels indigetes.[n. 1] Hom ha mesurat l'Ausetània en uns 2.000 km2, i pel que fa al centre polític la historiografia bascula entre Ausa (que esdevindria després un nucli romà) i el Turó del Montgròs.\nMuralles al Turó del Montgròs, una de les places més importants dels ausetans.\nTuró del Montgrós (municipi actual del Brull). Oppidum, restes d'una fortificació.\nEl Camp de les Lloses (Tona): Necròpoli ibèrica on s'inhumaven els morts (en comptes d'incinerar-los com era el costum majoritari dels ibers), on posteriorment s'hi va construir un vicus romà de caràcter militar entre el 120 aC i el 80 aC molt vinculat a la via romana establerta per Mani Sergi. Disposa d'un centre d'interpretació.\nEls laietans (laeatani, λαιαιτανοί) foren un poble iber que habitava la part de costa al sud del riu Llobregat fins a la Tordera. La Laietània comprenia aproximadament les actuals comarques del Maresme, Barcelonès, Baix Llobregat, Vallès Oriental i Vallès Occidental. Les ciutats principals de la Laietània foren: Baetulo (Baitolo, actual Badalona, a la vora del riu Baetulo, avui Besòs); Ilturo, predecessora d'Iluro (Mataró); Lauro (Llerona); Egara (Egosa, Terrassa) i Blanda (Blanes, prop del riu Larnum, avui la Tordera). Barkéno fou fundada vers el segle VI aC al vessant sud de la muntanya de Montjuïc com a port a la desembocadura del Llobregat, tot i que després potser fou refundada pels cartaginesos. Anteriorment va existir una ciutat a Montjuïc, que probablement es deia Laie o Laiez, la qual donà el nom als laietans. Van tenir altres assentaments per tot el seu territori com el poblat ibèric del Puig Castellar a Santa Coloma de Gramenet o el poblat ibèric del Far.\nCom altres pobles ibers feien els seus poblats a turons i envoltats de muralles; les cases eren rectangulars i fetes amb pedra. Vivien de la cacera, la pesca i l'agricultura i teixien llana i lli. La seva ceràmica era poc desenvolupada i treballaven reduïdament el bronze i el ferro. Emmagatzemaven en sitges. Els seus vins foren apreciats al seu temps. Un dels seus aliments basics fou un derivat lacti similar al iogurt.\nEls laietans van emetre moneda amb la llegenda laiesken en escriptura ibèrica nord-oriental que en Ibèric s'interpreta com una referència al nom de l'ètnia a la qual també fan referència les fonts gregues i llatines: (moneda) dels laietans o dels de Laie.\nEls lacetans eren la tribu ibèrica que habitaven a la Catalunya central entre aproximadament el segle VIII aC fins a finals del segle I aC. Tenien per veïns els bergistans (al nord, Berga), els ausetans (a l'est, Osona), els ilergets (a l'oest, Lleida), i els laietans i cossetans (al sud, Barcelona i Tarragona)\nEl Bages era el nucli més important dels lacetans, amb extensions cap a ponent, part de l'Anoia, del Solsonès i potser de la Segarra. Juntament amb els ilergets i els ausetans van destacar per oposar-se al domini de la república de Roma i com a conseqüència foren sotmesos pel cònsol Cató el 195 aC.\nVan ser ciutats lacetanes importants Iesso (Guissona) i Sigarra (Els Prats de Rei). També eren lacetanes segons Ptolemeu: Iespus (Igualada), Ceresus (Santa Coloma de Queralt), Anabis (Tàrrega), Bacasis (Manresa), Telobis (Martorell), Ascerris (Segarra), Udura (Cardona), Lissa (una vila propera a Manresa), Setelsis (Solsona) i Cinna.\nExisteix certa confusió entre lacetans i iacetans, car algunes fonts antigues els van confondre.\nEls ilergets eren un dels pobles que ocupaven part de la península Ibèrica abans de l'arribada dels romans. El seu substrat ètnic estava constituït, molt probablement, per indígenes provinents de l'Edat del Bronze i algunes de les tribus indoeuropees que van ocupar la península en el primer mil·lenni aC, possiblement celtes i lígurs.\nEstaven ubicats a la zona la qual seria conegut posteriorment com la Tarraconense, des del Baix Urgell fins al riu Ebre, ocupant el que en l'actualitat són les províncies d'Osca i de Lleida, ocupant les riques conques del riu Segre, el Cinca i l'Alcanadre, encara que la inestabilitat de les fronteres a la zona ha portat a trobar senyals de la seva presència durant llargs períodes de temps a l'actual província de Saragossa i el nord de Castelló, on pressionaven els edetans.\nLa seva societat política estava fonamentada en l'existència d'un Rei (reietons a les cròniques romanes), molt jerarquitzada amb oligarquies que mantenien l'estructura social i un fort component militar. Se sosté la tesi que era una societat molt avançada a l'arribada dels romans i que eren bons comerciants. Algunes ciutats grans semblaven disposar d'una certa autonomia amb òrgans de govern a tall de cúries a partir del segle I aC, encara que bé podrien estar influïdes pel procés de romanització accentuada a partir del 195 aC.\nLa seva capital era Athanàgia o Atanagrum, arribant a considerar-se en alguns períodes com la ciutat més gran a la península al nord de Sagunt. Tot sembla indicar que correspon a la Ciutat ibèrica de Tornabous, situada al Molí de l'Espígol, si bé la ubicació exacta no està provada. Una altra ciutat ilerget era Ilerda, també denominada Iltirta o Iltirda, (l'actual Lleida), que a partir de la dominació romana n'esdevindria capital. Una altra ciutat ilerget era Mendiculea, que correspondria amb Montsó.\nLa seva economia estava basada en la ramaderia i el cultiu de gra. S'han trobat molins manuals giratoris. Va ser molt important el desenvolupament de la metal·lúrgia, l'orfebreria i la indústria tèxtil. La ceràmica tenia components fenicis i grecs, amb motius ornamentals geomètrics. Usen la moneda, de bronze i de plata, almenys des del segle III aC, la qual cosa va afavorir el comerç i la captació d'impostos.\nLa seva figura més notable va ser el rei Indíbil (ca 258 aC -205 aC) que com a aliat de Cartago, va sostenir diversos enfrontaments amb els romans durant les Guerres Púniques. La ubicació estratègica del territori dels ilergets va afavorir les seves aliances amb Roma o Cartago (gairebé sempre amb aquesta última), encara que s'afirma en l'actualitat de manera unànime que l'autèntic interès dels ilergets i els seus cabdills era afavorir els seus propis interessos, defensar el seu poble i estendre's més enllà de les seves fronteres conquerint els pobles veïns al marge de les dues grans potències de la Mediterrània occidental del moment.\nDesprés de la Revolta d'Indíbil i Mandoni, els ilergets van quedar molt afeblits i no van participar en la gran Revolta de 197 aC, en la que van romandre neutrals i els emissaris del seu rei Bilistage van demanar protecció als romans.\nEl jaciment arqueològic d'un assentament ilerget que més informació ha ofert sobre la història d'aquest poble, a més de les obres dels autors antics romans, és la de La Pedrera de Vallfogona de Balaguer.\nEls cossetans o cessetans foren una tribu ibèrica que vivia al camp de Tarragona, des d'aproximadament el Coll de Balaguer fins al peu del Massís del Garraf. A la Conca de Barberà i el Penedès no se sap amb seguretat si hi havia nuclis habitats durant tot l'any. Els seus veïns eren:\nal sud, els ilercavons\na l'oest, els ilergets\nal nord, els lacetans i els laietans\nLa ciutat més important era Cesse o Cissa, coneguda només perquè s'hi van encunyar monedes. Cesse s'assimilava a Tàrraco, però avui dia es creu que estava situada al sud del Tarragonès. Els romans van anomenar, en un primer moment, el territori com a Cossetània.\nLes cròniques romanes durant la conquesta d'Hispània qualifiquen els botins com a "d'utensilis bàrbars i d'esclaus miserables". Les fonts clàssiques romanes expliquen que la victòria de Gneu Corneli Escipió sobre Hannó l'any 218 aC va ser prop de Cissa, de la qual se'n desconeix la localització exacta, però es creu que devia ser a prop de Tarragona, on Escipió va fundar la seva base militar.\nCiutats atribuïdes als cessetans:\nCesse o Cissa o Kesse al Tarragonès\nOleastrum (suposadament L'Hospitalet de l'Infant)\nPalfuriana El Vendrell\nLa Ciutadella de les Toixoneres al terme de Calafell\nFondo d'en Roig al terme de Cunit\nCan Canyís al terme de Banyeres del Penedès\nLes Guàrdies al terme de El Vendrell\nDarró a Vilanova i la Geltrú\nPlini el Vell i Claudi Ptolemeu fan referència als ilercavons. El primer els situa des del riu Udiva (possiblement el riu Millars) fins passat l'Ebre. Ptolemeu anomena el cap i el port Tenebri (possiblement Orpesa), la desembocadura de l'Ebre i les ciutats de Cartago Vetus, Biscargis, Theana, Adeba, Tiarulia i Sigarra. Si acceptéssim que Cartago Vetus es Cantavella —com, de vegades, s'ha anat sostenint, amb fonaments escassos—, els ilercavons comptarien amb una dilatada superfície en la zona muntanyenca de l'interior. Se suposa que el límit entre els ilercavons i els ilergets és la serra de la Llena, i que el Coll de Balaguer els separa dels cossetans. En general, es pot dir que vivien al sud de Catalunya i nord del País Valencià (la plana, a Castelló) fins a la serra d'Almenara. El riu Ebre era el centre dels seus territoris i una via bàsica de comunicació i comerç.\nOsicerda o Osikerda(a la riba dreta de l'Ebre, entre Tortosa i Saragossa), situació desconeguda, podria ubicar-se a Xerta.\n- Jaciments arqueològics coneguts\nJaciment arqueològic del barranc de les Fonts (Xerta). Protegit com a BCIL pel POUM de Xerta malgrat que als anys 60 un 80% del jaciment va quedar destruït per les obres de captació del canal Xerta-Sénia.\nCastell d'Amposta. Substrat arqueològic inferior\nPoblat de la Ferradura (Ulldecona)\nPoblat de Sant Jaume-Mas d'en Serra (Alcanar)\nPoblats i jaciments ibers a CatalunyaModifica\nMuralles d'Ullastret (Girona).\nEls habitatges es construïen amb parets de fang aixecats sobre unes primeres filades de pedra, sense fonament. La coberta era de branques i fang.\nEn els poblats existien places i eres d'ús comú, així com edificis públics com temples. Existien també forns per al pa o la ceràmica, cisternes d'aigua o les basses per a les escombraries. Això suggeria una organització estructurada i seguint una certa jerarquia social.\nA continuació es presenta una llista d'alguns jaciments ibers importants de Catalunya:\nActualment hi ha a Catalunya setze jaciments oberts al públic:\nCiutat ibèrica de Tornabous, o del Molí de l'Espígol (Tornabous, l'Urgell)\nPoblat ibèric de Can Fatjó, Rubí, Vallès occidental)\nel Pla de Santa Bàrbara de Montblanc, Conca de Barberà\nPoblat ibèric de la Penya del Moro de Sant Just Desvern, Baix Llobregat\nLa Malesa, Castellar del Vallès\n195 aC. Després de la batalla d'Emporion, els romans consoliden la presència a la península Ibèrica.\nCerts indicis proporcionats per les fonts escrites relatives a les accions menades pels bàrquides durant la segona meitat del segle III a la península Ibèrica, després de la derrota soferta en la primera contesa de Cartago contra Roma, assenyalen que, com a mínim als territoris meridionals ibèrics, s'havia desenvolupat una transformació de l'estructura del poder tendent a l'aparició de monarquies sovint hereditàries, un fenomen que sembla qual també es va donar entre els ilergets de la Catalunya de Ponent.\nDe l'existència de sacrificis d'animals entre els ibers n'informa Estrabó, que diu que els ibers sacrificaven segons el ritual dels grecs, recollien sang en una pàtera, entonaven càntics i tocaven música de flautes. Molts dels exvots o petites figuretes de bronze trobades en els llocs de culte apareixen amb els braços oberts en actitud orant i en les decoracions pintades de la ceràmica del Puig de Sant Miquel (Llíria, província de València) apareixen sovint escenes de dansa ritual. Els cultes als avantpassats tenien lloc a les cases, mentre que els relacionats amb les forces de la natura es desenvolupaven en santuaris situats fora dels assentaments, tot i que en els jaciments més importants es detecten edificis singulars que probablement tenien una funció religiosa.\nUn dels cultes més populars era el de Demeter, una divinitat grega femenina relacionada amb l'agricultura i la mort, assimilada en el món púnic a Tanit i que en el món ibèric estaria assimilada a alguna divinitat local. No es coneixen els nom de les divinitats ibèriques, tot i que en dues inscripcions llatines apareixen citades dues divinitats de nom cèltic: Herotoragus i el déu Seitundus. En el món ibèric meridional hi ha evidències de la heroïtzació de personatges humans: és el cas del santuari del Pajarillo (Huelma, província de Jaén).\n↑ 1,0 1,1 1,2 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 42; entrada "Andorra"\n↑ 3,0 3,1 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 43\n↑ (castellà) BOE: Declaració de Be Cultural d'Interès Nacional\n↑ 8,0 8,1 Martínez Gázquez, José. La campaña de Catón en Hispania (en castellà). 1a ed.. Publicacions i Edicions UB, 1992. ISBN 9788478759804.\n↑ 9,0 9,1 9,2 9,3 9,4 9,5 9,6 Mestre, 1998: p. 78, entrada: "ausetans"\n↑ 10,0 10,1 10,2 J. Sanmartí i J. Santacana, 2005: p. 37-38\n↑ Jaciment ibèric i medieval de l’Esquerda al web Paisatges del Ter [darrera consulta: 9-agost-2012]\n↑ 15,0 15,1 Rovira i Virgili, Antoni. Història Nacional de Catalunya, volum I. Edicions Pàtria, 1920, p.55.\n↑ Joan B. López i Melcion, Referències a la Lacetània en els textos clàssics\n↑ Fins i tot, Claudi Ptolemeu, a la seva Geografia, hi arriba a incloure l'assentament ibèric previ a la Gerunda romana i un lloc anomenat pels romans Hydata Thermà ("Aigües Calentes"), que podria ser Caldes de Malavella; però la historiografia dubta seriosament d'aquest punt per tres raons: Primera, l'evident separació geogràfica de la serralada litoral dificultava la comunicació i estructuració amb aquests dos llocs. Segona, la presència de les monedes ausesken només ha estat confirmada àmpliament dins la comarca d'Osona. I tercera, la cultura material documentada per l'arqueologia a les comarques del Gironès, la Selva i el Pla de l'Estany s'identifica amb els indigetes. En canvi cal dir que Ruf Fest Aviè a Ora martitima utilitzava el terme "Ausocèretes" per englobar els ausetans i els ceretans, que vivien a l'actual Cerdanya, cosa que podria significar almenys una certa afinitat entre ambdós pobles.\nSàez, Anna (2018): Ilergets. Els enigmes dels ibers a la Plana de Lleida, Museu d'Arqueologia de Catalunya, Barcelona. ISBN 978-84-393-9642-0.cIU\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Període iber a Catalunya\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Període_iber_a_Catalunya&oldid=22352689»


Méry-ès-Bois - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n47° 18′ 51″ N, 2° 21′ 47″ E / 47.3142°N,2.3631°E / 47.3142; 2.3631Coord.: 47° 18′ 51″ N, 2° 21′ 47″ E / 47.3142°N,2.3631°E / 47.3142; 2.3631\nMéry-ès-Bois és un municipi francès, situat al departament de Cher i a la regió de Centre – Vall del Loira. L'any 2007 tenia 606 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Méry-ès-Bois era de 606 persones. Hi havia 261 famílies, de les quals 76 eren unipersonals (40 homes vivint sols i 36 dones vivint soles), 105 parelles sense fills, 72 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.\nEl 2007 hi havia 370 habitatges, 268 eren l'habitatge principal de la família, 71 eren segones residències i 31 estaven desocupats. 366 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 268 habitatges principals, 200 estaven ocupats pels seus propietaris, 63 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 5 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien una cambra, 16 en tenien dues, 63 en tenien tres, 68 en tenien quatre i 119 en tenien cinc o més. 182 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 102 habitatges hi havia un automòbil i a 125 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Méry-ès-Bois el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 356 persones, 253 eren actives i 103 eren inactives. De les 253 persones actives 225 estaven ocupades (135 homes i 90 dones) i 27 estaven aturades (10 homes i 17 dones). De les 103 persones inactives 45 estaven jubilades, 26 estaven estudiant i 32 estaven classificades com a «altres inactius».\nEl 2009 a Méry-ès-Bois hi havia 282 unitats fiscals que integraven 645,5 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.579 €.\nDels 27 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa alimentària, 3 d'empreses de fabricació d'altres productes industrials, 6 d'empreses de construcció, 6 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 2 d'empreses de transport, 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració, 2 d'empreses immobiliàries, 3 d'empreses de serveis i 3 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».\nDels 9 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una oficina de correu, 2 tallers de reparació d'automòbils i de material agrícola, 1 paleta, 2 lampisteries, 1 electricista, 1 perruqueria i 1 agència immobiliària.\nL'any 2000 a Méry-ès-Bois hi havia 21 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 3.546 hectàrees.\nAchères (7,6 km)\nLa Chapelle-d'Angillon (7,7 km)\nNeuvy-sur-Barangeon (8,2 km)\nPresly (8,3 km)\nIvoy-le-Pré (9,9 km)\nSaint-Palais (10,0 km)\nAllogny (10,4 km)\nQuantilly (11,7 km)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Méry-ès-Bois\nRésumé statistique[Enllaç no actiu] Fitxa resum de dades estadístiques de Méry-ès-Bois a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population[Enllaç no actiu] Fitxa amb el detall de dades de Méry-ès-Bois a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Méry-ès-Bois&oldid=30346280»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 13 juny 2022 a les 11:05.


Ecodiari: Osona impulsa una campanya per combatre el «turisme de deixalles»\nEl Consell Comarcal d'Osona i els ajuntaments on gestiona els residus han impulsat una campanya per combatre el "turisme de deixalles", una pràctica que s'ha disparat coincidint amb la implantació del porta a porta en alguns punts. Generalment passa en zones properes a vies com la C-25 i la C-17 i on els incívics aprofiten que estan de pas per deixar les seves deixalles.\nEs tracta de "desbordaments" descontrolats que s'han convertit en un "maldecap" per pobles com Gurb. En un dels centres d'aportació que tenen van retirar amb una retroexcavadora 10.000 kg de deixalles acumulats en un cap de setmana.\nLa campanya mostra turistes que, en comptes de maletes, porten deixalles. L'objectiu és conscienciar la població i reduir l'incivisme.\n"És un problema endèmic dels últims anys", es queixa l'alcalde de Gurb, Josep Casassas, que afegeix que això també passa a molts altres punts de Catalunya on es donen aquests factors. Per l'alcalde, un dels principals problemes és l'"efecte crida" que genera veure contenidors plens però molt especialment que acaba encarint els costos de tractament de residus perquè els ciutadans acaben pagant per tractar unes deixalles que no són seves i que no s'han separat correctament.\nEl cas més flagrant que tenen és el centre d'aportació de residus de Pladesala. Fins a principis d'any estava a prop de la carretera que uneix Vic i Roda de Ter però van decidir traslladar-la en una zona més apartada per la gran quantitat de deixalles industrials i domèstiques que patien. A finals de gener, van arribar a retirar en un sol cap de setmana més de 10.000 quilos de residus, entre aparells i tot tipus de brossa. Van haver de necessitar una màquina retroexcavadora per traslladar la brutícia fins a una caixa de tràiler.\nDes del febrer que l'han tancada i l'entrada està restringida als veïns de la zona que són els únics que poden obrir la porta amb targeta o el lector d'empremta digital. També hi han instal·lat una càmera que els ha permès enxampar incívics. "Hem posat una quinzena de multes de 300 euros en dos mesos" detalla. Entre ells, hi ha un veí sancionat cinc cops. L'alcalde remarca que no hi ha un interès recaptatori en la mesura sinó que l'objectiu final és posar fi a la problemàtica i conscienciar els veïns.\nCartells de la campanya. Foto: ACN\nL'any vinent també preveuen implantar al nucli principal el porta porta i anar tancant les àrees d'aportacions que queden més disseminades amb el mateix sistema que a Pladesala.\nDes del consell estan assessorant els municipis que vulguin restringir l'accés a centres d'aportació. "Hi ha molts sistemes, des de la simple clau que només tenen els veïns o el que ha fet Gurb", afirma la vicepresidenta tercera de l'ens comarcal, Margarida Feliu.\nUna campanya amb un toc d'humor\nEl president del Consell Comarcal d'Osona, Joan Carles Rodríguez, i altres representants de l'ens han presentat aquest dimecres la campanya 'Turisme de deixalles'. Han mostrat els cartells on es veu un turista que porta deixalles en comptes de maletes i la frase "Tu també portes les teves deixalles de viatge?". També inclou anuncis a internet amb la plataforma de Google Ads. La campanya busca remoure consciències entre els reincidents i també informar a aquells que ho fan malament per desconeixement, segons ha explicat el conseller delegat de Cicle de Residus, Albert Castells.\nEn aquest sentit, ha remarcat l'impacte econòmic d'aquestes males pràctiques que repercuteixen a tota la comarca. I ha recordat que a partir de l'any vinent i durant els pròxims vuit anys molts municipis incorporaran nous models de recollida, com ara xipatge de contenidors o el porta a porta.\nPer la seva banda, Joan Carles Rodríguez també ha dit que aquest incivisme és el que "frena" la comarca per poder continuar millorant les xifres de recollida de selectiva i poder avançar cap a un model més sostenible.\nLa campanya durarà dos mesos.\nJoan Carles RodríguezConsell Comarcal d'Osonamedi ambientturisme de deixallesdeixallesresidus


16. Dezember 2005 01:10\n16. Dezember 2005 15:49\n16. Dezember 2005 17:00\n16. Dezember 2005 17:51\n16. Dezember 2005 20:16\n16. Dezember 2005 20:53\n16. Dezember 2005 20:55\n17. Dezember 2005 12:35\n18. Dezember 2005 12:34\n18. Dezember 2005 17:19\n20. Dezember 2005 14:23\n20. Dezember 2005 20:08\n21. Dezember 2005 14:47\n21. Dezember 2005 15:22\n27. Dezember 2005 23:54


Ràdio Balaguer - Catalunya preveu una producció de préssec i nectarina un 34% inferior a la mitjana dels últims cinc anys per les gelades. A Lleida, principal zona productora de préssec i nectarina de l'Estat, s'espera assolir les 278.850 tones\nCatalunya preveu una producció de préssec i nectarina un 34% inferior a la mitjana dels últims cinc anys per les gelades. A Lleida, principal zona productora de préssec i nectarina de l'Estat, s'espera assolir les 278.850 tones


Colònies en anglès - Colònies escolars temàtiques - Lleure i Aventura\nAmb aquest centre d’interès els nens i nenes coneixeran un llibre màgic a on es guarden tots els contes del món.\nEl nostre Bibliotecari és l’encarregat de cuidar tots aquests contes i de fer que no s’oblidin mai. Però aquest llibre és una mica entremaliat i s’han escapat alguns personatges dels contes.\nVoleu ajudar al nostre bibliotecari a fer que tornin els personatges dels contes al nostre llibre màgic?


Del zoo d'en Pitus al barri Xino | Som macus\n« Porra Cultural Leonesa-Barça | Porra Osasuna-Barça »\nDel zoo d'en Pitus al barri Xino\nAra fa tres anys, pocs dies abans de les últimes eleccions catalanes fetes fins ara, el Xavier Sala Martín (el proper president del Barça, o això espero) va entrevistar, a la seva manera (és a dir, divertida i interessant), des de les pàgines de La Vanguardia, els caps de llista dels principals partits polítics. Un dels entrevistats fou el Montilla.\nL’ara president no va quedar gaire content d’aquella entrevista. Ofès i emprenyat, va aixecar-se i va anar-se’n abans d’acabar. Va considerar que el to i moltes de les preguntes perpetrades per l’economista de les americanes alegres eren ofensives, impertinents i inadequades. Incòmode i fart d’aquell dur interrogatori, el José va marxar -tot acusant el Xavier de ser un sectario– deixant l’entrevista a mig fer.\nSap com acaba el Zoo d’en Pitus? Aquesta va ser una de les preguntes que no va agradar al Montilla.\nEl dia de l’entrevista, el president sociata de Catalunya va confessar que no sap com acaba el Zoo d’en Pitus; un conte del Sebastià Sorribas publicat per primera vegada el 1966 i que, des de llavors, han llegit milers i milers de catalanets. Molts de nosaltres també.\nA les Carme (amb s final o sense?) ens el van fer llegir. Ben fet. No recordo gaire com anava i tampoc sabria explicar gaires detalls del final del llibre (diria que acaba bé), però el regust que em va deixar sí que el tinc present: molt bé. Un conte preciós.\nDe petit, vaig llegir un altre conte del Sebastià. No tinc clar si ens el van fer llegir a col·le, si me’l van comprar els meus pares o si el vaig agafar de la biblioteca de la nostra escola. Com que parlava de futbol, em sembla que aquest altre llibre encara em va agradar més. Tant, que podria dir que fou un dels grans contes de la meva infància. Sí, efectivament, parlo de La cinquena gràcia de Collpelat.\nDes que vaig aparcar-lo, i fins fa un parell de mesos, el Sebastià Sorribas va desaparèixer de la meva vida. Malauradament, no només de la meva: el pare del Zoo d’en Pitus, un dels llibres en català més llegits de la història, va morir l’any 2007. Ho vaig saber fa ben poc, just el mateix dia que, anys i anys després, tornava a tenir un llibre seu a les mans.\nUn dia del passat mes d’agost, ja ho vaig explicar, després de tot un any sense baixar-hi, vaig donar uns quants volts per Barcelona. Feia molta calor. El pitjor dia de l’estiu. No ho dic jo. Ho deien els termòmetres, les estacions meteorològiques i els homes del temps. Buscant refugi contra aquella temperatura exagerada, vaig entrar al Museu d’Història de Catalunya. Allà, vaig treure el cap a la botiga. Poca estona abans havia passejat pel Raval/barri Xino i em va fer gràcia (oh, quina coincidència!, com se sol dir) trobar un llibre titulat, precisament, Barri Xino. Vaig agafar-lo i en veure que l’autor era el Sebastià Sorribas, encara em va fer més gràcia. Vaig fer un fulleig de tempteig (comprar o no comprar, aquesta era la qüestió) i el producte em va convèncer: tots els trossets de pàgina que vaig llegir em van resultar interessants. Me’l vaig quedar perquè en volia més.\nBona compra. Ja llegit, puc dir que el llibre m’ha agradat molt: m’ha fet passar molt bones estonetes. I com que sóc així, el vull compartir. Aquesta vegada també. Deixeu-me que destaqui alguns (bastants) fragments del llibre. Trossos amb una mica de tot: anècdotes divertides, records emotius i moltes experiències esgarrifoses. Batalletes, i molt més que batalletes, explicades amb gràcia i parlant clar, molt clar: sense gaires eufemismes ni autocensura. Amb les paraules escaients, sense buscar sinònims moderats i políticament correctes.\nEl Sebastià Sorribas era fill del barri i ens explica com era el Xino quan ell era jove; és a dir, en els anys més durs de la postguerra.\nHe ordenat els fragments escollits en diferents apartats: apartats on es parla de meuques, puterus, misèria, personatges estrambòtics i també d’atrocitats de tota mena.\nTanta misèria, atrocitats a dojo, personatges que oju i quins lloros!\n“Alguns diuen que ara el barri està brut… Més brut que als anys quaranta? Impossible! Als anys 40, el meu barri feia pudor de pixum -tothom pixava al carrer- i no passava dia que no fotessis una relliscada amb un tomàquet podrit o un tronxo de col…, o amb una caca, i no de gos precisament”.\n“El meu barri, als anys quaranta, era brut, fosc i feia pudor: tothom pixava al carrer, grans i petits, homes i nens, fins i tot algunes nenes (…) un lloc miserable on es patia fam i on la tuberculosi feia estralls”.\nEn aquest món hi vivien personatges de tota mena. Per exemple: “A casa havia sentit parlar d’un captaire que demanava diners dient una gràcia de caritat per un pobre home que no té ganes de treballar“.\nUn altre personatge: “De tant en tant, al barri apareixia un ésser ben estrany (…) no hi era tot. Bé, més que no ser-hi tot, només hi era la meitat, perquè aquell home no tenia cames i estava col·locat sobre una fusta amb rodes (…) ningú no sabia el nom d’aquest pobre desgraciat, però nosaltres, els nens, li dèiem l’Hijoputa. I és que es passava la vida dient: Dame un vaso de vino, hijoputa… No me toques los cojones, hijoputa… Serás hijoputa! Vosotros, chavalería, sois todos unos hijoputas del carajo! Pocs anys més tard, vaig saber que l’Hijoputa vivia a la Barceloneta, i que va morir atropellat per un carro de les escombraries.\nUns altres elements curiosos del barri eren els lloros. El Sorribas en destaca un que “era molt mal parlat. La seva frase favorita era Putas, todas putas. Ho deia cada dos o tres minuts. De tant en tant, però, també deia altres coses: al carajo, maricón o Pepe, cabrón! El Pepe era el veí de l’altra banda del carrer. Evidentment, de tant en tant, el Pepe s’emprenyava de tant sentir l’animaló i, adreçant-se a la mestressa del lloro, deia: Leonor, tía, un día de estos le voy a retorcer el pescuezo a este loro tuyo de los cojones“. No gaire lluny hi havia un altre lloro que sempre deia el mateix: Franco, Franco, Franco. “En aquell balcó del lloro feixista sempre hi havia tomàquets podrits i tronxos de col que el personal llançava contra la gàbia”.\nMalgrat que, al llarg del llibre, l’autor recorda moltes anècdotes de la seva joventut que fan riure, també deixa ben clar que el què realment regnava al seu entorn aleshores eren la misèria, les desgràcies i les atrocitats:\nAmics que patien gana, “les pallisses rebudes a casa -a nosaltres, els nens, tothom ens pegava, els germans grans, els cosins, la gent del carrer…-, o el cas de la Josefa, que se la tiraven tots els seus germans. I recordo molt bé l’Irene, quan la policia es va endur el seu pare, dient-nos que el seu propi pare havia prenyat l’Adelina, que era la germana (de només catorze anys) d’ella i la filla d’ell. I quina fou la reacció de la mare? Insultar la filla per haver denunciat a l’home”.\n“Al carrer Sant Bertran hi havia una fàbrica de caixes de cartró on les operàries, totes, tenien menys de catorze anys. I per entrar a la fàbrica era condició sine qua non anar-se’n al llit amb l’amo i també amb l’encarregat. I en qualsevol moment, un dels dos triava una de les criatures i se les enduia al llit”.\n“Ni a l’església no estaves segur. Recordo els dissabtes a la tarda, després de la llauna d’Acció Catòlica, en un racó de l’església, agenollat, esperant el torn per a la confessió. De sobte, de dins el confessionari se sent la veu d’un de la meva escola: No me toque! No me toque la polla, joder! I el noi sortia del confessionari, cridant: Usted es un maricón! Me cago en sus muertos!\nUn barri de vençuts\n“Des de l’entrada dels feixistes a Barcelona, la ciutat s’havia omplert de cartells amb la frase Hable usted en cristiano. Jo ja havia rebut moltes hòsties per parlar en català (…) als anys quaranta, no passava dia en què no sabéssim d’un familiar o d’un amic a qui li havien fotut dues nates per parlar en català“.\n“Un infaust dia va desembarcar a la parròquia un malparit que es feia dir Padre Apóstol (quina barra!). El bandarra es passava l’estona dient-nos que els nostres pares i germans eren uns rojos, i ens amenaçava que cremaríem a l’infern per tota l’eternitat si parlàvem el que ell en deia esa mierda de lengua que hablan los catalanes (…) Segons ell, Dios habla en español y, por tanto, quien habla en dialecto catalán, ofende a Dios“.\n“Això de rebre insults -o una plantofada!- si parlaves en català va durar molts, moltíssims anys. Un gran nombre de nouvinguts, durant força temps -fins que aconseguíem civilitzar-los una mica- no deixava d’insultar-nos. Alguns, fins i tot, es quedaven parats en constatar que parlàvem català. Això també va durar molt temps!”.\nParlant de la seva escola, i de l’educació rebuda a base d’hòsties, l’autor diu: “allà rebíem tots, no se salvava ni Déu! Ja el meu primer dia de classe, vaig tenir un dubte i em vaig dirigir a la taula del mestre amb la intenció de resoldre’l. Però abans que pogués dir res, el bèstia de Don Gaspar em va clavar una nata monumental (…) Aquell migdia, en arribar a casa, la mare em va preguntar: com ha anat a l’escola? El mestre m’ha fumut una hòstia… Nen! Es diu una bufetada. No, mama, no ha estat una bufetada, ha sigut una bona hòstia“.\nTambé ens parla d’ El Pajo, un mestre molt especial: “era subnormal. No és que fos poc llest o un xic beneit, no; el Pajo, com a mínim, era dèbil mental. A més, l’home tenia una especial devoció a tocar el culet dels nens i nenes. I no tenia cap mania a abaixar els pantalons o les calcetes dels seus alumnes”. Aquest individu s’entenia amb la dona del propietari de l’escola. Un dia, un alumne els va enxampar junts, en horari escolar, en posició poc acadèmica, i aquest mateix alumne va entrar a la classe del cornut cridant Don Gaspar, Don Gaspar, allí dentro se están tirando a su mujer! La resposta del mestre fou… hostiar la seva dona… tot rebent crits de suport dels seus alumnes. Com diu el Sorribas, quins temps, Senyor!\nPutes, putots i puterus\nEn aquest llibre desfilen moltes prostitutes i nombrosos clients i visitants de cases de barrets, començant pel mateix autor. Deixem que s’expliqui:\n“Els bordells rebien, i reben, noms diferents. Al nostre país se’ls coneix amb el de cases de barrets. Els nens del meu barri, però, per presumir, en dèiem, senzillament, cases de putes. I les autoritats? Quin nom utilitzaven les autoritats per designar aquest tipus d’establiments? En realitat, la prostitució estava prohibida. Sí, sí, prohibida! Aleshores, com és que hi havia cases de barrets? Ah, misteris d’aquells temps de feixistes i capellans carotes. Resulta que aquests establiments estaven prohibits però es toleraven, sabeu? D’aquí ve que les autoritats -els barruts!- de les cases de putes en diguessin cases de tolerància”.\nUn d’aquests bordells era “Ca l’Emília, un bordell car, però de tota confiança (el meu favorit, des que vaig fer divuit anys!)”.\n“El de les Tàpies era el carrer de les putes (…) mariners d’arreu del món ens preguntaven, a nosaltres, els nens, on hi havia putes, i nosaltres els acompanyàvem al carrer de les Tàpies”. A vegades, el Sorribas i la seva colla rebien preguntes, i ofertes, d’adults molt més greus: mentre jugaven, algun home se’ls acostava preguntant-los Qui vol guanyar dues pessestes? A qui me la peli, li donaré dues pessetes. El més greu del cas és que algun nen -nens afamats i fills de famílies enfonsades a la misèria- acceptava la proposta.\n“El Jardín, El Recreo i Las Delicias. Quantes vegades els de la meva colla havíem entrat fins a la sala principal per veure aquelles dones excessivament grasses, o excessivament primes, n’hi havia per tots els gustos!, que anaven molt a la fresca. Hi fèiem una ullada, i de seguida fugíem perseguits pels porters de la casa”.\n“Era curiós tafanejar a l’entrada d’aquestes cases i veure el personal que hi entrava, per exemple un dissabte cap al tard. Gairebé tota la classe obrera del barri, amb el sou de la setmanada a la butxaca, hi era present. I també algun burgès. I, com comentàvem amb els amics, entre aquells que es tapaven la cara amb una bufanda, per passar desapercebuts, segur que hi havia algun capellà. I el Vicentet, un filòsof d’onze anys, reblava l’opinió: I a sobre, segur que aquests capellanots carden de franc! Segur, dèiem els altres, ben convençuts. La veritat és que, en aquells temps, la major part dels homes -solters, casats o vidus- anaven una vegada a la setmana, o cada quinze dies -segons les necessitats i sobretot segons les butxaques- a aquest tipus de locals”.\nUn dels capítols del llibre es titula Les cases de barrets. Aquesta part inclou un subtítol: la Puri, un putot. “La Puri era una puta amb fill. La nena es deia Prudència, la pobra, i anava a una escola de monges. Era curiós veure la Puri en la seva pròpia salsa. Mig nua, amb els pits -massa grossos- a l’aire, i una mà a l’entrecuix, mentre convidava els clients a una horeta de plaer: Anda, tú, majo, que seguro que la tienes muy larga! Venga, que me muero de ganas de que alguien me la meta aquí, en el coñito (…) Per la seva filla, aquell putot ho suportava tot“. Però un dia la nena desaparegué de la seva vida: una família respectable la va adoptar amb la condició que la mare renunciés a veure mai més la seva pròpia filla.\n“Des que no tinc la nena, la mamo sense cap il·lusió! Però, de sobte, somreia i deia: us imagineu la meva filla vivint al camp, ben vestida, ben alimentada i ben tractada? Quan hi penso, em cauen les llàgrimes d’alegria! Pobre putot!”.\nEl Xino, una vergonya per la ciutat\n“En el temps de la meva infantesa, el meu barri vivia d’esquena a la ciutat. O, més ben dit, la ciutat li girava l’esquena, ja que el considerava una vergonya. Era difícil convèncer als barcelonins de fora del barri que, al Xino, la immensa majoria de la gent formava part de la classe obrera, i que només unes quantes dotzenes vivien, podríem dir, en l’anormalitat (…) Molts barcelonins estaven convençuts que al Xino només hi vivien putes, macarres, mariques, atracadors i assassins”.\nAls cinemes, palomites i pajilleres\n“Als anys quaranta, a menys de cinc minuts de casa hi havia una dotzena de cinemes. El de més a prop era el Colón (…) segurament era el cinema més cutre del país. Entre la primera fila i la pantalla hi havia prop de tres metres, i en aquest espai sempre es veien rajolins de pixats. I no solament es pixaven els de la planta baixa. Els del pis de dalt també, i sovint ho feien directament sobre la gent de la planta baixa, i llavors s’organitzava un sarau de por”.\nEn un d’aquests cinemes de la infància i la joventut de l’autor “l’empresari era un carota. Feia les mateixes pel·lis quatre setmanes seguides, canviant-los el nom cada setmana. Ell deia que al seu cine només hi anaven parelles per magrejar-se i que aquests tant se’ls en fotia les pel·lis que feien. Però a mi em feia molta ràbia. Havia vist una pel·lícula que es deia El héroe público número uno, i la setmana següent es titulava Policías valientes…”.\n“Al cinema, a les nenes els intentaven fotre mà fins i tot les persones de la tercera edat. Jo sempre vaig creure que aquesta violència del grapeig era pitjor que l’hòstia pura i senzilla que sofríem els nens (…) Les nenes, per contra, sempre havien d’estar a l’aguait que algun parent no se les endugués al llit”.\nAls cinemes dels anys quaranta -a Berga també?- hi havia unes treballadores especialitzades que al nostre cinema Cataluñ/nya no he vist mai: les pajilleres. “Aquestes esforçades treballadores del sexe manual s’estaven dalt, a la general. Els de la nostra colla, després de veure les dues pel·lícules des del pati de butaques, pujàvem a la general a veure un altre espectacle. En una filera de butaques hi havia tot de paios asseguts, fent cua, i una dona grassa que feia el servei (…) Quan el client estava servit, sortia per l’altra part de la cua, i llavors tots els homes canviaven de seient, pam, pam, pam. Era molt divertit. Els nois discutíem i fins i tot anàvem a pinyes per agafar un bon seient al darrere de la fila de les palles. Algú sempre s’acabava passant, i llavors la dona cridava: Llanterna! Fot fora a aquesta canalla, que així no es pot treballar a gust!”.\nSi voleu més històries del barri Xino, podeu llegir aquest llibre, podeu rellegir el Zoo d’en Pitus o també podem muntar una excursió al Xino: passejar per la infància i la joventut del Sebastià Sorribas tot mirant i comentant els seus carrers, allà on vivien els seus amics, on tenia els racons secrets i què en queda dels seus cinemes i cases de barrets, de les botigues del barri on es feia estraperlo o de casa seva.\nSergi i Sebastià Sorribas\nPosted on 27/10/2009 at 01:35 in Ens fem grans, Històries, Lletraferits\t| RSS feed | Respon\t| Trackback URL\n4 comentaris\tto “Del zoo d'en Pitus al barri Xino”\n02/11/2009 a les 21:42\nFins avui no l’havia llegit però el trobo un text atzel.lent. Val la pena dedicar-hi uns minuts. La crua realitat d’uns desgraciats que viuen en un barri desgraciat.\n06/11/2009 a les 00:27\nNosaltres no som fills del barri Xino ni vam viure la misèria de postguerra. Tanmateix, el “Barri xino” del Sorribas té algunes connexions amb nosaltres: amb la gent del bar i la nostra terra, els Països Berguedans. Exemples:\n– Entre nosaltres, o parlant d’altra gent que no ens llegeix ni ens escolta ni ens coneix, l’ús de la desqualificació garrul/garrulu/garrulo/garrulin cada dia és més habitual. Dient “Piki garrulu”, però, no som pas gaire moderns. L’autor del Zoo d’en Pitus també fa servir la parauleta. En diferents moments del Barri Xino, quan vol fer referència a gent menyspreable, diu “aquells garrulos…”.\n– En el llibre, molt de passada, apareix una berguedana. No ens deixa clar si estava bona o no. No és la protagonista de la pàgina. És una figurant. Aquesta berguedana del “Xino” treu el cap en un dels capítols on el Sorribas parla de la seva escola i de l’amo del local: aquell mestre franquista tan hostiador que es deixava fotre les banyes per un altre mestre “subnormal” (paraula de l’autor): “El Gaspar, a més de molt fatxa, era un missaire de ca l’ample. A més de fer-nos resar les oracions de rigor obligatòries, en acabar les classes, tant al matí com a la tarda (…) volia organitzar un rosari fora d’hores. Per exemple, en acabar les classes els divendres”. Les mares dels nens li digueren que no era gaire bona idea. Una d’aquestes mares era la nostra compatriota: “una dona molt catalana, acabada d’arribar del Berguedà, va explicar, amb el seu castellà enrevessat, ‘Ñor Gaspar, pensi que estos vailetos no están para rosaris”.\n– Al Barri Xino, el Sorribas torna a fer referència al Berguedà parlant d’històries de la puta mili: “El meu germà mitjà va fer quaranta mesos de servei militar! Durant aquests tres anys i escaig, el van dur d’un cantó a l’altre de Catalunya. Recordo que jo, fent broma, deia que el meu germà feia la volta a Catalunya en mili. El pobre va estar a Berga, Manresa, Bagà…”. De l’estada del seu germà a Bagà ens n’explica una anècdota: “a Bagà van fer consell de guerra a una mula. Sembla que la mula havia estat ‘apercibida’ per haver fotut cosses a diversos soldats. Però en certa ocasió va fotre una coça a un oficial. Consell de guerra ‘al canto’ i la mula va ser castigada a treballs forçats fins a la mort”.\n29/01/2010 a les 23:27\nA Madrid, a cal PP, hi ha un home que es diu igual que aquell personatge tan desgraciat del barri Xino de la postguerra: Hijoputa. http://politica.e-noticies.cat/hijoputas-al-pp-37291.html\nSi voleu repassar qui era l’Hijoputa barceloní, us deixo amb les paraules del Sebastià Sorribas: aquell home “no hi era tot. Bé, més que no ser-hi tot, només hi era la meitat, perquè no tenia cames i estava col·locat sobre una fusta amb rodes (…) ningú no sabia el nom d’aquest pobre desgraciat, però nosaltres, els nens, li dèiem l’Hijoputa. I és que es passava la vida dient: Dame un vaso de vino, hijoputa… No me toques los cojones, hijoputa… Serás hijoputa! Vosotros, chavalería, sois todos unos hijoputas del carajo! Pocs anys més tard, vaig saber que l’Hijoputa vivia a la Barceloneta, i que va morir atropellat per un carro de les escombraries”.\n23/02/2011 a les 21:03\nMencata en zoo d´en pitus os lo aconssejo


La immunitat cel·lular protegeix les persones que no generen anticossos d'una covid-19 greu\nIrsiCaixa demostra que les cèl·lules T tenen una resposta efectiva contra el virus, que evita una inflamació excessiva\nActualitzada 14/05/2021 a les 09:39\nEntre el 2% i el 17% de les persones que passen la covid-19 no generen anticossos. Per entendre com combaten el virus aquestes persones, l'Institut de Recerca de la Sida IrsiCaixa ha comparat la resposta immunitària dels qui superen la covid-19 amb l'ajuda d'anticossos amb la d'aquelles que passen la malaltia sense produir-ne. Amb mostres recollides a l'Hospital Germans Trias i Pujol, IrsiCaixa ha demostrat que les cèl·lules T del sistema immunitari són molt eficaces, ja que amb poques n'hi ha prou per evitar la severitat de la malaltia. Els resultats de l'article, compartit en obert al repositori bioRxiv, destaquen la importància d'aquest tipus d'immunitat per combatre la covid i podran servir de guia per incloure-la en futures vacunes.\nTant la immunitat cel·lular com la humoral, protagonitzades per les cèl·lules T i els anticossos, respectivament, són respostes molt específiques contra els patògens. En el cas de la covid-19, però, el més comú és avaluar la resposta immunitària del pacient en funció dels anticossos i no a partir de la resposta cel·lular.\n«Això pot generar confusió en les persones a qui no es troba anticossos contra el SARS-CoV-2 tot i haver estat vacunades o haver passat la covid-19», assenyala Julia García-Prado, investigadora principal a IrsiCaixa -centre impulsat per la Fundació La Caixa i el Departament de Salut–i directora científica de l'Institut de Recerca Germans Trias i Pujol (IGTP). «Gràcies a aquest estudi podem dir que aquestes persones són capaces de protegir-se de la severitat de la malaltia sense necessitat d'anticossos», afegeix.\nEn l'estudi, s'han fet servir mostres d'un grup de pacients que ha passat la covid-19 amb diferents graus de severitat i que, en tots els casos, la infecció ha estat confirmada per un resultat positiu de la prova PCR. Dins d'aquest grup s'ha analitzat la resposta cel·lular de 31 persones amb anticossos i 16 persones que no n'han generat, ni durant la infecció aguda ni mesos després. En comparar-les, l'equip investigador ha observat que els dos perfils de persones tenen una resposta cel·lular capaç de detectar les cèl·lules infectades pel coronavirus. No obstant això, en absència d'anticossos, s'observa un major nombre de cèl·lules capaces de reconèixer diferents parts del virus, en concret, la proteïna de l'espícula (Spike en anglès) i la nucleocàpsida.\nEl cos té cèl·lules T de reserva que, quan entren en contacte amb el virus, passen per un procés de maduració que els permet detectar i matar les cèl·lules infectades. «En les persones sense anticossos contra el SARS-CoV-2 veiem menys quantitat de cèl·lules madures», explica Athina Kilpeläinen, investigadora postdoctoral a IrsiCaixa i primera autora de l'article. «Sembla que aquestes persones necessitarien poques cèl·lules per combatre el virus. Podríem dir que, en aquest cas, la qualitat de la resposta immunitària passa per davant de la quantitat», exposa.\nAquesta resposta ràpida i eficaç permetria que el sistema immunitari recuperi ràpidament l'estat de repòs. «Si el cos es manté permanentment en estat d'alarma, el sistema immunitari pot esgotar-se i pot provocar un excés d'inflamació perjudicial per al pacient, com observem en els casos de persones hospitalitzades per covid-19», detalla Kilpeläinen. En aquest sentit, l'estudi apunta que aquesta resposta cel·lular ràpida i controlada podria ser per la memòria immunològica generada contra antigues infeccions causades per virus similars al SARS-CoV-2, com el del refredat comú.\nInclusió de la immunitat cel·lular en teràpies contra la covid-19\nL'estudi evidencia el paper de la immunitat cel·lular en la protecció contra la covid-19 i, per tant, la importància de considerar aquesta branca de la immunologia a l'hora de dissenyar vacunes i immunoteràpies. «Els resultats són essencials per desenvolupar eines clíniques per al seguiment de la immunitat cel·lular en persones que no generen anticossos tot i haver passat la infecció o haver estat vacunades. També ens ajuden a identificar components essencials que cal considerar de cara a una segona generació de vacunes contra el SARS-CoV-2», remarca García-Prado.\nUn tret destacable de la immunitat cel·lular és que es dirigeix a qualsevol de les proteïnes del virus, incloses les que estan a l'interior del SARS-CoV-2. «Les proteïnes internes varien menys i això remarca la utilitat de la immunitat cel·lular a l'hora de controlar les noves variants del SARSCoV-2», conclou García-Prado.\nComenta el contingut : La immunitat cel·lular protegeix les persones que no generen anticossos d'una covid-19 greu


La Marea Blanca exige un cambio del modelo sanitario | Dempeus per la salut pública\n← CSQP es reuneix amb la Marea Blanca al Parlament\nCàncer zero a la feina →\nAsí explica Jessica Mouzó Quintans la reunión del 15 de octubre de la Marea Blanca con CSQP.\nLa plataforma apuesta por «ofrecer resistencia técnica con el objetivo final de poder cambiar el modelo sanitario”\nVer también el post de Àngels Martínez Castells: Un Parlament que es mou per la #sanitat pública i contra la pobresa\nEsta entrada fue publicada en sanidad pública y etiquetada CSQP, marea blanca, sanitat catalana. Guarda el enlace permanente.


Ràdio Valira | Descobreix que la pedra que feia servir per subjectar la porta és un meteorit valorat en més de 100.000 dòlars\nDescobreix que la pedra que feia servir per subjectar la porta és un meteorit valorat en més de 100.000 dòlars\n5 d'Octubre de 2018 /a curioses /per Informatius Ràdio Valira\nLa pedra que un nord-americà utilitzava des de 1988 com a límit per a la porta ha resultat ser un meteorit valorat en 100.000 dòlars (gairebé 90.000 euros).\nL’home, originari de l’estat de Michigan i que ha preferit romandre en l’anonimat, sabia que la pedra provenia de l’espai però mai va arribar a imaginar el seu valor. La roca, de gairebé 40 quilos, la va trobar a la casa que va adquirir el 1998. L’anterior propietari, li va explicar que va caure durant una pluja d’estrelles esdevinguda en la dècada dels 30.\nL’home es va assabentar que per aquest tipus de roques s’arriba a pagar molts diners i va portar la pedra a Mico Sirbescu, membre de la Facultat de Geologia en Ciències de la Terra i l’Atmosfera de la Universitat Central de Michigan, per a la seva taxació.\n“Em vaig adonar de seguida que això era una cosa especial”, va assegurar l’experta, que ha assenyalat que és el sisè meteorit més gran trobat a Michigan. “És l’espècimen més valuós que he tingut en la meva vida, monetària i científicament”, va dir.\nAra, el Museu de Smithsonian s’està plantejant la seva adquisició.\nhttp://www.radiovalira.ad/radiovalira/wp-content/uploads/2018/10/Captura-7.jpg 441 777 Informatius Ràdio Valira http://www.radiovalira.ad/radiovalira/wp-content/uploads/2016/04/logo-exp-1.png Informatius Ràdio Valira2018-10-05 16:20:342018-10-05 16:20:34Descobreix que la pedra que feia servir per subjectar la porta és un meteorit valorat en més de 100.000 dòlars\nUn irlandès detingut a la pista d’enlairament de l’aeroport de... Per què és tendència poder plegar tota mena d’objectes?


El concert solidari del SOM recaptarà diners per als refugiats aquest vespre - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl concert solidari del SOM recaptarà diners per als refugiats aquest vespre\ne.e.solsona 02.09.2016 | 07:35\nAvui, a partir de les 11 de la nit, la plaça de Sant Joan acull el concert solidari que l'ONG Solsonès Obert al Món organitza cada any, en el marc dels actes de la Festa Major de Solsona, per tal de recaptar fons per a una causa solidària. L'actuació anirà a càrrec dels solsonins Bluestime i del grup del Maresme Ebri Knight. El cost de l'entrada és de 12 euros i en cas de pluja el concert es traslladarà a la Sala Polivalent.\nEnguany, els diners que s'aconsegueixin es dedicaran a intentar pal·liar el sofriment dels refugiats que arriben dia rere dia a Grècia, creuant el Mediterrani, en una arriscada travessa que els empeny a fugir del terror i la guerra per arribar a la incomprensió i la desídia d'una Europa que sembla que ha oblidat el valor de la fraternitat. Per això el SOM farà arribar els diners a Stop Mare Mortum, l'organització que dóna suport jurídic als refugiats per tal que se'ls reconegui l'estatus i puguin gaudir de garanties legals a Europa.