Som de la Mercè: 15/12/2009\nAgraïment als col·laboradors de la Trobada del 7 de juny de 2008\nContinuem fent públic el nostre agraïment a tothom que va ajudar a fer que la Trobada d'exalumnes del 7 de juny de 2008 fos un gran èxit. No van ser només empreses patrocinadores. També va haver-hi entitats culturals de les Terres de l'Ebre que van participar en les activitats d'aquell dia històric. És el cas de la Coral Flumine, que va cantar durant la missa que va celebrar-se a l'altar major de la Catedral.\nLa formació vocal és una referència del cant coral i cal dir-ho així. Però tampoc podem oblidar que la seva directora, la Rosa Caballol, és exalumna de la Mercè i no va deixar passar l'ocasió de mostrar aquesta fidelitat que a alguns sembla que se'ls faci estranya, però que altres trobem el més normal del món.\nL'agraïment seria incomplet sense deixar constància dels noms dels cantaires: les sopranos Anny Noriega, Ada Fusté, Salomé Aguilar, Brid Ni Riordain, Mar Lombarte i Rosa Caballol; les contralts Laura Aznar, Aurèlia Sastre, Margarita Wessels i Mireia Sastre; els tenors Josep M. Moya, Nuno Caiola, Jordi Garcia i Toni Caballol; i els baixos Ferran Martorell, Manuel Alonso, Xavi Robres.\nPublicado por Toni Gallardo en 19:55 4 comentaris:\nAgraïment als col·laboradors de la Trobada del 7 d...


Noru Pension Geoje-si Corea del Sud - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nNoru Pension9-41 Mangchi-ri, Irun-myeon (475-7 Bukbyeongsan-ro), Sangmun-dong, Geoje-si, Corea del Sud, 656-891 - Veure al mapaNoru PensionVeure més fotosVista interiorVeure més fotosVista exteriorVeure més fotosVista exteriorVeure més fotosVista exteriorVeure més fotosVeure el mapaVeure totes les 11 fotosParticularitats que li encantaranaire condicionataparcament de cotxes\nOpcions d'habitacióVeure les fotosEstàndard Doble (Standard Double)Veure: jardí43 m21 llit dobleFixa les dates per veure preusVeure les fotosDeluxe Doble (Deluxe Double)Veure: jardí43 m21 llit dobleFixa les dates per veure preus\nSobre l'allotjamentDescripcióSituat a Sangmun-dong, Noru Pension és el lloc perfecte per gaudir de Geoje-si i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Noru Pension també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Geoje-si. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, habitació familiar. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara televisió de pantalla plana, habitacions per a no fumadors, aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Geoje-si, faci de Noru Pension la vostra llar.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacionsZones públiques amb Wi-Fi Desplaçamentaparcament de cotxes Serveis i comoditatszona de fumadors Per als nenshabitació familiar Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatcafetera/teteraplat de dutxaaparell de televisióempolles d'aigua de cortesiatelevisió de pantalla planaIdiomes ParlatsCoreà Mostra MenysPolítiquesNens i llits supletorisNens de 0 a 1 any [inclosos]Gratuït si s'usen els llits existents.Els llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésInformació útilEntrada/SortidaHorari d'entrada des de: 02:00 PMHorari de sortida fins a: 11:00 AMRecepció oberta fins a les : 10:00 PML'allotjamentNombre de plantes: 2Nombre d'habitacions: 14Mostrar més


Cardenal Vidal i Barraquer: el sentit d'una negativa - Revista Cambrils\nArticle publicat a Revista Cambrils el mes de març de 1977\nMarç 1977 / La secció «Estampes Cambrilenques» elaborada per Josep Salceda es va publicar a Revista Cambrils des del setembre de 1953 fins el maig de 2005\nPublicat el Dilluns, 21 de març de 2022 11:30h\nEstampes cambrilenques / Març de 1977\nUn dels fets crucials de tota biografia del cardenal Vidal i Barraquer va ser la seva negativa a firmar la "Carta Colectiva del Episcopado Español" del primer de juliol de 1937, fet que havia de reportar a l'insigne prelat conseqüències realment desagradables i fins i tot funestes. Estem segurs que esprémer exhaustivament l'actitud del cardenal davant d'aquest transcendental moment històric mereix més un llibre que un article periodístic. No obstant això, intentarem amb aquest modest treball treure, dintre de les seves limitacions, tota la llum possible.\nHem de dir, en primer lloc, que una de les facetes més característiques i ben demostrades de la vida del Dr. Vidal i Barraquer és la de ser conseqüent amb el seu pensar i amb el seu obrar, quan ell, després d'haver sospesat i meditat prou, prenia una actitud davant d'un assumpte important, sobretot quan aquest afectava l'Església. Naturalment, no ens podem permetre d'analitzar i donar constància de molts moments de la vida de monsenyor Vidal i Barraquer que reforçarien aquest criteri, però també, per altra banda, és ben conegut de tothom. El que és ben cert és que Vidal i Barraquer, home certament humil i senzill de caràcter, mai no va doblegar-se davant de res i de ningú, ni amb afalacs ni amb coaccions, quan ell creia estar en possessió de la veritat i quan el que se li proposava anava contra uns principis que ell veia rectes i considerava sagrats.\nVa demostrar la seva independència d'eclesiàstic recte i conscient davant del poder civil amb la Monarquia i amb la República, en els dies dolorosos de la Guerra Civil i en els de la Dictadura que aquella deixà en herència després de la victòria de Franco. Va respectar sempre el poder constituït i es va mostrar sempre conciliador i ben disposat, però va ser inflexible a refusar tot allò que podia semblar dependència, tripijoc amb les altes esferes o condescendència amb quelcom que anés en contra de les llibertats del poble o dels drets de la religió. Primo de Rivera va fer-li passar molts disgustos atacant el que ell més estimava: la seva parla nativa, la seva ensenyança i el dret de l'Església a emprar-la per exposar la doctrina de la fe i per a predicar l'Evangeli. El dictador usà tots els mitjans per fer-li la vida impossible, fins i tot mobilitzant l'ambaixada al Vaticà. Aquesta va remoure amb èxit les Congregacions Romanes que, amb dates de 16-XI-1928, 12-XII-1928, vint-i-un del mateix mes i any, 4-1-1929 i 8-11-1929, sota la pressió que aquell exercia incansablement sobre els ambients romans, feren acusacions indignes i calúmnies contra els prelats catalans. Es trigarien encara més de trenta anys a donar, al llarg de les sessions del Vaticà II, la raó, en quasi totes les qüestions, al cardenal Vidal, que en gairebé tots els aspectes va ser un autèntic precursor del pensament conciliar.\nVa passar el temps i, després de l'enfonsament de la Dictadura i del règim monàrquic, va instaurar-se la República. El cardenal acatà el nou règim com, per altra part, aconsellaven tant des de Roma com per part dels mitjans d'opinió, que tots plegats parlaven de concòrdia i d'acatament. No tothom pensava igual i l'oposició al nou règim portà problemes a algun prelat, entre ells al cardenal Segura, que hagué de dimitir com a arquebisbe de Toledo, fet que portà Vidal i Barraquer a la presidència de la Junta de Metropolitans, que ostentaria durant llargs anys i en època de grans responsabilitats.\nEl que és ben cert és que Vidal i Barraquer, home certament humil i senzill de caràcter, mai no va doblegar-se davant de res i de ningú, ni amb afalacs ni amb coaccions, quan ell creia estar en possessió de la veritat i quan el que se li proposava anava contra uns principis que ell veia rectes i considerava sagrats\nHome d'entesa, com havia fet amb els anteriors sistemes polítics, buscà primer que tot la pau i la convivència entre els governants i els governats i, fruit d'aquest intent, fou la Pastoral Col·lectiva que sota la seva inspiració es donà a la clerecia i als fidels espanyols, firmada per tots els bisbes de la nació, i que fou feta pública el 20 de desembre de 1931, ja aprovada la nova constitució republicana.\nValdria la pena que tothom conegués el text d'aquest document, digníssim per la llum que irradia, per la claredat dels seus conceptes i per la solidesa de les seves lliçons. Jo us recomano la seva lectura íntegra, però no em puc estar de transcriure algunes frases ben representatives:\n"Un bon catòlic, per raó de la mateixa religió per ell professada, ha d'ésser el millor dels ciutadans, fidel a la seva pàtria, lleialment submís dintre l'esfera de la seva jurisdicció a l'autoritat legítimament establerta, qualsevol que sigui la forma de règim."\n"Amb aquella autoritat, doncs, que correspon a un cristià, els catòlics espanyols acataran el poder civil en la forma amb què de fet existeixi i, dintre de la legalitat constituïda, practicaran tots els drets i deures del bon ciutadà."\n"En l'ordre estrictament polític, cal no identificar ni confondre de cap manera l'Església amb cap partit, ni fer servir el nom de la Religió per a patrocinar els partits polítics."\n"Cooperar amb la pròpia conducta o amb la pròpia abstenció a la ruïna de l'ordre social, amb l'esperança que de tal catàstrofe naixerà una millor condició de coses, fóra actitud reprovable que, pels seus fatals efectes, es reduiria quasi a traïció envers la Religió i la Pàtria."\n"Els homes i els pobles, cal amar-los no per allò que són, sinó per allò que poden, han d'ésser i mereixen ésser davant la presència de Déu. No els guanyarem pas amb desamor; no és pas amb redreçaments sediciosos o de violència, com reparen els cristians els mals que els afligeixen."\nAquestes paraules, sobretot mirades avui a quasi cinquanta anys de distància, semblen realment profètiques. I només per aquesta raó de conseqüència de pensar i d'obrar de què fèiem esment en començar, ja a ningú podria estranyar la negativa del cardenal a signar l'altra Carta Col·lectiva, la del primer de juliol de 1937, de tan diferent inspiració.\n"És cosa delicadíssima acceptar suggeriments de persones estranyes a la jerarquia en matèria de la seva incumbència, ja que aquesta ha de ser directora i impulsora, no pas dirigida o arrossegada. S'assenta un mal precedent per al dia de demà..." (Carta del cardenal Vidal al cardenal Gomà, 23-VI-1937)\nEn primer lloc, perquè la Carta fou fruit, encara que en part, de l'interès que tenia Franco perquè l'Església es posés oficialment al seu costat cara a l'exterior: "... le daba cuenta a V.E.R. del ruego que me había hecho el Generalísimo Franco en orden a la difusión en el extranjero de un Escrito colectivo del Episcopado español con el fin de desvirtuar la información falsa o tendenciosa que tanto daño ha hecho al buen nombre de España..." (Carta del cardenal Gomà al cardenal Pacelli, Secretari d'Estat del Vaticà, 8-VI-1937). El Dr. Anastasio Granados en el seu llibre El cardenal Gomà, Primado de España, Espasa-Calpe, Madrid 1969, diu: "En efecto, a primeros de Mayo, el cardenal Gomà fue llamado a Burgos porque el Generalísimo quería hablar con él. En esta entrevista, que se tuvo el 10 de Mayo, el General Franco se lamentó de la campaña injusta que se hacía en el extranjero contra España, aun en los medios católicos, y rogó al cardenal primado que la jerarquía española hiciera algo por disipar dudas y aclarar el horizonte." Quan el metropolità de Catalunya constatà la inspiració civil del document, contestà al Dr. Gomà que: "És cosa delicadíssima acceptar suggeriments de persones estranyes a la jerarquia en matèria de la seva incumbència, ja que aquesta ha de ser directora i impulsora, no pas dirigida o arrossegada. S'assenta un mal precedent per al dia de demà..." (Carta del cardenal Vidal al cardenal Gomà, 23-VI-1937). Pocs anys més tard el propi cardenal Gomà hauria de donar la raó, encara que només fos de pensament, al Dr. Vidal i Barraquer quan el nou règim, que s'havia servit molt dels indiscutibles dots d'orador i d'escriptor del Dr. Gomà, li causaria molts disgustos, entre ells la rigorosa prohibició de la pastoral "Lecciones de la guerra y deberes de la paz" de l'estiu de 1939. (Vegeu l'esmentat llibre de monsenyor Granados.)\nEn segon lloc, la seva vivíssima i constant preocupació pels sacerdots, religiosos i fidels que eren a Tarragona, on continuava vigent el règim republicà: "La responsabilitat que comportava (la Carta) és molt greu en els moments actuals de nerviosisme, expectació i divisió del territori espanyol en dues zones: jo, en consciència, no la puc assumir. Penso en les meves ovelles. M'esgarrifa la repercussió que pot tenir a la meva terra." (Carta ja esmentada de Vidal a Gomà, 23-VI-1937).\nEn tercer lloc, no va creure pas que fos necessària una carta tan compromesa per assabentar els bisbes del món de la situació d'Espanya. Creia ell que, amb missives particulars als prelats més destacats del món catòlic, s'evitaria la propaganda i es podrien donar unes explicacions més matisades i a la vegada potser més exactes dels fets.\nPotser una quarta raó seria la por que es donés una interpretació política a un document que només podia tenir un caire religiós: "... veo desgraciadamente confirmados mis presentimientos de que... se empiece ya a dar citado documento una interpretación de sentido político." (Carta de Vidal i Barraquer al bisbe de Girona Dr. Cartañà, 6-VIII-1937).\nFinalment, es podria adduir el convenciment del cardenal que l'Església no podia justificar una guerra, encara que "El alzamiento cívico-militar fue en su origen un movimiento nacional de defensa de los principios fundamentales de toda sociedad civilizada" (Carta Col·lectiva, 1-VII-1937), perquè "No sembla que sigui missió dels bisbes treure o posar governs, proclamar legítima una subversió i fer-li costat (salvant sempre les intencions), amb totes les conseqüències, que en esguard del passat i de l'avenir se'n deduiran..." (Carta al cardenal Pacelli, 10-IX-1937) i també era "... molt exposat a interpretacions tendencioses i perilloses el fet d'expressar al públic certes qüestions relacionades amb la sublevació o amb el dret a la rebel·lió" (de la mateixa carta a Pacelli).\nEl cardenal Vidal i Barraquer de cap manera podria contradir el que ell mateix havia firmat sis anys abans: "Si em tornava a trobar en iguals circumstàncies, procediria de la mateixa manera, perquè, en consciència i davant de Déu, no podia actuar d'altra forma." (Guaitant enrera, de R. Patxot, Ginebra, 1952, pàgina 791).\nEra el tremp de l'arquebisbe cambrilenc.


60.000 KILÒMETRES I 40 PAÏSOS EN BICICLETA. Articulos, publicaciones y proyectos en curso de Joan Anton Abellan\n60.000 KILÒMETRES I 40 PAÏSOS EN BICICLETA\nnúm.74, abril 2022, pp.19-23.\nFeia temps que tenia ganes de parlar amb l'Anna Viñolas Massegur (1974) i en Jordi Carbonés Cabrera (1969). Aquest tàndem (i permeteu-me que faci servir una paraula de l'argot ciclista) al llarg dels darrers 20 anys ha pedalat més de 60.000 kilòmetres, visitant a una quarantena de països. L'Anna, una promesa de la natació\nVaig conèixer l'Anna l'any 1994 a la piscina del Club Natació Banyoles, quan jo feia un curset de natació i ella va venir a reforçar la plantilla d'entrenadors de natació. Hauria de passar una dècada perquè tornéssim a coincidir, però en un àmbit força diferent. Ella va ser una de les primeres persones que em va fer costat formant part de la candidatura que em va dur a la presidència del Club.\nL'Anna era una jove a qui ja amb 10 anys se li havia pronosticat un bon futur com a nedadora. L'Ajuntament de Fontcoberta deia llavors que "malgrat els seus deu anys, ja té un historial que esperem que la seva joventut el faci créixer", un pronòstic que va ser força encertat perquè amb els anys, a banda de ser escollida el 1987 la Millor Esportista Femenina de Banyoles i Comarca dins la Setmana de l'Esport, aconseguiria pujar al podi en força ocasions. I no tan sols en l’àmbit autonòmic, sinó també en l'estatal. Però per a aconseguir-ho es necessita molta disciplina, la mateixa que va demostrar el 1997 quan va assolir un dels objectius més cobejats per als nedadors de tot el món: la travessia de l'estret de Gibraltar.\nAquesta disciplina aconseguida any rere any, amb hores i hores d'entrenament, la va dur a desitjar noves aventures, ara ja fora del món de la natació. Però no sabia com encarar-ho, fins que finalment va trobar el fil a seguir. Aquest va ser fer el Camí de Santiago en bicicleta. Una experiència que la va deixar tan satisfeta, que l'any següent va fer una nova ruta ciclista, aquest cop per terres de Navarra. Eren sortides en les que sempre anava acompanyada, però al tercer any es va quedar sola i va ser quan va decidir fer-ho en solitari. Qui la va animar força va ser en Jordi, tot i que ho va fer d'amagat de la seva mare, la qual creia que hi anava amb una amiga. No va ser així, ja que durant tot un mes va recórrer Itàlia amb motxilla, sola, fent un Interrail. Va ser una experiència de la qual en guarda molts bons records, tret de l'angoixa que experimentava cada cop que els joves italians s'adonaven que viatjava sola.\nL’any 2013 es va atrevir a fer un mes tota sola amb bicicleta per França per conèixer Normandia, Bretanya i País del Loire i li va quedar clar que prefereix fer els viatges acompanyada, ja que tot es gaudeix doblement si es comparteix amb una persona que té els mateixos interessos i gaudeix de la mateixa passió de veure paisatges nous i conèixer noves cultures.\nEn Jordi, un viatger solitari\nPel que fa a l'altre 50% del tàndem, he de dir que la meva coneixença d'en Jordi va ser una mica més tardana, a finals de 1998 en una de les primeres reunions que diversos socis del Club vàrem dur a terme per a la creació de l'Associació d'Amics de l'Aventura. Es tracta d’una associació que, com deien els seus estatuts, tenia entre els seus objectius "agrupar a totes aquelles persones que, practicants de diferents esports tenen com a vincle comú l’aventura". I és que en Jordi, de la mateixa manera que l'Anna, ha estat una persona vinculada al Club des de sempre, tot i que al ser atleta en lloc d’un nedador i no formar part d'un equip, això l'ha dut a ser més individualista. Amb 19 anys va fer la seva primera escapada, en bicicleta, i com l'Anna també acompanyat. En aquesta primera experiència van recórrer Cantabria i Astúries, un recorregut que a l'any següent varen completar pedalant per Galicia. I, de la mateixa manera que li va passar a l'Anna, al tercer any es va quedar sense company d'aventura i va ser quan va decidir intentar-ho en solitari fent un recorregut que el va dur des de Galicia fins a Extremadura passant per Portugal. A partir de llavors, ja que com ell mateix reconeix "ja vaig perdre la por", es va dedicar a fer diversos viatges en solitari: Argentina des del nord fins a Ushuaia, al sud amb motxilla i, després, vindrien Alemanya, Turquia i Escòcia amb bicicleta. Aquests viatges que li van fer veure que "viatjar sol fa que t'apropis més a la gent, ja que el fet d'anar bicicleta fa que no et vegin com un perill".\nPedalant pels cinc continents\nEn aquest temps de viatges en solitari va ser quan va conèixer a l'Anna i, tot i que encara va estar dos anys viatjant sol, finalment el 2001 van fer la seva primera sortida conjunta i el país escollit va ser Dinamarca.\nA partir d'aquest moment és quan te n'adones que Anna-Jordi o Jordi-Anna formen un tàndem perfecte. Les frases les comença un i l'altre les acaba. Les experiències les expliquen els dos a la vegada, però sense trepitjar-se en cap moment, de tal manera que sembla que estiguin llegint un guió cinematogràfic.\nD'aquell primer viatge conjunt, amb un material força precari, recorden que van passar força fred i els va ploure molt. No menjaven res calent i dormien a la intempèrie perquè no es podien permetre pagar un càmping (ella encara era estudiant). Van dormir en boscos, platges, cementiris... I sempre enyorant el menjar casolà. Van passar de viatjar en solitari a fer-ho en conjunt. Com a parella, feia un temps que sortien, però no vivien junts i aquella experiència requeria conviure 24 hores seguides durant un mes i això no els posava les coses fàcils. A més, cal afegir que l'Anna no estava acostumada a anar amb els peus fixats als pedals, de manera que quan havien de parar, per exemple en un semàfor, el contrapès de les alforges i el fet de no pensar que havia de fer un petit gir per deslliurar els peus dels pedals, feia que acabés a terra.\nPerò sembla ser que ho van superar força bé, perquè des de llavors han pedalejat pels cinc continents. A Amèrica han recorregut el Canadà i Estats Units i, en aquest darrer cas, en set ocasions diferents pedalant per Alaska, Califòrnia, la mítica ruta 66que va de la costa est a la oest o la ruta 61 (també coneguda com la ruta del blues que travessa el país de nord a sud, des de Chicago a Nova Orleans, seguint el riu Mississipí). També han pedalat per Madagascar (Àfrica), Nova Zelanda (Oceania), Japó, Jordània, Síria, Sinaí (Egipte) i Vietnam (tot ells a l'Àsia) i, evidentment, per Europa: Bulgària, Finlàndia, Rússia, Sèrbia, Bòsnia-Herzegovina, Croàcia, Eslovènia, Itàlia, França, Portugal, Turquia, Espanya, Islàndia... i així fins a arribar a la vintena de països.\nEvidentment, després de 20 anys anant amunt i avall, són moltes les anècdotes que tenen per explicar. A Jordània, per exemple, no entenien que si l'Anna era la dona d'en Jordi, que feia allà i perquè no estava a casa. Per això deduïen que seria una amiga, però no la seva dona, i aleshores intentaven lligar amb ella. Per la seva banda en Jordi recorda un viatge que el va dur a tocar del Kurdistan, on el van acollir uns homes que hi havia en una benzinera i que el van fer entrar a la casa. Però abans d'anar a dormir li varen donar una escopeta carregada per si de cas s'havia de defensar dels veïns kurds, amb qui estaven a matar.\nMés que una anècdota, però sí com una curiositat, és el record que els va quedar quan varen arribar a Potocari (Bòsnia Herzegovina) on varen ensopegar amb l'aniversari de la matança de Srebrenica. Es varen assassinar 8.000 persones d'ètnia bòsnia musulmana, la gran majoria barons, amb l'objectiu d'aconseguir la neteja ètnica de la ciutat. Aquell dia van ser testimonis d'un seguit de camions que transportaven en taüts tots els cossos que s'havien trobat al llarg del darrer any, per tal de donar-los sepultura al Memorial Centre Potocari.\nAquest és el tarannà quan viatgen: deixar-se portar i anar descobrint els llocs per on passen, de manera que com qui diu no saben on arribaran la nit següent. I tot i que no acostumen a fer turisme, ja que els agrada molt més la natura, no defugen de visitar coses concretes que els hi crida l'atenció. Per exemple, la casa natal de Hemingway a Illinois o la Casa Farnsworth, una casa de vidre projectada per l'arquitecte Mies van der Rohe, a Plano, a l'oest de Chicago. També el museu d'Orsay a París, l'avinguda dels Baobabs a Madagascar, la presó d'Alcatraz i la llibreria on publicaven els escriptors de la Beat Generation, com Jack Kerouak, Allen Ginsberg o William Burrough a San Francisco i o els "pedregots" que s'aixequen al mig de la badia de Ha-Long a Vietnam.\nPer norma general, el que els agrada és la improvisació: aixecar-se al matí i no saber on arribaran aquell dia, "doncs pot anar molt bé, però sempre hi ha factors com el vent, la pluja, problemes mecànics... que et poden fer anar tard". I aquesta incertesa comença de bon matí, ja que depenent del lloc on han passat la nit, el dia comença d'una manera o altra. Si és un lloc agradable, com pot ser un paratge al mig del bosc o un càmping, i tenen quelcom per menjar (per això ho han d’haver comprat el dia abans), esmorzen, estenen la tenda i si hi ha humitat esperen a que s’assequi. I, si no és el cas o bé no tenen res per menjar, aleshores endrecen tots els estris a les alforges i pedalen fins trobar un poble on, o bé compren quelcom, o bé esmorzen en algun establiment. Això últim fora d'Europa ja no és tan fàcil i aleshores "has d’anar més en compte i sempre has de dur menjar de reserva. Per exemple, en el cas d’Amèrica, podem pedalar 100 kilòmetres sense trobar res de res".\nI parlant, del menjar, és on més han evolucionat. Els primes deu anys tot el que menjaven era fred i va ser en el viatge a Islàndia on es varen adonar del que podria representar menjar calent. Els càmpings estaven molt ben equipats amb cuines comunitàries, però ells tan sols se les miraven "i ens dèiem que si haguéssim portat estris de cuina podríem escalfar el menjar enlloc de menjar pa amb formatge". El mateix els va passar al Japó on "tant als càmpings com a les benzineres hi havia microones i aleshores compràvem menjars deshidratats i altres coses que podien escalfar". Però no va ser fins al 2011, al viatge que van fer al Canadà, que varen van per primer cop amb els estris de cuina. I a partir de llavors ja mengen calent.\nSeguint amb el dia a dia, van parant on veuen quelcom que els atrau fins arribar al migdia, moment en què paren per dinar. És un àpat força lleuger, ja que després han de seguir pedalant. I així van fent, pedalant, parant... fins que comença a fosquejar, moment en què ja pensen en passar la nit. Acostumen a anar a dormir força aviat, ja que no duen cap tipus il·luminació tret dels frontals. Per això no s'entretenen molt buscant un lloc. Si arriben a algun poble on hi ha un càmping, perfecte, però si no és així no els preocupa muntar la tenda en un bosc i així estar en contacte amb la natura.\nEntrebancs i perills\nAl llarg de tots aquests anys són moltes les anècdotes i experiències per les quals han passat. A l'Anna sempre li quedarà en la memòria la vegada que li van robar la bicicleta, amb tot l'equipatge, la documentació i, el que és pitjor, amb el bitllet d'avió de tornada en uns anys que encara no s'empraven sistemes digitals. Recorda que estaven a Modesto (Califòrnia). Van parar, van recolzar la bici en una paret per fer una fotografia i la va perdre de vista no més d'un minut i quan se'n va adonar ja no hi era. L'ensurt va ser indescriptible. Corrents amunt i avall buscant-la, amb una desesperació que ratllava la histèria. En aquell moment va passar un pickup de la policia, amb el sherif de la població, que en aquest cas era una dona. La va veure plorant i amb un atac d'angoixa que gairebé bé no li permetia ni explicar el que li passava. Finalment, quan ho va entendre, va agafar l'emissora i va manar posar controls a totes les sortides de la ciutat. I en 20 minuts varen localitzar un mexicà muntat amb la bicicleta. Quan en Jordi hi va arribar, ja que no va deixar anar-hi a l’Anna perquè seguia amb l'atac de nervis, ja el tenien al terra i ben emmanillat amb la bicicleta al costat.\nPerò va ser un fet aïllat, per això no han defugit de tornar-hi i de fet els encanta viatjar pels Estats Units: "és un país ple de contrasts on encara es conserva l'essència americana. És molt fàcil de recórrer i, fins i tot, si vols entrar amb la bicicleta en un hotel no hi ha problema. L'únic inconvenient són les distàncies, ja que passes kilòmetres i kilòmetres sense trobar-te res, però per sort els cartells t’ho indiquen i t’ avisen que et proveeixis".\nI si bé amb les persones, tret d'aquest cas comentat, no hi han tingut cap problema, no passa el mateix amb els animals. "A priori sembla que no fan res, però no per això et quedes tranquil". Al Canadà han topat amb ossos, a Alaska, amb ants (alces) amb àmplies banyes, als Estats Units amb enormes bisons que els rodejaven la tenda al mig d'un prat... Al Japó, estant acampats als peus del Mont Fuji, van viure la seva pròpia pel·lícula de por quan un grup de micos, atrets per l'olor del menjar, s'hi varen començar apropar saltant d'arbre en arbre i emetent uns crits esfereïdors que ells arraulits dins la tenda van suportar com van poder. A Istanbul en Jordi va ser perseguit per una gossada salvatge, de la qual se'n va lliurar pedalant el més fort que podia fins que els gossos es varen cansar de perseguir-lo. A Madagascar, les serps se'ls posaven dins les sabates, tot i que això no era res comparat amb les que hi havia a Jordània. Allà un policia fronterer, en veure que dormien al terra, ja els va avisar que no ho fessin i que si ho feien que busquessin unes construccions que hi havia amb una mena de pis on assecaven el blat. I sort de l'avís, per que en un moment que en Jordi va aixecar una pedra, li va sortir de sota una serp que es va posar ben dreta. Després es va assabentar que si li arriba a mossegar no haguessin pogut fer res, ja que el seu verí era mortal. I evidentment mosquits. A qualsevol lloc prop de l'aigua són un malson però sobre tot a Finlàndia, Rússia i Plano (Illinois), llocs en que "quan sortíem de la tenda ens havíem de vestir ràpidament i començar a moure'ns perquè si no ens picaven".\nPerò al perill al qual li tenen més por és als cotxes, i de fet, l’única vegada que han patit un accident ha estat per culpa d'un vehicle. Va ser a Madagascar on una camioneta va fer caure a l'Anna de la bicicleta, provocant-li una ferida en un colze que després se li va infectar i va estar gairebé tot el mes així fins que va arribar a casa. A Rússia ja no van esperar a tenir un accident i varen marxar de seguida del país per culpa del trànsit. I, generalitzant, tenen molt clar que a tots els països musulmans el trànsit és caòtic i a les bicicletes les tenen mal vistes, "ja que si vas en bici és per que ets pobre".\nAcostumats com estan a viatjar amb plena llibertat m'encuriosia saber com els va afectar la pandèmia de la Covid-19, ja que la mobilitat no era precisament una de les coses amb les quals es podia comptar. Però sembla ser que a ells no els va afectar i, contràriament i això és el que m'agrada d'ells, hi veuen la part positiva. En aquest cas, com diuen, "la pandèmia ens ha anat bé, ja que si no fos per les limitacions de moviments no haguessin vist el que hem vist perquè sempre anàvem lluny". Va ser que gràcies a això, que varen fer un recorregut que els va dur des al Pirineu Aragonès, passant pel País Basc, Galicia i Portugal, on pràcticament estaven sols, fins a Sevilla.\nEncara que no era la primera vegada que visitaven un país amb tanta poca gent, ja que em comenten que l'any 2005 quan varen anar a la part egípcia del Sinaí, s'havia produït un atemptat a la ciutat de Sharm el-Sheij, a tocar del mar Roig amb gairebé un centenar de morts. Arrel d'això tots els europeus van marxar i ells van ser dels pocs que varen atrevir-se a anar-hi. Els hotelers feien el possible per que dormissin en els seus establiments perquè els tenien buits.\nPerò, seguint amb la pandèmia, el 2021 van fer una altra cosa que fins llavors no havien experimentat mai: sortir i arribar a casa pedalant, sense haver d’agafar cap transport en un recorregut que els va dur per Franca, Suïssa i Alemanya, una experiència que només havien experimentat en part l'any 2017 quan es van proposar arribar pedalant a Banyoles. Per fer-ho varen sortir de Sofia (Bulgària) creuant els Balcans i passant per Sèrbia, Bòsnia-Herzegovina, Croàcia, Eslovènia, Itàlia i França fins a arribar a Banyoles.\nI, ja per acabar, tan sols em faltava saber què n'han tret de tots aquests viatges i, evidentment, quins projectes tenen en un futur. Sobre la pregunta de què els han aportat tots aquests viatges (paisatge i cultura a banda), coincideixen tots dos a dir que els ha servit per trencar amb molts estereotips. A Jordània van poder adonar-se de com n’era realment la cultura musulmana d’acollidora. Al Vietnam, país que ells creien que era el paradís per les bicicletes, se'n van adonar que no ho era com es pensaven. Tothom anava en moto o en cotxe. En canvi, en bicicleta només hi anaven els pobres. Per això no comprenien que algú que tingués cotxe anés en bicicleta tal i com ho feien ells dos.\nI el secret d'aquest contacte amb la gent rau, diuen, en què "com que no fem rutes turístiques, quan ens trobem amb gent del país ens acullen d’una manera diferent", i d'aquesta manera poden conviure i veure el país des d'un prisma diferent. Però el fet de viatjar per zones més despoblades també els ha dut a trobar-se cara a cara amb realitats com les viscudes quan varen resseguir el Mississipí, en època de la presidència de Donald Trump, on es varen trobar amb barriades en què hi havia unes marcadíssimes diferències entre blancs i negres.\nPel que fa a projectes, tenen pendent Sud Amèrica, i en concret els hi agradaria fer el Salar de Bolívia, però el principal problema és que l'estiu d'aquí és l'hivern d'allà i el que no volen és passar fred perquè aleshores no gaudeixen del viatge. Un altre projecte seria anar a la Columbia Britànica, on hi viuen dos canadencs que havien estat socis del Club Natació Banyoles i amb qui van fer amistat quan estaven aquí. La idea seria anar a Calgary i des d'allà recórrer la Columbia Britànica i els estats de Washington i Califòrnia. I l'altre projecte que tenen en ment és un que els duria per Istanbul, Gallipoli, Grècia , Macedònia i Albània, des d'on embarcarien al port de Durrës en un ferrí que els duria a Bari (Itàlia), acabant el viatge a Nàpols.\nEn fi, que haurem d’esperar uns mesos per saber si viatjaran a la part més occidental del Canadà o, per contra, ho faran a l'extrem sud-est d'Europa.


Criatures / Infància 21/04/2022\nLlegir i escoltar històries ens permet viure altres vides i es converteix en una gran font d’aprenentatge\nUna imatge d'arxiu de Meritxell Yanes, contacontes. David Borrat\nLa potència i la vigència de la narració oral no són romanços ni contes de la vora del foc. Malgrat l’imperi de l’audiovisual, res embadaleix més la canalla que un conte ben contat. Què ho deu fer? La doctora en pedagogia, narradora, escriptora i formadora Roser Ros, presidenta de Tantàgora i Premi Nacional de cultura popular, ho revelava fa dos anys a Manual d’oralitat en set jornades i set contes (Tantàgora): "Em serveixo de les tres velletes, Oïda, Memòria i Veu, per ajudar a reflexionar a tothom qui explica des de la perspectiva professional o l’amateur sobre el circuit de l’oralitat".\nUn art que no passa mai de moda: "Jo en dono la culpa, en el bon sentit de la paraula!, al fet que allò que t’entra per les orelles no té imatge; a tot estirar, l’oient disposa de la figura del parlant, que acompanyant-se del seu cos, el seu gest, la seva actitud, el to i el so de la seva veu, fa possible un gran acte de comunicació. A més, si allò que escoltes està ben parlat, ben dit, ben construït, és un afalac per a l’oïda". Com la ràdio parlada o el podcast, tan en voga, estimula la imaginació: "Quan l’oïdor només disposa del so, és convidat a cercar imatges a partir de les que té dipositades al seu armari visual o memòria visual (que, sigui dit de passada, com més rica i àmplia sigui, millor)".\nI és una eina de primer ordre per a la criança i per a l’educació: "La parla de l’adult que agombola l’infant és la porta d’entrada a la llengua materna. La prosòdia del parlant (adult) és melodia per al receptor (infant); la seva llengua conté les característiques i qualitats pròpies de la llengua que ens dona la benvinguda. És una parla feta de cantarelles, jocs de falda, contarelles i primers contes, que, inicialment, són aquí per ser captats d’oïda, degustats, escoltats, i, després, per ser entesos, compresos", apunta Ros, que ara publica, amb el dibuixant Joma, Els colors de l’Àfrica (Tantàgora).\nPares i mares han d'aprofitar les estones de lectura en veu alta, un gran recurs educatiu. Getty\nLa sabadellenca Berta Rubio Faus (Laberta Delpoblet), que explica contes a tort i a dret des del 2017 (rima triple), assenyala: "La poetessa Muriel Rukeyser deia que ‘l’univers està fet d’històries, no d’àtoms’, i també ho deia, gairebé amb les mateixes paraules, l’escriptor i periodista uruguaià Eduardo Galeano. Estem fets d’històries i ens agraden les històries —som xafarderíssims!— siguin com siguin. Ens agrada escoltar-ne, veure’n, inventar-ne, jugar-hi...". I afegeix: "Mai com ara havíem estat tan envoltats d’històries i en tants formats diferents! I el millor de tot, penso, és que la pervivència de la narració oral enmig d’aquest mar de possibilitats narratives ens demostra que el que és vell, el que és nou i el que és divers, poden conviure de manera orgànica i enriquidora".\nRubio encoratja pares i mestres, també, a treure suc de la narració oral: "Aquí agafaré les paraules de Teresa Colomer (directora del màster en literatura Infantil i juvenil de la UAB, que vaig cursar fa uns anys) quan diu que ‘la literatura —sigui per a infants o per a grans— sempre parla de l’ésser humà, de la societat, i, per tant, sempre parla de valors". Les històries ens interpel·len, ens proposen viure simbòlicament diferents situacions i experiències; en definitiva, llegir i escoltar històries ens permet viure altres vides i es converteix en una gran font d’aprenentatge perquè ens mostra com funciona tot plegat. Així doncs, ¿com no emprar aquest recurs que són les històries per acostar la realitat —i la fantasia!— als infants? Si ho hem fet així, a través de les històries, des que el món és món!" Vet aquí un gat, vet aquí un gos, aquest conte ja s’ha fos.\nManual de butxaca del bon narrador\nRoser Ros "Voler formar part integrant del que jo anomeno el triangle amorós, practicar l’empatia (facultat de comprendre les emocions i els sentiments externs d’un grup o individu), fer-se capaç de posar en contacte la literatura i l’infant mitjançant les armes que ens dona i l’adultesa".\nBerta Rubio "Seure-hi, preguntar-los quina història volen que els expliquem, proposar-los-en una de nova que haguem descobert o inventar-ne una plegats, compartir una estona sense mirar cap altra cosa que no sigui el conte que haguem escollit i els seus ullets atents...".\nFes clic aquí per adquirir Manual d'oralitat a través de Bookshop, una plataforma que dona suport a les llibreries independents.


Mítings del PSC, Ciutadans i PP a TV3 per imposició de la JEC\nTV3 ha de retransmetre aquest dissabte mítings electorals de Ciutadans, PP i PSC per imposició de la Junta Electoral Central (JEC).\nAixí ho han expressat ells mateixos amb un chyron informatiu que diu, textualment. "Retransmissió imposada per la Junta Electoral".\nLa televisió pública catalana ha de compensar d'aquesta manera altres retransmissions com la manifestació que va fer-se a Madrid pels presos polítics.\nSi habia dudas de que tv3 solo le habla a la mitad de catalunya solo hay que ver como su audiencia desaparece cuando esta en pantalla la otra mitad, Lo peor del fachonalismo es que se crean los democratas que no son.\nja sabem quan s'haurà de tancar la tele, espero que aquests mitings els avisin amb el temps suficient per preparar altres activitats..\nNo deien que tv3 només la veuen els indepes? Doncs amb els discursos que fan aquesta gent faran sortir encara més indepes i més convençuts...bona feina! Seguiu així!\nMíting de PPSCs\nFet i fet... Que facin un 3 en 1 i llestos... Són el mateix partit.\nAvui he llegit una comparaciò,para mi muy acertada,entre la capital de españa de ordeno y mando y la capital de la Catalunya productiva y negociadora ,que necesita argumentos para convencer y poder vender.Esta es la diferencia entre por ejemplo el Ibex 69 que impone sus precios, aunque regulados,y hace lo que le da la gana por obra y gracia de la monarquia bananera.Sin comentàrios.\naixò es català? que testicles és un chyron informatiu? No serà un rètol, llepamembres? Fart de catanglesnyol.\nLA MEMOCRACIA DE LA MONARQUÍA BANANERA DE BORBONIA.....\nlliures de feixistes, manades franquistes y aporellos 155 corruptes\nNo hi ha TV3 fins les 20:02. Seguim!!\nNo hi ha res més democràtic que el comandament a distància...\nNi vells. Tinc vomit de pensar ho.


L'Ajuntament de Peníscola en Ple reclama a Generalitat que es retorne el Servei d'Emergències a la província de Castelló - el Diari online\nInici\tEconomia\tL’Ajuntament de Peníscola en Ple reclama a Generalitat que es retorne el Servei d’Emergències a la província de Castelló\nEl govern autonòmic ha centralitzat el servei a València recentment\nEl consistori peniscolà ha sol·licitat de manera unànime que el CICU es descentralitze novament per a garantir una ràpida i adequada atenció sanitària d’urgència en tot el territori\nEl Ple ordinari celebrat ahir a Peníscola va aprovar per unanimitat la petició a la Generalitat de retornar el Servei d’Emergències a la província de Castelló, servei recentment centralitzat a València per part del govern valencià.\nLa proposta, que ha defensat la regidora de Sanitat de l’Ajuntament, María Jesús Albiol, ha rebut el suport de tots els grups.\n“Centralitzar el CICU a València ni contribuirà a modernitzar el servei ni farà més operativa ni eficaç la resposta davant les emergències sanitàries” ha valorat la regidora.\nLa Conselleria de Sanitat, assegura, “no ha proporcionat cap argument sanitari que demostre la necessitat d’aquesta centralització, sol arguments econòmics que podrien afectar la salut de la ciutadania i perjudicaran les persones treballadores”.\nAquesta mesura, “presa de manera unilateral per l’Administració, no sols suposarà una pèrdua d’ocupació per a les províncies d’Alacant i Castelló, sinó també un minvament de la qualitat assistencial” ha valorat, tal com resa la moció aprovada que s’elevarà al Consell per part de l’Ajuntament.\nAixí, l’Ajuntament de Peníscola sol·licita que en lloc de “suprimir serveis clau per a garantir una ràpida i adequada atenció sanitària d’urgència, es reforcen els serveis en les tres províncies”.\nD’aquesta manera, el document insta la Conselleria de Sanitat Universal i Salut Pública a la immediata retirada del decret d’estructura i organització del Servei d’Emergències que ha centralitzat a València fent desaparéixer els CICU provincials d’Alacant i Castelló, “per atemptar directament contra el model de la salut de la Comunitat Valenciana i el seu repartiment equitatiu i just de mitjans i recursos en tot el territori”, a més se sol·licita a la Generalitat que es pose a treballar conjuntament amb col·legis i sindicats professionals sanitaris per a “la millora i dotació de recursos com fins ara es feia, i no en el desmantellament de serveis com ja va ocórrer amb el centre de transfusions de Castelló”.


Zeus i el moix - Revista Mètode\n«Quantes mans, al llarg de la història, han acaronat un gat i sentit l’electricitat estàtica»\nATREVEIX-TE: Comprova la repulsió entre càrregues iguals (o atracció entre diferents) usant cinta adhesiva. Talla dues cintes de 30 cm aproximadament i apega-les sobre la taula, paral·leles, a 10 cm l’una de l’altra. Apega, sobre aquestes cintes base, dues més iguals (n’hi haurà dues i dues). Desapega per un extrem les de dalt (ja en apegar-les, doblega un extrem per a facilitar que es desapeguen). Acosta-les amb cura, penjant de les teues mans: com més s’acosten, més es repel·leixen. Direm que ambdues tenen càrrega A «a dalt». Ara, apeguem dos trossos de cinta sobre una de les cintes base (en quedaran apilades tres en total). Marquem la superior per distingir-la (A). Arranquem dues cintes juntes, els passem la mà diverses vegades i les desapeguem entre si: una té càrrega D «davall» i l’altra A. En acostar-les s’atrauen (alerta, que no s’apeguen). Si acoste la mà (neutra) a qualsevol d’elles, ambdues són atretes.\nContinua experimentant amb la demo 13 de la Col·lecció de Demostracions de Física de la Universitat de València http://go.uv.es/ferrerch/cintas


Certeses i incerteses - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\ngonçal mazcuñán i boix 31.08.2019 | 23:51\nHi deu haver enquestes que han fet posar els pèls de punta a dirigents de partits independentistes perquè, ara, d'una setmana per l'altra, tot són crides oficials a la participació en la manifestació de l'11-S. A quinze dies de la Diada algú ha caigut del cavall i només se senten discursos a favor de la unitat estratègica per respondre als «embats espanyolistes», sobretot a la cafre sentència del judici al procés. Fins i tot es parla de prendre un acord conjunt sobre si cal avançar eleccions aquí, alhora que ha perdut força el debat sobre si cal votar el candidat Pedro Sánchez (com que hi ha temps per decidir fins al 23 de setembre, passada la convocatòria de la Diada...). És a dir, allà on abans es deia que no participarien en una Diada que posés a caldo els polítics, ara s'insisteix a dir que cal acudir-hi en massa i repetir xifres de participació en manifestacions anteriors.\nLes enquestes electorals obren miracles: orienten els missatges que cal llançar sobre la ciutadania, i a vegades avisen els polítics sobre què coi estan demanant els electors, què coi els volen veure a fer a ells, els seus representants polítics. Que ningú no ho dubti: la Diada d'enguany tornarà a ser exemplar, tot i la constatació del creixent desencís de la ciutadania amb els partits polítics. L'actitud, el compromís, el sentit de responsabilitat col·lectiva aconseguiran que torni a haver-hi més gent que la que els recomptes policials voldrien i diran. L'Onze de Setembre deixarà clar que la dignitat no es perd ni s'arronsa. Que els partits han d'estar al servei de la gent, en lloc de servir-se'n per aconseguir interessos partidistes.\nLa convocatòria plantejarà, una vegada més, l'exigència ciutadana a combatre i fer net de les úniques certeses que a hores d'ara ningú no pot negar: els governs espanyols mai tractaran bé Catalunya, mantindran l'asfíxia econòmica, no defalliran a practicar el menyspreu i l'insult, i insistiran a munyir-la com han fet des de temps immemorials. Les certeses inclouen la constatació del sentiment d'odi que es fomenta contra Catalunya, i el convenciment que mai de la vida, mani qui mani a Madrid, permetran que els catalans expressin lliurement i acceptant-ne els resultats, quants estan a favor de mantenir l'estatus actual i quants voldrien viure en un sistema diferent, on els drets fonamentals es respectessin sense imposicions i la llibertat d'expressió fos sagrada. Els manifestants de la Diada també saben del cert que els governs i els tribunals espa-nyols sempre més estaran conxorxats a impedir, prohibir, anul·lar qualsevol iniciativa pionera del Parlament de Catalunya que afavoreixi el benestar de tots, tots els catalans.\nPer tant, davant de tantes certeses, allò que la ciutadania espera d'aquesta Diada és sortir de dubtes sobre les incerteses que impedeixen avançar. Hi haurà unitat d'estratègia i d'acció del partits catalans? Seran capaços d'explicar i encoratjar la ciutadania a afrontar els sacrificis que comportarà plantar cara al regim monàrquic espanyol? Treballaran junts per bastir les bases sòlides d'una societat més justa socialment, més respectuosa amb els drets i les llibertats? Sabran esperar a dirimir rivalitats partidistes per a quan ja s'hagi aconseguit l'objectiu principal? Són conscients de l'actual manca d'un lideratge clar?\nLes respostes, espavilin, l'11 de setembre.


La història de la nostra vocalia comença un febrer de l’any 1995 quan per iniciativa de diferents colles del Bages-Berguedà, es veuen amb la necessitat d’agrupar-se, per tal de tenir un vincle més fort amb l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya a nivell informatiu i logístic. Tenien com a precedents les Coordinadores del Maresme, Meridionals, etc..\nAls inicis de la Vocalia hi formaven part 46 colles de geganters, la majoria de les quals acabades de constituir en els 10 últims anys, i pràcticament totes actives. Actualment tenim 33 colles associades a l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya, tot i que podem trobar gegants a la majoria de municipis de les dues comarques.\nDes de que es va constituir, la Vocalia ha celebrat una trobada comarcal en un poble diferent, la primera de les quals va ser l’any 1996 a Avinyó (Bages). Les Trobades, van néixer amb la voluntat de potenciar la tradició gegantera a les poblacions on els Gegants minvaven o anàven en decaiguda. Des de la seva creació l’any 1996, les trobades s’ha celebrat a:\n1998- No es va celebrar\n2005- No es va celebrar\n2009- Sant Vicenç de Castellet\n2010- Poble Nou de Manresa\n2012- El Pont de Vilomara\n2014- Sant Fruitós de Bages\nEnguany la XX trobada comarcal es celebrarà a Sant Joan de Vilatorrada.\nDurant dos cop l’any, les colles que formen part de la vocalia, es reuneixen per treure conclusions i estar informades de tot el que passa entorn els gegants a nivell local, comarcal i nacional. Els vocals de comarca mantenen reunions cada 2 mesos amb la junta directiva de l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya, per tal de transmetre tota mena de suggeriments de la comarca i també per rebre tota la informació més recent de l’Agrupació.\nDurant aquest anys, els vocals de comarca han estat:\nValentí Serra (1995 – 2005)\nMontse Girbau (2005-2008)\nAmador Codina i Jordi Toral (2008-2011)\nJaume Roca i Miquel Gili (2011-2013)\nJaume Roca, Leandre Ubasart i David Trisany (2014-2016)\nLeandre Ubasart i David Tristany (2017- )\njambu seo ha dit:\n13/04/2020 a les 5:41 pm\nuntuk postingan yang bagus ini. Aku sangat menghargainya.\nSilahkan berkunjung ke websiteku di https://bit.ly/3a5oIa4. Trims


CRITICART: UNA NOVA DESTROSSA DEL PATRIMONI DE SITGES?\nAquest matí al Passeig Marítim de Sitges, gairebé davant de la ruïnosa Residència Helvètica, m'ha entristit moltíssim veure en quin estat ha quedat un dels bancs de pedra artificial que durant anys ha servit de lloc d'encontre, tertúlia, secrets ,declaracions i descans per a molts sitgetans. No se quina ha esta la causa que ha portat a aquesta peça patrimonial realitzada sota el disseny de l’arquitecte noucentista Josep Maria Martino i Arroyo, i realitzats al taller dels Artigas a Terrmar, l'any 1928, fins arribar a aquest estat, però la imatge és penosa.\nAl setmanari La Punta el 4 de setembre de 1927 es publicava:\n"En el Ayuntamiento\nCompletar la urbanización de la zona marítima desde el monumento de “El Greco” hasta “La Punta” aceptándose el proyecto del Sr. Martino y confiar la ejecución al contratista señor Domingo por los mismos precios unitarios de la subasta del amurallado.\nProlongar la miranda de la fachada sur de la Parroquia hasta las construcciones de “Maricel”, para que desaparezca el llamado “Presidio de los gatos” que tan mal efecto produce, contando con la conformidad del artista Ramón Casas, representante de la familia de Mr. Deering.\nInstalar los bancos anunciadores de la Avenida Alfonso XIII y el rótulo del nuevo Matadero, según croquis del arquitecto señor Martino.\nDarse por enterado del informe de los arquitectos señores Martino y Ráfols sobre las grietas abiertas en el Santuario del Vinyet y que el primero formule el presupuesto de las obras de consolidación.\nPracticas las obras de refuerzo de los arcos del vestíbulo y otra obras de restauración del edificio de las Casas Consistoriales."\nTambé a La Punta, el 4 de desembre de 1927 feien constar que s'havia decidit en els darrers plens de l'Ajuntament de Sitges, i el dia 29 de novembre es va aprovar:\nAceptar la oferta de la sociedad “Pintado Eléctrico mecánico” que se obliga a costear la construcción de 22 bancos de modelo del arquitecto señor Martino, en la Avenida Alfonso XIII, mediante la exclusiva durante 15 años de anunciar en sus espacios con azulejos, mayólica o análogo material, limitando a dos pesetas anuales el arbitrio sobre reclamos.\na de febrer 21, 2011\nQuanta tristesa :(\n21 de febrer de 2011 a les 8:53\nEm sembla que visitaré Sitges abans no s'acabi... O potser no, no fos cas que em fotéssiu un cop de mall! Com esteu...\nComo GALDERICH...me apunto....aixó se acaba ¡¡¡¡Joder ¡¡¡tan bello, tan bello ¡¡¡tan bello que era...¡¡..Todo se hace de cara a no se que fin, ni con que criterio..que aixó és el mes dolent de tot...Mi calle Habana...Mi San pedro y San Pablo..Mi reloj de sol frente al mar...Me enfado...y no quiero sea este el motivo de la respuesta. Lo siento...\n21 de febrer de 2011 a les 11:57\nGalderich i Miquel.... no vull ser apocalíptica... però Sitges s'acaba!!!! i no se si arribareu a temps de veure alguna cosa!! això sí.. en cas de que decidiu fer l'excursió a Sitges ens truquem i fem un bon Xató, que de restaurants encara en queden!!!\n24 de febrer de 2011 a les 13:12\nUte Lempe ha dit...\nPresidio de los gatos? sempre m'havia semblat sentir cementiri dels gats. D'un altre costat m'ha encanta la foto que has publicat, qui és aquest somrient personatge? I encara més la publicitat al banc de Pantaleoni!! Aquesta si que ha estat una perdua de l'identitat patrimonial o una mala restauracio...\n27 de febrer de 2011 a les 0:29\nHola Ute, per cert, no trec l'entrellat del teu nom, ja m'ho explicaras!! primer de tot, moltes gràcies per seguir el bloc... espero que els teus comentaris segueixin... Potser presidi dels gats era menys agressiu que cementiri, però jo també havia sentit sempre cementiri... pel que fa al noi de la imatge... doncs era el meu avi. Aquesta foto m'encanta!!! i veig que tu tb l'has mirat amb atenció pq has descobert que la propaganda del banc era Pantaleoni, la famosa sastreria del carrer de Portaferrissa de Barcelona. El bancs, un dels darrers originals que ens quedaven, d'aquells de dobles seient, fa setmanes que es troba en aquest estat deplorable... així que de restauració res de res.... qui es vulgui emportar una peça allà la té a la seva disposició...\n27 de febrer de 2011 a les 0:52\nNiña Helena, guapa i buena ha dit...\nAixò no es res comparat amb les destrosses que han causat en una caseta de pescadors del carrer Barcelona... A lo tonto, a lo tonto, cada dia va canviant la fesonomia de Sitges, com el rostre d'una persona vivent apareixen esgarrapades i arrugues : Es lo que tiene ser guapa !!\n1 de març de 2011 a les 18:40\nUTE LEMPER ha dit...\nJoan Rangel, Delegat del Govern a Catalunya, juntament amb l’alcalde de Sitges, Jordi Baijet, visita les obres de rehabilitació dels edificis museístics que conformen un dels més interessant conjunts artístics del casc antic d’aquesta població del Garraf. Es tracta dels museus Cau Ferrat, Casa Rocamora i el Museu Maricel de Mar.\n2 de març de 2011 a les 18:11\nEl projecte d’acondicionament d’aquests edificis compta amb un pressupost total de 10 milions d’euros, dels quals el Ministeri de Foment, mitjançant el seu programa de recuperació del patrimoni artístic i històric, en finança un 32,83% (3.023.740 euros). La Diputació de Barcelona assumeix la resta del finançament. Les obres de rehabilitació del conjunt museístic Cau Ferrat i Museu Maricel de Mar\ncontemplen també l’acondicionament de Can Rocamora, edifici històric que es troba entre els dos museus.\nEl projecte d’adequació consta de dues línies d’intervenció. La primera, funcional, ha de resoldre l’accés mitjançant una entrada única per a tots dos museus (Cau Ferrat i Museu Maricel de Mar), a més se’ls dotarà de serveis i instal·lacions més moderns i se’ls afegirà una zona d’aules i taller, així com una àrea de descans amb un petit bar.\nLa segona línia d’intervenció se centra en l’accessibilitat i s’adaptarà el conjunt perquè sigui accessible a les persones amb mobilitat reduïda,a més d’adequar-se a la normativa contra incendis i d’evacuació.\nEl conjunt també es consolidarà estructuralment: es restauren les façanes, es reforcen els forjats i es renoven completament les cobertes. A la part posterior es realitzarà una nova façana al mar, es demoliran terrasses i galeries volades molt deteriorades i s’afegirà una segona façana de vidre dins la qual discorrerà una rampa de comunicació entre els diferents nivells dels edificis.\nLes obres es van iniciar al juny de l’any passat i actualment ja s’ha finalitzat la fase de desallotjament del mobiliari i s’està treballant en la fase de demolició, demolicions menors d’elements interns.\n2 de març de 2011 a les 18:12\nVull felicitar-te per aquest bloc, és força complert! A més a més he vist que hem fet el mateix màster! Quina casualitat! Et convido a visitar el meu bloc: http://eldadodelarte.blogspot.com\n28 de març de 2011 a les 23:39\nMoltes gràcies Pilar.... Just avui, passejant per la blogoesfera he anat a parar al teu blog i m'ha encantar.... M 'hi apunto a seguir-lo! Ah, tb és casualitat ho del màster... Espero que a tu et fos útil... Ja ja\n29 de març de 2011 a les 0:29\nJeje, per mi la utilitat sempre és relativa, cadascú ha de saber com treure'l utilitat :)\n30 de març de 2011 a les 0:01


Pedra Lletraferida: Meditacions (I)\nPedregada de la Pedra Lletraferida del diumenge, de novembre 20, 2005\nAquesta entrada es molt profunda i amb molt de sentit i la canço escollida una obra d´art que mereixeria ser estudiada a les escoles.\nEstic absolutament d'acord amb el comentari anterior d'en Mikel.\nEscoltar els ocells com canten, alhora que només se sent com canten els ocells.\nUoooo! Vaja Pedra!! Quin honor!!!\nGràcies, però no és per tant!!!\nUn llistat de sensacions molt interessant. Em quedo amb moltes d'elles: ser tu mateix, no complicar-se la vida, no tolerar l'estrés, caminar i caminar, llevar-se sense despertador...\nJo ja fa més d'un mes que visc sense rellotge... i és genial!!!\nMikel: aquestes entrades tant profundes hi ha dies que em brollen des de dins com el cabal de les fonts d'aquests darrers dies. En tinc un munt de cançons que per mi son "obres d'art", i aquesta dels U2, sens dubte, n'és una d'elles. Ens llegim!\nFerran: de tant en quant també hi pots vessar aquí dins quelcom de metafísic. Totes les pedres del pensament encaixen dins del puzzle del blog. No et tallis!\nEl pensador: no sé si t'ho arribaràs a creure, però tinc veïns al barri que volen fotre el camp i vendre's la casa, perque diuen que no suporten el xibarri que fan els ocells "quan s'hi posen de veres"... Jo els aplaudiria (els ocells), directament!\nLuthien: l'honor és tot teu, i les gràcies no es mereixen. T'ha tocat, noia. Aquest blog funciona així... ;-)\nUn dia d'aquestos, quan aconsegueixi comprar un xic de temps (?) hi posaré tots els enllaços directes als blogs que em són més propers i amics.\nI me'n alegro moltíssim de que ja formis part d'aquesta munió de persones que hem decidit ser nosaltres els que ens administrem el temps, sense haver de ser-ne els seus esclaus. Sapiguer "quina hora és", a tota hora, esclavitza, i molt!. Ens llegim!\nHe, he... això que em dius de comprar i administrar el temps em recorda a la novel·la Momo de Michael Ende... on els homes grisos es dedicaven a robar el temps a la gent...\nJo nomes he tingut una mala experiencia amb ocells i es un cap de setmana que vaig decidir pasar de relax amb la meva dona a Tossa i resulta que era el dia que les gavines joves començaban a volar per poder marxar amb l´arribada del fred i les bandarres es pasen tota la nit xisclant sense parar com si les estiguesin matant perque tota la comunitat de gavines esta contenta quan les "joves" començan a volar.\nHola, Mikel! Ostres, noi, quins records et portarà ara anar a la platja o a port i veure com les gavines fan la seva, oi?...jajaja... I quina nit!... ;)\nTambé n'he tingut d'experiències "extranyes" amb aquests ocells. Va ser aquest mateix any a les "Manaies" (ho dic bé?) de Girona. Carrers del Barri Vell amb poca llum, silenci sepulcral,..., i de fons tan sols s'escoltaven els tambors... i els crits de les gavines per sobre de Sant Feliu, a la llum dels focus que l'iluminen unes hores a la nit!... ;)\nNo tinc perque donar explicacions de res ni a ningú del que escric ni del que deixo d'escriure en aquest blog, d'acord?. O millor dit, les hi dono a qui s'ho mereix i a qui m'en demana explicacions amb respecte i educació. A la resta, pedregada!... ;)\nDic tot això a compte de que potser hi hagi qui estigui molest i amoïnat per la publicitat que en pugui fer d'altres blogs amics en els meus post's. Hi ha qui ho fa, com jo, un per un, i hi ha (al temps, que jo també ho faré, quan pugui!) qui ho posa en una llista en un racó. Res a dir, oi?. O si?.\nTampoc (crec) és qüestió (o si?) de pensar que si posem accesos directes als blogs dels amics és perque estem dessitjant que siguin més visitats. No va per aquí la cosa, companys i companyes, almenys pel que per a mi fa. Què en fem, doncs, del lliure albir?.\nSi fós així aquest raonament equivocat, també ens hauriem d'escandalizar per posar un accés directe al nostre blog cada vegada que firmem un comenari en un blog aliè.\nFi de les explicacions, i com diu un mestre avui en el seu blog, la raò de ser d'aquest es fer pensar, i a qui no li agradi, "que s'hi posi fulles".\nEns llegim!.. ;)\nSuposo que no passa re perquè possis els enllaços als blogs que visites... jo ho faig i la majoria de blogs ho tenen, no?\nI a més, en aquest cas, era la primera vegada que algu recomanva el meu blog em vaig emocionar molt, sincerament... :)\nSegur que m´he perdut alguna cosa , pero de totes formes en la meva opinio no has pas de donar cap mena d´explicació possa el link que vulguis i per suposat parla del que vulguis que per aixo casdascu tenim el nostre blog no? i a qui no li agradi...que no et visiti!!\nLuthien i Mikel: agraït per el vostre suport, de la mateixa manera que si no me l'haguéssiu donat. Aquí el que compta és que tothom hi digui la seva, que m'escriviu el que en penseu, sense imposar idees ni dogmes als demés. Aquest blog el faig jo i el contruïm entre tots, i a qui no li agradi, com diu en Mikel, que no hi entri. No passa res!.\nA més, si he decidit donar-li aquest caire, publicitant un blog amic a cada post que escrigui, és perque jo vull que així sigui, i no per foscos interessos, tal i com pugui pensar (equivocadament) algú.\nI ja per acabar: Em pot dir algú perquè nassos haig de donar explicacions a ningú de res, si com en aquest cas, jo he decidit fer-li un regal i donar-li una gran alegria a la Luthien, qui per cert, s'ho mereix?.\nEntre una cosa d'aquí, i unes quantes de més enllà, la veritat és que m'estic destrempant moltíssim amb això d'escriure a la xarxa. Potser acabo fent-ho per mi i els amics, només, vía email. Hi ha massa "policia virtual" correns per aquí, i molt perillosos!.\nEns llegim! Una abraçada!.\nno tens perque preocuparte per la policia virtual , no entenc perquee t´ha d´afectar tan els comentaris que algu t´hagi pogut fer. Tu escriu tranquil , digues el que vulguis i a qui no li agradi que començi una recollida de signatures per fer tancar el teu blog jejeje, no poden fer callar al impresentable del Jimenez Losantos i podran molestarte a tu?\nem quedo amb el 90% de la llista.. la resta és el que no m'ha donat temps de llegir\n(ja tornaré a per aquest 10%)\nGràcies per la teva nova visita, Mar. Torna sempre que vulguis i puguis. Bon dinar demà a Girona!... :)\n26 de novembre, 2005\neeiiiii... acabo de llegir que no vens a Girona (ostres...)\nm'agradava la idea de coneixe't...\nen fi, em seguirà agradant aquesta idea\nbé, doncs ens llegim, pedra\nLa propera vegada (o quan vulguis!)m'ofereixo per fer-te de guia per la Gerunda inmortal. Jo també hagués volgut conèixer diumenge a la mar. Et dic, però, el mateix que li he dit a altres bloguers que vau ser presents a la trobada: un altre dia serà, hi ha més dies que llonganisses, tal dia farà un any, i a la propera (potser) ens re-trobarem. Una abraçada retornada, amb un beset per llaçet... ;)\nA totes aquestes meditacions jo les encapçalaria amb el títol genèric de Τά εις εαυτόν (Ta eis heauton) ;)\nÈlsinor: benvingut per aquestes humils contrades lletraferides, i et retorno la visita. Ja tinc un blog més als meus preferits!. Caram, noi, quina trassa gastes!. Ens llegim! :)\n(Per cert, et fa res traduïr-me el que em dius en el teu comentari?. mercès!)\nT'hi deia això de les meditacions (en grec tà eis heautón, "allò per a ú mateix") perquè aquest és precisament el títol del llibre de Marc Aureli, l'emperador filòsof, que l'escriu de la mateixa forma que tu ara, amb reflexions més o menys soltes que s'adreça a ell mateix.\naccepto l'oferiment de la passejada per Gerunda... ha de ser doble genial quan algú t'hi porta de la mà\nÈlsinor: ara ho he pillat! Mercès! Bona idea, i en prenc nota. Quina casualitat, perque a pesar de que en tenia coneixement del emperador-filòsof Marc Aureli i de la seva obra "meditacions", mai l'havia llegit, i d'això que ho hauré de fer ja. Precissament avui he agafat de la biblioteca del poble un número de la revista "Historia y Vida" on hi a un extens reportatge sobre en Marc Aureli. Més casualitats?\nMar: Tú manes i tú decideixes!\nPer mi, passejar per Gerunda, tot mostrant-la, és un plaer, un privilegi, un honor, i no sé quantes coses més... Una delícia, un gelat de maduixa una tarda d'agost, un record a la història, un homenatge als que hi viuen i als que hi visqueren...\nObeïnt els savis consells de l'Èlsinor, he canviat l'encapçalament d'aquest post. Ho he cregut adient i oportú, encara que a l'estimat i admirat Marc Aureli no li arribo ni a la sola de les sabates. De la mateixa manera que li vaig canviar el títol al blog per una resposta feta a la Mar (la pedra al riu del pensament, les ones a la superfície, el fons del riu...), ara et toca a tú, Èlsinor, i ben content que n'estic.\nGràcies, espero més bons consells teus, i ens llegim!\nLuthien (per poc temps) ha dit...\nHola Pedra... Com vas? Que fa alguns dies que no et trobem perquí la blogosfera...\nVinc a comunicar-te que estic a punt d'abandonar la Luthien... he d'empendre un nou camí ara... ;)\nUnmei: aquí em tens de bell nou, però com ja dic en el meu darrer post, em faré invissible encara uns dies més. És un procés de canvi, i sembla que les peces no han encaixat del tot.\nJa saps què en penso dels teus canvis i dels teus reptes. Quan llegeixis això potser ja hauràs tornat de Dublín, i la veritat, em dones enveja de la bona.\nQui pogués, ara mateix, agafar els trastos i anar-me'n, per exemple, a una universitat alemanya, anglesa o nordamericana a fer la carrera!... :)


Learnovate Centre | Knowledge and Data Engineering Group Website\nEnterprise Ireland and IDA\nApril 2, 2012 - March 31, 2022\nThe Minister for Jobs, Enterprise and Innovation, Richard Bruton TD and the Minister for Research and Innovation, Seán Sherlock T.D. have today [Thursday 21st June 2012] jointly announced the investment of €6 million over 6 years in the Centre for Learning Innovation which will benefit Irish businesses across both the technology and education sectors. This is the latest Technology Centre to be funded by the Government through Enterprise Ireland which operates the Technology Centres Programme in partnership with IDA Ireland.\nMinister Sherlock said "Ireland's first technology centre for learning innovation will be hosted by Trinity College Dublin. This centre will help companies in Ireland’s eLearning and digital media sectors to harness the opportunities presented by digital learning. With support from Enterprise Ireland and IDA Ireland the research teams will deliver innovative learning solutions for Irish companies, providing them with a competitive edge by changing the way learning is delivered in the future in school, college and the workplace”.\nMr. Evangelos Kapros


3Estatus administratiu i municipal\nDurant el seu primer segle d'existència, Cherkessk va ser un stanitsa, un poble dins d'un hoste cosac, que del 1825 al 1931 va rebre el nom de Batalpashinskaya stanitsa (rus: Баталпашинская станица Batalpašinskaja stanica) i sobrenomenat Pashinka (Пашинка Pašinka) El 1931 es va canviar el nom de Batalpashinsk (Баталпашинск Batałpašinsk), i després en ràpida successió Sulimov (Сулимов Sulimov) el 1934 per Daniil Sulimov, president del Consell de Comissaris del Poble de la Rússia, i després de l'execució de Sulimov a la Gran Purga, Yezhovo-Txerkessk (Ежово-Черкесск Ježovo-Čerkessk) el 1937 per a Nikolai Yezhov, cap del NKVD. Amb la detenció de Yezhov, el "Yezhovo-" inicial va ser retirat i la ciutat va rebre el seu nom actual el 1939.\nEl que ara és Txerkessk es va establir el 1804 com a fort militar rus al riu Kuban, el que llavors era la frontera amb Circàssia, en el lloc on el 1790 les tropes russes sota el comandament del general Johann Hermann von Fersen (Ivan Ivanovich Herman fon Fersen) va derrotar l'otomà Batal Pasha. En honor de la victòria sobre Batal Pasha, el fort va rebre el nom de Batalpashinskaya; era un reducte envoltat per una muralla de terra i una cuneta. (Que el fort es bategès amb el nom d'un líder enemic pot haver portat els vilatans a preferir el sobrenom de Pashinka.)\nMonument a l'Amistat del Poble\nEl propi assentament es va fundar com el cosac stanitsa de Batalpashinskaya, prop de l'avanç de l'exèrcit rus. L'any oficial de la fundació de Batalpashinskaya i la moderna Txerkessk és el 1825. No obstant això, els colons cosacs dels regiments de Khopyour i Kuban van començar a arribar a la recentment organitzada stanitsa no abans de la primavera de 1826. El 1860, el poble va ser designat com a centre d'un uyezd de l' òblast de Kuban. Un decret del 30 de desembre de 1869 dl'tsar Alexandre II va transformar el poble en ciutat de Batalpashinsk, però el decret maig es va aplicar i Batalpashinskaya va romandre com un stanitsa fins a l'època soviètica. El 1888, el poble es va convertir en la seu d'un dels set otdels de Kuban.\nTxerkessk és la capital de la república. En el marc de les divisions administratives, s’incorpora com a ciutat d'importància de la República de Txerkessk —una unitat administrativa amb l'estatus igual al dels districtes. Com a divisió municipal, la importància de la ciutat de República de Txerkessk s'incorpora com a Txerkessk Urban Okrug.\nLa ciutat està habitada per russos, nadius cherkess (circassians), karachays, abaza, nogays i minories d'ucraïnesos, grecs i armenis.\nDaurov Art College: divisions d'art, interiorisme, música, coreografia\n↑ «Население Карачаево-Черкессии». Ethno-kavkaz.narod.ru. [Consulta: 28 maig 2014].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Txerkessk&oldid=28197374»


Espai de Vicent Forment: FÒRUM CIUTADÀ\nMolts de vosaltres recordareu que uns mesos abans de les eleccions municipals del passat mes de maig, l'equip de govern socialista tenia previst convocar la tercera edició del Fòrum Ciutadà, continuant amb la tradició de les dos anteriors edicions, el PSOE local pretenia convocar-lo amb una intencionalitat clarament electoral, en plena precampanya.\nDavant aquesta situació, des del Bloc varem denunciar aquesta convocatòria, i varem rebre com a resposta del Sr. Alcalde una moció en la que s'afirmava "Esta iniciativa ha venido sufriendo el ataque sistemático del Partido Popular y del resto de fuerzas políticas sin representación municipal, por cuanto no comparten la concepción de un Gobierno participativo y abierto".\nAquesta moció d'Alcaldia va ser reconvertida en una carta que varem rebre totes les persones que havíem participat en les anteriors edicions del Fòrum Ciutadà, en la que s'anunciava que "Para proteger este importante proceso participativo del discurso demagógico y electoralista practicado por la oposición, que ha pretendido despreciar y minusvalorar el esfuerzo de numerosos colectivos ciudadanos implicados en el Foro..." i s'ajornava la convocatòria del Tercer Fòrum Ciutadà al mes d'octubre de 2007.\nHan passat ja quasi cinc mesos des de la data anunciada i res es sap del Tercer Fòrum Ciutadà d'Alaquàs, segurament al no poder utilitzar-lo electoralment el govern municipal socialista, ja ha perdut tot l'interès en aquest procés de participació ciutadana.\nUn projecte mes per al que passa el temps sense que es pose en marxa, com la reforma dels Barris de l'Olivar i Los Faroles, el Centre Cultural del Mercat, les instal·lacions esportives municipals, la reobertura de Ràdio Alaquàs, l'aprovació dels pressupostos de 2008........\nCrec que la paràlisi que patix el nostre ajuntament no està tan sols provocada per la delicada situació econòmica.\nSr. Alcalde com a veí d'este poble li demane que torne a fer-se càrrec de les seues obligacions com a Alcalde o com a mínim que delege i els altres 12 regidors i regidores tinguen capacitat de decidir per que el nostre poble no patisca més està falta de govern en la que ens trobem en esta legislatura.\nprometre és fàcil, complir ja és més complicat.\nPerò com la gent tenim mala memòria i després no exigim res...\nNo està mal que algú recorde els terminis: el fòrum havia de reemprendre's a octubre, la ràdio també, i ja estem a febrer...però ni una cosa ni l'altra, ni pareix que vagen per ahí els tirs\nEixa carta no arribà a tots els que havíem participat en el fòrum. A mi no m'arribà, però perquè sabien que jo no sóc de la corda del Psoe ni molt menys. En canvi a ma tia que sí que la consideren més propera al partido sí que li arribà. Ella me l'ensenyà i vaig flipar en colors. Quin morro\nEstoy totalmente de acuerdo, y pienso que no es que se debia de hacer foros ciudadanos en fechas no electorales, si no que se debía de formar una mesa permanente de debate, creo que se denominan assablea vecinal, si no recuerdo mal la ley recoge este tipo de organismo para poblaciones con gran número de población.\nFdo: No me conformo.\n"No comparten la opinión de un gobierno participativo y abierto".\nJAJAJA ME PARTO. ESO ERA UN CHISTE DE MORENO Y ALARTE?


Acte de presentació de la candidatura - Sant Antoni de Vilamajor\nEl passat divendres 18 de març va tenir lloc al local “el Patronat” de Sant Antoni de Vilamajor l’acte de presentació de la candidatura...\nDissabte, 23.4.2011 21:34h\nEl passat divendres 18 de març va tenir lloc al local “el Patronat” de Sant Antoni de Vilamajor l’acte de presentació de la candidatura de ”Esquerra-Reagrupament acord Municipal”.\nL’acte va ser presenciat per una seixantena d’assistents que varen gaudir de les intervencions d’en Josep Ginesta (Secretari nacional de Política social d’Esquerra Republicana de Catalunya), en Ignasi Planas (Advocat i Jurista representat Reagrupament) i d’en Martí Pujol (Batlle de Llinars del Vallès en nom d’Esquerra Republicana de Catalunya)\nLa candidatura esta formada per persones independents i els dos primers llocs representen a cada una de les dues formacions.\nEn aquests dos llocs trobem a en Jesús Lera per Reagrupament i a en Jordi Saloni per Esquerra. En Jesus i en Jordi amb la seva jove maduresa van demostrar energia i convicció alhora de deixar ben clar que treballaran units pel be del municipi i els seus habitants. Els conceptes “unitat i equip” seran l’eix vertebrador de les seves accions per que el municipi es beneficií del èxit que esperen obtenir a les properes eleccions municipals.\nVaren deixar ben clar que cal un canvi liderat per l’equip Esquerra-Reagrupament amb transparència i comptant amb la participació de tothom.\nEn Jesús Lera assumeix la primera posició de la llista i en el discurs va manifestar la seva voluntat de servir al poble. Vol posar-lo en el mapa en que la gent quan anomeni el nom del poble sàpiga identificar-lo ràpidament. El Jesús ha decidit entrar en el mon de la política municipal i va dir “...vaig optar fer una candidatura amb Esquerra Republicana de Catalunya, un partit històric i amb solera, que amb l’acció municipal encara farà un gran paper i a mi m’ajudaran i m’ensenyaran com fer política municipal”.


Dones Visuals, Betevé, Joan Benesiu, ganadores Premis Ciutat Barcelona\nDones Visuals, Betevé y Joan Benesiu, entre los ganadores en los Premis Ciutat de Barcelona\nSegún el Ayuntamiento de Barcelona\nLa televisión pública de BCN ha sido premiada por su cobertura de las movilizaciones tras la sentencia del 'procés'\nLa periodista Marta Martorell y el cámara Joan Navarro, de Betevé. / FERRAN NADEU\nBarcelona 28 de enero del 2020. 17:46\nEl colectivo Dones Visuals, la televisión local Betevé, los escritores Joan Benesiu, Marta Marín-Domine y Mateo García Elizondo y los músicos Chicuelo y Marco Mezquida son algunos de los ganadores de los Premis Ciutat de Barcelona 2019, dados a conocer hoy por el consistorio.\nSegún ha informado este martes el Ayuntamiento de Barcelona, el colectivo Dones Visuals ha recibido el premio en la categoría Audiovisual por sus iniciativas de apoyo, visualización del trabajo de las cineastas y de transformación de los imaginarios androcéntricos, es decir, que colocan al hombre en el centro y como la medida del mundo.\nSEGUIMIENTO MEDIÁTICO DE LOS ALTERCADOS\nEl 'momentum' de Betevé\nEn el campo de los Medios de Comunicación, Betevé ha sido premiada por su cobertura de las movilizaciones que surgieron en Barcelona a raíz de la sentencia del juicio del 'procés', mientras que en Artes Visuales el premio ha sido para Mireia Sallarès y su proyecto Kao Malo Vode Na Dlanu que trata sobre el amor y el activismo en Serbia.\nEl guitarrista flamenco Chicuelo y el pianista de Jazz Marco Mezquida han recibido el premio de Música por su disco 'No hay dos sin tres', presentado el pasado mes de octubre en el Auditori de Barcelona, mientras en Teatro la escenografía y vestuario de la representación 'Europa Bull' ha justificado el premio por unanimidad a Sílvia Delagneu y Max Glaenzel, y en Circo la compañía Baró d'Evel ha sido premiada por el espectáculo 'Falaise'.\nLa escritora Marta Marín-Domine, gracias a la obra 'Fugir era el millor que teníem', y los escritores Mateo García Elizondo por el libro 'Una city con la Lady, y Joan Benesiu por su obra 'Serem Atlàntida', han recibido el premio en las categorías de Ensayo, Ciencias Sociales y Humanidades, Literatura Castellana y Literatura catalana, respectivamente.\nEntrega el 11 de febrero\nEl grupo científico liderado por Ángel Raya y Antonella Consiglio ha ganado el premio de Ciencias de la Vida, mientras el de Ciencias Ambientales y de la Tierra ha recaído en los investigadores del CSIC y el ICREA Valentí Sallarès y César R. Ranero, mientras que en Ciencias Experimentales y Tecnología el premiado ha sido para el investigador del CSIC y el IEEC Juan Carlos Morales.\nEl premio Agustí Duran i Sanpere de Historia de Barcelona se ha librado a Ximena Illanes, el de Arquitectura y Urbanismo a Anna Noguera y Javier Fernández, el de Cultura Popular y Tradicional a la asociación Carabutsi, en Danza ha sido para Guy Nader y Maria Campos, en Diseño para Sara González y el de Educación a recaído en Antoni Benaiges.\nPor su lado, en las categorías de Ciencias Ambientales y de la Tierra y en Cultura Popular y Tradicional el jurado ha hecho una mención especial a los trabajos del grupo EGAR y a Josep Fornés García, que a principios de año se jubiló como director del Museo Etnológico y de las Culturas del Mundo de Barcelona.\nLos premios Ciutat de Barcelona 2019, que se han anunciado esta mañana, se entregarán el próximo martes 11 de febrero a las 18 horas en el Saló de Cent del Ayuntamiento de Barcelona, en un acto que será presidido por la alcaldesa de la capital catalana, Ada Colau, y por el teniente de alcaldía de Cultura, Educació, Ciència i Comunitats, Joan Subirats.\nAda Colau Juicio al 'procés' Premis Ciutat de Barcelona


hasta elena: Jo confesso (el poder de l'art)\nHora: 13:30 En: cat, LEER\nmgr: “... Schubert és capaçde dir ...”\nPotser també hauries d’aclarir que ‘pputa‘ està així a l’original. També és un recurs que està ben trobat, no trobes?\negm: Gracias, Mercè.\nLo de 'pputa' gustó mucho en todo el libro, pero no sé cómo explicarlo.\nBona pasqua també!\nmgr:Diria que en algun paràgraf, quan comença a fer servir el recurs explica que el seu amic (Bernat?) ho deixa així, com amb dues p.\nPer internet he trobat això: “La “pputa vida” com a matèria prima: De què tracta Jo confesso? De la pputa vida. Ni més ni menys, i així, amb dues pes, tal com ho escriu el propi Cabré, perquè una de sola és poc.”\negm: Eres un hacha, mgr. Con tu permiso, lo usaré en el blog.


Black Friday 2019 inaugura la campanya de Nadal amb descomptes | betevé\nA partir del 29 de novembre els comerços inicien una marató que els mantindrà oberts ininterrompudament fins al 24 de desembre\nCarmen Cortés Vidal | divendres, 29 de novembre del 2019, a les 15.15\nEl comerç barceloní se suma majoritàriament als descomptes del Black Friday. Un any més són les grans cadenes, però, les que marquen el calendari i ja fa dies que ofereixen productes rebaixats, principalment del sector tèxtil i l’electrònica. A partir d’aquest divendres els comerços estaran oberts, diumenges inclosos, fins al 24 de desembre, vigília de Nadal.\nFestius oberts 2019 a Barcelona | Calendari\nLa iniciativa comercial no està exempta de crítiques. La Unió de Consumidors de Catalunya ha denunciat en un comunicat “l’estratègia consumista del Black Friday, que alimenta una societat de consum excessiu”. L’organització demana a la societat que es plantegi “si el preu que paguem per les coses és el que realment els correspon” i qüestionen que els descomptes “de fins a un 70 % siguin sostenibles”. L’organització de consumidors ha denunciat també altres dies de descomptes, com el Cyber Monday o el Single Day, “festivitats consumistes que provenen de països amb tradicions i cultures diferents i que causen que ens llancem a comprar com si s’acabés el món”.\nQuè hi diu el petit comerç?\nSegons Pimec, hi ha un 55 % de comerciants que s’afegeixen a la campanya, mentre que el 45 % no ofereixen descomptes. El Black Friday té dividit el sector. Per exemple, el responsable de la botiga de cine, El Setanta-nou del carrer de Tallers, David Castelló, assegura que “el Black Friday s’ha carregat el Nadal”. Diu que els clients demanen descomptes des de fa dies i denuncia que “és impossible competir amb les grans marques”. En canvi, la mítica botiga de joguines Palau de la Ronda de Sant Antoni asseguren que ajuda “a animar les vendes en uns temps que estan una mica fluixos”.\nPel que fa als consumidors, hi ha opinions de tot tipus. Els qui aprofiten els descomptes per fer les compres de Nadal i alguns que critiquen una tradició importada de fora i que “fa mal al petit comerç”.\nAlerta amb l’impacte de la publicitat en el consumidor\nLa publicitat treballa intensament per aconseguir que el consumidor adquireixi un producte determinat. Darrere l’acció de comprar hi ha elements neurològics i emocionals que justifiquen l’acció. En un dia podem arribar a rebre fins a 3.000 estímuls. La meitat d’aquests estímuls, segons el professor de psicologia del consum de l’Escola Universitària de Comerç i Distribució de la UB Albert Vinyals, són anuncis a les xarxes socials, la televisió, la ràdio o les marquesines d’autobús, entre d’altres. Vinyals alerta que consumim aquests estímuls sense cap mena de filtre.\nInstragram i Facebook tenen la meva llista de regals?\nBlack Friday 2019: d’on ve la tradició?\nAls Estats Units el Black Friday, d’on és originari, se celebra l’endemà del Dia d’Acció de Gràcies, el quart dijous de novembre. Pel que fa al nom, aquest dia posterior a la jornada festiva en aquell país solia ser un dia de molt de trànsit i el nom el van posar els mateixos agents de trànsit. Més endavant també se’n va buscar l’explicació alternativa, referint-se al terme “negre” als comptes dels comerços, que passen de números vermells a negres gràcies al superàvit.\nCyber Monday 2019, dilluns 2 de desembre\nDesprés del cap de setmana d’ofertes amb el Black Friday, la propera cita amb els descomptes també té arrels anglosaxones. Es tracta del Cyber Monday, una cita d’ofertes exclusives a internet. La principal diferència amb el Black Friday és que les promocions estan destinades exclusivament a compres en línia. A més, l’electrònica es converteix en la protagonista: tots els descomptes s’apliquen en aquest sector.\n— compres — descomptes


Ritos y Religión en la Sociedad Íbera | Diputación de Castellón\nPrograma jueves 28 de julio\n08:30h Recepción de los participantes\n09:00h Inauguración del curso\n09:30h La religión de los iberos entre el componente local y las influencias externas Dr. Adolfo Domínguez Monedero Catedrático de Historia Antigua de la Universidad Autónoma de Madrid\n12:00h Religiones mediterráneas y religión ibérica: algunos aspectos de su relación Dra. María Cruz Marín Ceballos Profesora Titular de Historia Antigua de la Universidad de Sevilla\n16:00h Normas para el viaje al más allá: rituales de la muerte en la sociedad ibérica Dra. Teresa Chapa Brunet Catedrática de Prehistoria de la Universidad Complutense de Madrid\n18:00h Visita a los yacimientos del Puig de la Nau de Benicarló, Perengil y Puig de la Misericòrdia de Vinaròs\n20:00h Fin de la segunda sesión\n09:30h Santuarios y paisajes sacros en las sociedades ibéricas: una aproximación a las formas de culto Dra. Carmen Rueda Galán Investigadora del Instituto Universitario de Investigación en Arqueología Ibérica, Universidad de Jaén\n12:00h Del santuario fenicio al santuario tartésico: rutas de comercio en el suroeste peninsular Dr. Sebastián Celestino Pérez Director del Instituto de Arqueología CSIC-Mérida\n16:00h Mujeres y rituales en la sociedad ibérica: contextos, soportes e imágenes Dra. Isabel Izquierdo Peraile Vocal Asesora, Dirección General de Bellas Artes y Bienes Culturales y de Archivos y Bibliotecas, Ministerio de Educación, Cultura y Deporte, Madrid\n18:00h Los santuarios ibéricos en época tardo-republicana: continuidad y cambios Dr. Sebastián Ramallo Asensio Catedrático de Arqueología de la Universidad de Murcia\nDr. Arturo Oliver Foix (Museo de BB.AA. de Castellón).\nDr. Juan José Ferrer Maestro. Universitat Jaume I Castelló\nGrupo de Investigación Histórica Antiqua. Universitat Jaume I, Castellón\nColaboran: Diputación de Castellón, Concejalía de Cultura del Ayuntamiento de Benicarló, Sociedad Castellonense de Cultura\nIngresar en BANKIA en la C/c : ES56-2038-9668-5660-0008-4903\nIndicando nombre y apellidos, y concepto: Curso Benicarló.\nRemitir el boletín junto con el justificante de pago a:\nDirección postal: Museo de BB.AA. de Castellón Avda. Hermanos Bou, 28 12003 Castellón de la Plana\nTeléfono: 964 727 500 Fax: 964 727 521\nPágina web: https://www1.dipcas.es/ritos-y-religion-en-sociedad-ibera/\nCertificados La organización expedirá un certificado de asistencia de 20 h. El CEFIRE expedirá el correspondiente certificado a los docentes inscritos.\nCentre Cultural Convent de Sant Francesc. MUCBE\nGuía de recursos turísticos de Benicarló\nMUCBE Convento de San Francisco en Benicarló\nMuseu de BB.AA. Castelló\nGrupo de Investigación Antiqua


AVÍS LEGAL ENTRECULTURAS | Entreculturas\nAVÍS LEGAL ENTRECULTURAS\nEn compliment del que disposa la Llei 34/2002, d’11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i del Comerç Electrònic, les dades identificatives del titular de www.entreculturas.org, són:\nL’accés a www.entreculturas.org suposa l’acceptació expressa de l’Usuari de les presents condicions de l’Avís legal que podran ser modificades o substituïdes per la Fundación Entreculturas Fe y Alegría en qualsevol moment i sense previ avís.\nLes següents Condicions Generals regulen l’ús i l’accés al portal Web www.entreculturas.org, la finalitat de la qual és servir de porta d’entrada per oferir als usuaris informació, serveis i continguts via Web.\nL’usuari es compromet a fer un ús adequat dels continguts, serveis, notícies, i blogs accessibles a www.entreculturas.org, amb subjecció a la llei i a les presents Condicions generals d’ús, respectant en tot moment als demés usuaris d’aquesta web.\nEn cas d’incompliment total o parcial de les presents condicions, la Fundación Entreculturas Fe y Alegría es reserva el dret a denegar l’accés a www.entreculturas.org sense necessitat d’avís previ a l’usuari.\nL’usuari respondrà de tots els danys i perjudicis de qualsevol naturalesa que la Fundación Entreculturas Fe y Alegría o qualsevol tercer pugui sofrir com a conseqüència de l’incompliment de qualsevol de les obligacions a que queda sotmès en virtut d’aquest «Avís legal» o de la llei en relació amb l’accés a i/o utilització de la pàgina www.entreculturas.org.\n4.- CONDICIONS DE PARTICIPACIÓ DE L’USUARI A DIFERENTS SECCIONS I EINES DE WWW.ENTRECULTURAS.ORG: BLOGS I COMENTARIS.\nL’usuari pot participar activament a determinades seccions i eines que la Fundación Entreculturas Fe y Alegría posa a la seva disposició a www.entreculturas.org, com ara la inserció de comentaris en blogs i notícies.\nA títol enunciatiu, i en cap cas limitatiu o excloent, l’usuari dels Blogs de www.entreculturas.org, es compromet expressament a:\nL’usuari reconeix i accepta que qualsevol comentari i/o opinió que manifeste i siga publicada serà responsabilitat exclusiva seva a tots els efectes. En aquest sentit, l’usuari serà directament responsable pels danys i perjudicis causats a tercers i derivats de la utilització del Blog, així com pels danys i perjudicis causats per la manca de legalitat, veracitat, exactitud, moralitat i per tota informació i opinions que proporcioni o faci accessible a altres usuaris i/o visitants de www.entreculturas.org.\nEl lloc web www.entreculturas.org, les seves pàgines i la informació o elements que conté (i que inclou textos, documents, fotografies, dibuixos o representacions gràfiques, entre d’altres), així com logotipus, marques o altres signes distintius, es troben protegits per drets de la propietat intel·lectual o industrial, sent la Fundación Entreculturas Fe y Alegría la seva titular o ostentant autorització per a la seva explotació per part dels seus legítims titulars.\nPer crear enllaços amb la pàgina Web www.entreculturas.org es necessita la autorització expressa i per escrit de la Fundación Entreculturas Fe y Alegría.\nLa Fundación Entreculturas Fe y Alegría no garanteix l’accés continuat ni la correcta visualització, descàrrega o utilitat dels elements i informacions continguts a les pàgines del portal www.entreculturas.org que poden veure’s impedits, dificultats o interromputs per factors o circumstàncies que es troben fora del seu control o alienes a la seva voluntat, ni d’aquells que hagin estat produïts per l’existència de virus informàtics a Internet.\nÚs indegut o inadequat de la pàgina web www.entreculturas.org