el salvador Googlier.com Search Results\nIndustria plástica avanza en desarrollo tecnológico frente al cambio climático\nRosmeri Alfaro @DiarioCoLatino El Salvador avanza para la incorporación de la industria plástica a la 4ª Revolución Industrial y para el “gran” desafío que esta presenta frente al cambio climático y tecnológico, que son un obstáculo para la viabilidad del sector. El Ministerio de Economía (MINEC) trabaja en el estudio de factibilidad para la construcción …\nLa entrada Industria plástica avanza en desarrollo tecnológico frente al cambio climático aparece primero en Diario Co Latino.\nYaneth Estrada @caricheop El Ministerio de Salud de El Salvador (MINSAL) anunció la ejecución de algunas medidas ante la alerta preventiva lanzada por la OMS-OPS ante el nuevo Coronavirus (nCoV). Los coronavirus son una extensa familia de virus, algunos de los cuales puede ser causa de diversas enfermedades humanas, que van desde el resfriado común …\nLa entrada MINSAL en alerta preventiva por Coronavirus (nCoV) aparece primero en Diario Co Latino.\nChurch Announces New Mission Presidents for 2020\nUtah Salt Lake City Headquarters Steven K. Randall Kathy Randall\nUtah Salt Lake City Temple Square Russell M Larsen Kay Lynn Larsen\nCameroon Yaounde R. Todd Miner Andrea Miner\nEthiopia Addis Ababa Robert J. Dudfield Darice B. Dudfield\nRepublic of Congo Brazzaville Jean-Luc L. Magré Beatrice Magré\nTanzania Dar es Salaam Kyoni Kasongo Heléne Kasongo\nMozambique Beira Elton Saucedo Marisa Saucedo\nMozambique Maputo Osvaldo Dias Ariane Dias\nSouth Africa Cape Town Jacques A. Van Reenen Christine Van Reenen\nSouth Africa Johannesburg H. David Nielson Jaci Nielson\nBenin Cotonou Myles Proudfoot Julie Proudfoot\nCote d'Ivoire Abidjan East Kurt C. Bendixsen Susie Bendixsen\nGhana Accra Chris W. Monson Marie Monson\nGhana Cape Coast Bert B. Young Jennefer Young\nNigeria Port Harcourt Victor O. Bassey Uche Bassey\nJapan Kobe Darwin W. Halvorson Tomomi Halvorson\nJapan Sapporo Hiroshi Kinjo Takako Kinjo\nJapan Tokyo North Dale S. Cook Kathleen A. Cook\nKorea Busan David G. Killpack Heidi R. Killpack\nBrazil Brasília Bruce Priday Diane Priday\nBrazil Florianópolis Wagner Damiani Junia Damiani\nBrazil Fortaleza Brent L. Priday Marian Priday\nBrazil Maceió Irineu E. Prado Daniela Prado\nBrazil Manaus Eber Beck Eliane W. Beck\nBrazil Recife Christopher C. Nordfelt Mandy Nordfelt\nBrazil Recife South Mark Crane Cosette Crane\nBrazil Rio de Janeiro North Leandro de Oliveira Arina de Oliveira\nBrazil Salvador James A. Morris Syndi R. Morris\nBrazil São Paulo Interlagos Jeffery R. Morrin Laura D. Morrin\nBrazil São Paulo North Shane O. Cook Linda D. Cook\nBrazil São Paulo South Rick L. Hirschi Suzette Hirschi\nBrazil Vitória Robert W. Turner Merri Ellen Turner\nDominican Republic Santo Domingo East Joey L. Skinner Lisa T. Skinner\nDominican Republic Santo Domingo West Donald L. Tucker Sandra Tucker\nPuerto Rico San Juan Julio C. Acosta Ramona Acosta\nEl Salvador San Salvador East George L. Payne Joanne S. Payne\nEl Salvador Santa Ana Gary Hensley Kathy Hensley\nGuatemala Guatemala City William B. Woahn Heidi W. Woahn\nGuatemala Guatemala City Central David Hruska Annette Hruska\nGuatemala Guatemala City East Lenard Brunsdale Karen Brunsdale\nGuatemala Quetzaltenango Robert L. Roden Annette Roden\nHonduras Tegucigalpa Oscar M. Abadillo Cynthia Abadillo\nAdriatic North Kevin C. Field Dianna M. Field\nAdriatic South Paul R. Burdon Elsie C Burdon\nAlpine German-Speaking Scott M. Naatjes Jodi Naatjes\nCape Verde Praia David J. Wunderli Diane Wunderli\nEngland Manchester Peter M. Johnson Stephanie Johnson\nFinland Helsinki Ville Kervinen Leena Kervinen\nFrance Paris C. Michael Hansen Jeanne Hansen\nGermany Frankfurt Dan J. Hammon Debbie J. Hammon\nHungary/România Justin C. Rucker Lori Rucker\nSweden Stockholm Robert L. Davis Tiffany L. Davis\nBaltic Roy B. Huff Jeanna Huff\nBulgaria/Central Eurasian Samuel Koivisto Anna-Maria Koivisto\nRussia Novosibirsk Alexey V. Samaykin Lidia Samaykin\nRussia St Petersburg Kevin D. Staples Sonja G. Staples\nUkraine Kyiv/Moldova Ivan Stratov Svitlana Stratov\nMéxico Guadalajara East F. Javier Fonseca Margarita Fonseca\nMéxico México City Southeast Rodolfo Sifuentes Sandra Sifuentes\nMéxico Oaxaca Joel Martinez Lupita Martinez\nMéxico Puebla South Cary M. Jensen Suzy W. Jensen\nMéxico Tijuana Tomás García Julia G. García\nMéxico Torreón Alfredo Zanudo Guadalupe Zanudo\nMéxico Tuxtla Gutiérrez Daren B. Richards Krissy D. Richards\nMéxico Veracruz Mark J. Wiest Dana C. Wiest\nMéxico Xalapa David H. Perkins Geralyn Perkins\nColorado Colorado Springs Dale C. Maurer Leanne G. Maurer\nColorado Denver North Brett A. Blake Erin Blake\nMinnesota Minneapolis Matthew O. Richardson Lisa Richardson\nMissouri Independence Lynn J Ames Rebecca Ames\nMichigan Lansing Elmer L. Heap Amy Hobson Heap\nNew Jersey Morristown Micah D. Rolfe Marie Rolfe\nOhio Columbus Jason J Horgesheimer Kristi Horgesheimer\nPennsylvania Pittsburgh Matthew W. Wright Kimberly V. Wright\nArkansas Little Rock Robert M. Cahoon Betsy V. Cahoon\nFlorida Fort Lauderdale Timothy F. Pingree Lou Ann L. Pingree\nGeorgia Atlanta North Mark Harris Sarah Harris\nKentucky Louisville Blake R. Alder Sheryl A. Alder\nLouisiana Baton Rouge John D. Amos Michelle E. Amos\nSouth Carolina Columbia Isaac K. Morrison Hannah Morrison\nTennessee Knoxville W. Brett Graham Sara P. Graham\nArizona Phoenix Brik V. Eyre Susan R. Eyre\nArizona Tucson Jeremy B. Grisel Robin H. Grisel\nNevada Las Vegas Frank C. Rodarte Melissa Rodarte\nNevada Reno Cory Dunn Pamela Dunn\nTexas Austin Scott J. Fox Britton Fox\nTexas Dallas Duane E. Farley Kristi Farley\nTexas Dallas East Neldon S. Seitz Dawna Seitz\nTexas Houston Ramon G. Burrola Olivia Burrola\nTexas Houston East Troy D. Larkin Jill J. Larkin\nTexas Lubbock Curtis K. Child Jackie B. Child\nAlaska Anchorage Gregory G. King Lynnell S. King\nCalifornia Anaheim H. J. Platt Cori J. Platt\nCalifornia Arcadia Robert S. Hall Suzanne B. Hall\nCalifornia Fresno Tracy Nielsen Sallee Nielsen\nCalifornia Riverside Edward S. Watson Lara B. Watson\nCalifornia Roseville Douglas L. Talley April R. Talley\nCalifornia Sacramento David W. Zimmerman Mary Lynne Zimmerman\nCalifornia San Diego Ricardo P. Giménez Catherine Giménez\nCalifornia San Jose Gary A. Smith Tera R. Smith\nCalifornia Santa Rosa Lex L. Puffer Sharon Puffer\nCalifornia Ventura C. Tom Carter Jennie Carter\nOregon Eugene To be announced To be announced\nOregon Portland Steve Haymond Angie Haymond\nWashington Tacoma Christopher S. Metts Melody M. Metts\nFiji Suva Garrick W. Parr Susan K. Parr\nNew Zealand Auckland Spencer Eccles Kristine Eccles\nNew Zealand Wellington David Thomson Sue Thomson\nTahiti Papeete Mark S Banner Melissa Banner\nPhilippines Angeles Bradley J. Waddoups Linda Waddoups\nPhilippines Cebu Manuel M. Agustin Bernadette Mari B. Agustin\nPhilippines Davao Alfredo R. Ardon Grace P. Ardon\nPhilippines Manila Mark H. Ballif Julia W. Ballif\nPhilippines Olongapo Steven R. Colton Jeri C. Colton\nPhilippines Quezon City North Todd C. Liston Kara Liston\nPhilippines San Pablo W. Scott Lohner Kimberly Lohner\nPhilippines Tacloban Fabian L. Sinamban Gay N. Sinamban\nBolivia Cochabamba José Batalla Valeria Batalla\nColombia Cali David T. Ward Jami C. Ward\nEcuador Guayaquil East Kevin Westover Linda Westover\nEcuador Guayaquil North Tracy O. Skousen Diane Skousen\nEcuador Quito David A. Winters Pamela Winters\nPerú Chiclayo E. Xavier Espinoza Silvia M. Espinoza\nPerú Lima East David W. Duce Janelle N. Duce\nVenezuela Caracas Domingo J. Perez Magdelis Perez\nArgentina Buenos Aires West David T. Demars Sheryl K. Demars\nArgentina Mendoza Shayne L Judd Amy Lynn Judd\nArgentina Resistencia Clay Reber Sharlyn L. Reber\nArgentina Rosario Bradley R. Tolman Michelle F. Tolman\nArgentina Salta Arturo D. Palmieri Gabriela Palmieri\n14 horas - La caravana de migrantes que se dirige a Estados Unidos llega a México\nHa llegado a México la caravana de migrantes que se dirige a Estados Unidos. Cientos de personas que huyen de la violencia y de la miseria de sus países: El Salvador, Honduras y Guatemala. Informa Íñigo Herráiz.\nImmigration and Customs Enforcement (ICE) on Friday increased the pressure on New York City's sanctuary policies -- putting out a list of illegal immigrant fugitives who have been released into the city despite requests from ICE to hand them over for deportation.\nActing ICE Director Matthew Albence presented the list to reporters at a press conference in New York where he spoke of the dangers of sanctuary cities -- in which jurisdictions ignore detainers issued by ICE for arrested illegal immigrants.\nThose detainers are requests that ICE be informed of an illegal immigrant’s pending release from custody so they can be transferred to deportation proceedings. While the Trump administration has been warning of the dangers of such policies for months, it's a fight that has been brought into the spotlight by the murder of a 92-year-old woman, allegedly by an illegal immigrant sprung from custody in November after New York ignored an ICE detainer.\n"Make no mistake – it is this city's sanctuary policies that are the sole reason this criminal was allowed to roam the streets freely and end an innocent woman's life,” Albence said.\nThe list of fugitives put out by ICE includes suspected illegal immigrants from Nigeria, Mexico, the Dominican Republic, Honduras, Guinea, Spain, and El Salvador. Those released have arrests for assault in the first, second and third degrees, attempted robbery, criminal possession of a weapon, gang assaults and other violent offenses.\nICE also issued a list of illegal immigrants currently in custody, who it says “may be released into New York communities” after they have served their sentences. Among the crimes for which those in custody have been charged include rape, murder and sexual assault against a child.\nMayor Bill de Blasio has defended the city’s sanctuary city policies, saying that it makes the city safer and noting that there are some crimes for which the city will cooperate with federal immigration enforcement.\n“New York City has passed its own common-sense laws about immigration enforcement that have driven crime to record lows. There are 177 crimes under NYC law that trigger cooperation with federal authorities, if and when someone is convicted.,” he said. “That policy has kept us safe.”\n· Jan 15, 2020\n8:07 PM - Jan 15, 2020\nBut Albence cited statistics saying that last year ICE lodged 7,526 detainers via its New York field office. Those individuals accounted for 17,873 criminal convictions and 6,500 criminal charges. He went on to say that those charges and convictions include over 200 homicides, over 500 robberies, over 1,000 sexual offenses, over 1,000 weapons offenses, and over 3,500 assaults.\n"Those who politicize this issue want you to believe that you have to choose between being an immigrant-friendly city and one that cooperates with ICE,” Albence said. “Again that is simply false. The only immigrants protected by such policies are those committing violence and dangerous offenses, often in the same communities these politicians are purporting to protect.”\nThe press conference marks the latest push by the administration against such sanctuary cities. It has in the past put pressure on jurisdictions in North Carolina and Maryland for their policies. But the death of 92-year-old Maria Fuertes has fired up that debate again.\n“It’s a completely preventable tragedy. Had they honored the [Immigration and Customs Enforcement] detainer this would never have happened,” Acting Homeland Security Secretary Chad Wolf said on “Fox & Friends” Friday. “So if they'd cooperated with ICE officials, the individual would never have been let out, wouldn't have committed this crime and we wouldn't even be talking about this.”\nDe Blasio has accused the Trump administration of using “scare tactics” and accused officials of “spreading lies about the good work of the NYPD.”\nThose comments brought pushback from Sergeants Benevolent Association Vice President Vincent Vallelong, who told reporters that cops want to work with ICE, but are handcuffed from doing so.\n“I can guarantee you every single one of our members wants to help them out, unfortunately, the way the policies are set up, they don't allow us to,” he said. “How do we have our own hands handcuffed to not be able to work with these guys?\nCorriente 01-21-2020 with Liito - El Loco Del Barrio Pocho\nGloria Trevi- Seor Presidente - Como Nace El Universo\nLos Mocosos- Seor Presidente - American Us\nPrincesa Rancho MC Chancha Va Circuito- Con La Misma Moneda Remix - Rodante\nBanda Tepeuani- GAR Cantando - El Salvador Libre\nAna Tijoux- Antipatriarca - Vengo\nOrlando Pozo El Grupo Pujllay- Seor Presidente - Seor Presidente\nPuel Kona- Con Fuerza - Puel Kona\nDr Percy Delgado Pacheco- El Presidente De Mi Patria - El Presidente De Mi Patria Single\nLos Envuelados- Seor Presidente - Seor Presidente Single\nAna Tijoux- Cacerolazo - Cacerolazo Single\nAB Quintanilla III Kumbia Kings- Mi Gente feat Ozomatli - Putumayo Presents Latin Party\nRebeca Lane- Desaparecidxs - Alma Mestiza\nJose Victoria- El Presidente Mas Sincero Del Mundo - El Presidente Mas Sincero Del Mundo Single\nTaina Asili Y La Banda Rebelde- No Es Mi Presidente - No Es Mi Presidente Single\nMATIAS ANDRES ALE CARLITOS- Rap Para El Presidente - Rap Para El Presidente\nIndigenous Resistance- This Land Is Not For Sale feat Asian Dub Foundation Atenco Peoples Insurrection Mix - IR 26 This Land Is Not For Sale Ivere feat Asian Dub Foundation\nSergio Arau Los Heavy Mex- Quiero Ser Presidente Honestidad Ante Todo Chingarte Es Mi Compromiso - Quiero Ser Presidente Honestidad Ante Todo Chingarte Es Mi Compromiso Single\nApo Hiking Society- American Junk - Made In The Philippines\nPANTEON ROCOCO- FREEDOMLAND - Tres Veces Tres\nDe Espaldas Al Patriarcado- Aullndole A La Luna - De Espaldas Al Patriarcado\nCalle 13- MultiViral feat Julian Assange Tom Morello Kamilya Jubran - MultiViral feat Julian Assange Tom Morello Kamilya Jubran Single\nMichelle Solano- Grito De Guerra feat Los Mexicanos Al Grito De Guerra - Grito De Guerra feat Los Mexicanos Al Grito De Guerra Single\nFemina Feminista- Un Violador En Tu Camino - Un Violador En Tu Camino Single\nLILIAN FELIPE- NOS TIENEN MIEDO PORQUE NO TENEMOS MIEDO - Nos Tienen Miedo Porque No Tenemos Miedo\nplaylist URL: https://googlier.com/forward.php?url=http://www.afterfm.com/index.cfm/fuseaction/playlist.listing/showInstanceID/24/playlistDate/2020-01-21\nEntronizan una imagen de la Virgen de Luján en una parroquia salvadoreña\nUna imagen de Nuestra Señora de Luján, patrona de la Argentina, fue entronizada en la parroquia del Divino Niño, en San Salvador. Presidió la misa el nuncio en El Salvador, monseñor Santo Rocco Gangemi y concelebró el sacerdote argentino Fernando Gioia. Fue a propuesta de la Embajada Argentina ante el país centroamericano.\nUn testigo relató la forma en la que fueron cometidos diferentes casos de extorsión, agrupaciones ilícitas y el asesinato de tres personas y la conspiración para el homicidio de otras cuatro, entre otros delitos.\nWarum kommen Unsummen an Unterstützung eigentlich fast nur Frauen zu? – News vom 16. Januar 2020\n1. Wir beginnen heute mit der Leserpost und den Reaktionen auf die männerpolitischen Ankündigungen von Frauenministerin Giffey. Hier wird deutlich, dass Giffey nach ihrer bisherigen sexistischen Politik durch solche Ankündigungen allein noch nicht automatisch Vertrauen genießt. So schreibt mir Tristan Rosenkranz auf Facebook:\nFällt mir schwer, bei Giffeys Statement mehr als nur versuchten Landgewinn für die schwindsüchtige SPD zu erkennen.\nNatürlich ist der Verdacht nachvollziehbar, dass Giffeys Handeln weniger der Einsicht als politischem Kalkül zu verdanken ist. Die SPD ist in der aktuellen INSA-Wahlumfrage auf 12,5 gefallen, gleichzeitig ist das Drängen der Männerrechtler nach Gleichberechtigung in den sozialen Medien trotz beharrlichem Totschweigen unserer Bewegung in den Leitmedien unüberhörbar geworden. Insofern greift die SPD in ihrer Not jetzt vielleicht sogar nach den Stimmen einer dort eigentlich verhassten Gruppe (Männer).\nDa ich nicht der Seelsorger von Franziska Giffey bin, ist mir persönlich ein bisschen schnuppe, ob ihr männerpolitischer Aufbruch durch Berechnung oder durch Einsicht bedingt ist. Fakt ist, dass wir mit der FDP und der SPD jetzt zwei Parteien haben, die sich Männerpolitik zu widmen beginnen und damit auch ein Parteienwettbewerb um die bessere Männerpolitik beginnen kann. Bislang hatte es diesen Wettstreit, anders als bei Frauenpolitik, nicht gegeben: Weil sich KEINE Partei den Anliegen der Männer widmete, brauchte auf diesem Feld auch keine Partei Angst zu haben, von der Konkurrenz abgehängt zu werden. Inzwischen kann man die Parteien fragen: "Die SPD bietet Männern dieses, die FDP jenes. Was habt ihr dagegen anzubieten, liebe Grüne/Union/Linke und so weiter?"\nDem unbenommen bleibt das Misstrauen der Männer gegenüber Giffey groß. So kommentiert ebenfalls auf Facebook Arne Haustein:\nDie braucht angesichts ihrer Verfehlungen grad einfach nur so viel positive PR wie möglich. Da sind dann auch Männer gut genug. Die Alibifunktion dieser Maßnahmen wird doch schon durch die homöophatische Dosis der Gelder verraten. Sie kann sich jetzt als Männerförderin verkaufen und doch ist die Summe so lächerlich gering, dass kein Aufstand der Feministencliquen zu erwarten ist.\nAndreas Ernst merkt an:\nIch glaube Giffey kein Wort mehr. Es wurde in sozialen Medien nur in letzter Zeit wirklich viel Druck gemacht. Fast täglich ein kleiner Shitstorm um mehrere Hinweise, dass sie gegen Gleichberechtigung und gegen das Grundgesetz arbeitet. Das will sie natürlich ruhig stellen. Mit Worten. Nicht mit Taten.\nHierzu wendet in derselben Kommentarspalte Susanne Simsch ein:\nImmerhin will sie ein paar Euro locker machen. Man kann doch nicht erwarten, dass nach jahrhundertelanger Diskriminierung auf einmal Gleichberechtigung eingeführt wird!\nVerhalten zuversichtlich äußert sich Dirk M. Jürgens auf Twitter zu Giffeys Versprechungen:\nSolche Worte allein heißen noch nicht, dass auch was geschieht, aber dass sie überhaupt gesagt werden, ist ein Schritt in die richtige Richtung. Bisher war das Thema ja im Mainstream ein Tabu. Insoweit eine positive Entwicklung. Das heißt jetzt nicht, dass man sich mit einer symbolischen Geste abspeisen lassen soll, aber man soll erstmal nicht vorwerfen, was noch fehlt, sondern motivieren, wo ein richtiger Schritt getan wird.\nProfessor Tonio Walter teilt mir seine ebenfalls optimistische Bewertung mit:\nDie jüngste Initiative von Frau Giffey ist wirklich ermutigend! Das ist etwas, was Sie sich auch auf ihre Fahnen schreiben dürfen. Ich habe das Gefühl, dass wir jetzt endlich insgesamt eine Trendwende erleben; auch wenn der Vorstoß von Giffey lediglich ein zarter Anfang sein kann.\nDer aus der Online-Männerszene bekannte Publizist "Leszek" liefert folgende Einschätzung zu Giffeys Ankündigungen:\nIch finde es gut und freue mich über diese Entwicklung.\nÜber die Ursachen sollte man sich freilich keine Illusionen machen. Es handelt sich sicherlich um den rein pragmatisch-motivierten Versuch einer Partei im Abstieg sich durch Aufnahme des Themas Männerpolitik neue Wählerpotentiale zu erschließen.\nDas Gleiche auch damals bei der FDP.\nPolitische Parteien sind keine verlässlichen Bündnispartner, sie beziehen das Thema Männerpolitik nur ein, falls sie sich in einer spezifischen Situation bestimmte Vorteile davon versprechen und sie vernachlässigen es wieder oder schmeißen es wieder raus, falls sich der Wind in ihren Augen irgendwie dreht und/oder sich in ihren Augen irgendwelche Nachteile dadurch einstellen.\nSolche parteipolitischen Entwicklungen sind meines Erachtens also vor einem rein strategisch-pragmatischen Hintergrund zu analysieren und haben mit ethischen Überzeugungen der parteipolitischen Akteure natürlich in der Regel nichts zu tun.\nEine emanzipatorische soziale Bewegung kann meines Erachtens nur langfristigen Erfolg haben, wenn sie durch beharrliche außerparlamentarische Öffentlichkeitsarbeit und durch gewaltfreie direkte Aktionen Druck auf die Politik ausübt.\nWie ich es einmal formulierte:\nGewaltfreie Aktionen sollten meines Erachtens aus humanistischem Geiste heraus durchgeführt werden und des Weiteren so, dass sie geeignet sind die Medien zu erreichen, berechtigte männerrechtliche Anliegen in der Öffentlichkeit bekannt zu machen und Sympathie und Interesse für die Männerrechtsbewegung als emanzipatorische soziale Bewegung und für berechtigte männerrechtliche Anliegen zu erzeugen.\nDann springen die politischen Parteien irgendwann automatisch an.\nEine emanzipatorische soziale Bewegung sollte sich meines Erachtens aber niemals wesentlich von einer bestimmten politischen Partei abhängig machen oder primär auf eine solche setzen, sondern den außerparlamentarischen Druck durch gewaltfreie direkte Aktionen und außerparlamentarische Öffentlichkeitsarbeit weiter aufrechterhalten. Gerade dadurch hält man dann die politischen Parteien bei der Stange.\nWas das Thema Männerpolitik angeht, würde ich die SPD bei Aufnahme dieses Themas aber zumindest wählen, die FDP (die Partei des Kapitalismus und Neoliberalismus, die Partei der Unterdrücker und Ausbeuter) hingegen niemals.\n2. Wir wechseln den Kontinent, bleiben aber bei der Frage, warum gewaltige finanzielle Zuschüsse fast grundsätzlich dem weiblichen Geschlecht zugute kommen. In der kanadischen National Post beschäftigt sich Barbara Kay mit diesem Missverhältnis. Ich zitiere ihren Artikel im Volltext:\nHillary Clinton sagte 1998 in ihrer Ansprache auf einer First Ladies Conference in El Salvador: "Frauen waren schon immer die Hauptopfer des Krieges. Frauen verlieren ihre Männer, ihre Väter, ihre Söhne im Kampf. ... Frauen werden oft allein mit der Verantwortung für die Erziehung der Kinder zurückgelassen."\nHillary hätte, wenn man sie bedrängt hätte, vielleicht zugegeben, dass es besser ist, einen Trauerfall zu erleiden als zu sterben und dass es besser ist, Kinder allein aufzuziehen, als sich die Beine von einer Bombe zerstören zu lassen. Aber niemand von irgendeinem Einfluss hat sie tatsächlich zu dieser Einsicht gedrängt. Schließlich kanalisierte Clinton nur den geschlechtsspezifischen Zeitgeist, demzufolge Männer als Kollektiv angeborene Privilegien besitzen und Frauen kollektive Opfer sind.\nHeute leben wir 22 Jahre später. In diesem Zeitraum haben amerikanische Frauen nachweislich in allen ehemals männlich dominierten Bereichen der feministischen Checkliste die Glasdecke durchbrochen. Aber indem sie die Zielpunkte des Feminismus weiter in Richtung Utopie verschieben, bewahren und fördern feministische Eliten die gleiche Opfererzählung.\nMelinda Gates, Bill Gates' Ehefrau und philanthropische Partnerin und eine der privilegiertesten Menschen auf diesem Planeten, hat zum Beispiel angekündigt, dass ihre Firma Pivotal Ventures eine Milliarde Dollar für die Zusammenarbeit mit neuen und etablierten Partnern zur Verfügung stellt, um "innovative und vielfältige Ansätze zur Erweiterung der Macht und des Einflusses von (amerikanischen) Frauen zu verfolgen".\nWarum diese massive Finanzspritze notwendig ist, wird in Frau Gates' gelegentlich selbstwidersprüchlicher Aussage nicht gut erklärt. Sie beginnt mit der empörten Feststellung, dass Frauen nur 24 Prozent der Sitze im Kongress innehaben. Doch zwei Absätze später erwäht sie die "Rekordzahl von Frauen, die 2018 kandidierten und gewannen", viele davon farbige Frauen, was wie selbstverständlich in einer Gesellschaft geschah, die seit Jahrzehnten den weiblichen Ehrgeiz fördert.\nGates glaubt an positive Maßnahmen für Frauen - "im Schnellverfahren" - "in Bereichen mit übergroßen Auswirkungen auf unsere Gesellschaft - wie Technologie, Medien und öffentliche Ämter". Aber sie macht keine wirklichen Argumente für verschwenderische Nächstenliebe an Frauen in diesen Bereichen. Bevorzugt Microsoft bei seiner Einstellungspolitik Männer? Die Technologieindustrie gilt als die am meisten politisch korrekte in Amerika. Universitäten überall bieten bereits Frauenfördermaßnahmen an - nur für Frauen bestimmte MINT-Sommerschulen, nur für Frauen bestimmte Stipendien und andere (illegale) Ansprüche, bis zu dem Punkt, dass einige wegen Diskriminierung verklagt werden.\nDie Medien? Handzettel von jeder Organisation oder Agentur, einschließlich der Regierung, die mit einer Social-Engineering-Agenda kommen, ist das Letzte, was die Medien brauchen. Dasselbe gilt für öffentliche Ämter. Frauen steht es frei, für öffentliche Ämter zu kandidieren und Geld für ihre Kampagnen zu sammeln. Elizabeth Warren brauchte Melindas Geld nicht, um eine demokratische Spitzenkandidatin zu werden. Es wird die Schuld ihrer Plattform sein, nicht ihres Geschlechts, wenn sie versagt.\nIch glaube, Melinda leidet unter derselben engstirnigen Geschlechtervision, die in Hillarys El-Salvador-Rede aufschimmerte. Sie kann nur männliche Privilegien und weibliche Ungleichheit sehen. Sie hat keine Ahnung von den 99,9 Prozent der Männer, die nicht reich und berühmt sind und die keine erkennbaren Privilegien genießen, während sie darum kämpfen, den Erfordernisse des täglichen Lebens gerecht zu werden.\nMelinda sollte mal einen Blick auf ein dramatisch die Augen öffnendes Dokument mit dem Titel "Für je 100 Mädchen/Frauen ..." werfen. Dies ist eine Liste, die 2011 von Tom Mortenson, Senior Scholar am Pell Institute for the Study of Opportunity in Higher Education in Washington, D.C., erstellt und 2019 von dem Forscher Mark J. Perry vom American Enterprise Institute aktualisiert wurde. Dieses Diagramm zeigt überraschende datenbasierte Geschlechterunterschiede in der allgemeinen Bevölkerung, die die absurd engen Metriken von Melindas "Macht und Einfluss"-Vision beleuchten.\nDas Diagramm zeigt zum Beispiel folgendes: Auf 100 Frauen, die an amerikanischen Graduiertenschulen eingeschrieben sind, kommen 73 Männer. Auf 100 Frauen, die einen Doktorgrad erwerben, kommen 90 Männer. Auf 100 Mädchen, die den Kindergarten wiederholen, kommen 145 Jungen. Auf 100 Frauen, die an einer Überdosis Opioide sterben, kommen 212 Männer. Auf 100 Frauen, die obdachlos sind, kommen 242 Männer. Auf 100 Frauen im Alter von 20 bis 29 Jahren, die Selbstmord begehen, kommen 450 Männer. Auf 100 Frauen, die bei der Arbeit sterben, kommen 1.294 Männer.\nAuf fast jedem universitären Campus gibt es Frauenzentren und Kommissionen, aber keine für Männer. Präsident Barack Obama schuf einen Rat für Frauen und Mädchen im Weißen Haus, weigerte sich aber, einen für Jungen und Männer zu schaffen. Aber den Daten zufolge sind es Jungen und Männer, die in unserer Gesellschaft in einer Krise stecken. Jungen und Männer bleiben in der Bildung, in Verhaltens- und Gesundheitsfragen zurück, nicht Mädchen und Frauen.\nWenn Melinda Gates über die feministische Faszination für das Ungleichgewicht zwischen den Geschlechtern in dem winzigen Stückchen Gesellschaft hinauskäme, das von Fortune-500-Geschäftsführern, Filmmogulen und Staatsgouverneuren repräsentiert wird, und überlegen könnte, wie ihr Geld der amerikanischen Gesellschaft als Ganzes am besten dienen könnte, würde sie ihre Milliarde Dollar dafür einsetzen, Menschen in Schwierigkeiten zu helfen – ohne Betrachtung ihres Geschlechts.\n3. Ein franzöischer Priester hat gestanden, pro Woche vier bis fünf Jungen missbraucht zu haben:\nIn einem Prozess um Kindesmissbrauch durch einen früheren katholischen Priester in Frankreich hat der Angeklagte mit seinem Geständnis schockiert. Er habe als Leiter von Ferienlagern zeitweise “vier bis fünf Kinder pro Woche” missbraucht, sagte der ehemalige Geistliche Bernard Preynat am Dienstag zum Auftakt seines Verfahrens in Lyon. Er gab sexuelle Übergriffe auf Jungen über einen Zeitraum von 20 Jahren zu.\n4. Die Berliner Zeitung berichtet über den sexuellen Missbrauch von Jungen mit Wissen des Staates. Jetzt wollen die inzwischen erwachsenen Männer das Land verklagen.\n5. Das (eher links stehende) US-amerikanische Nachrichtennetzwerk NPR stellt das Buch "Boys & Sex" der Feministin Peggy Orenstein vor:\nOrenstein verbrachte 25 Jahre damit, das Leben von heranwachsenden und jugendlichen Mädchen zu dokumentieren und hat nie wirklich erwartet, sich auf Jungen zu konzentrieren. Doch dann kam die #MeToo-Bewegung, und Orenstein, zu dessen früheren Büchern "Girls & Sex" und "Cinderella Ate My Daughter" gehören, beschloss, dass es an der Zeit war, junge Männer in Gespräche über Geschlecht und Intimität einzubeziehen.\nIhr neues Buch, "Boys & Sex", basiert auf ausführlichen Interviews mit mehr als 100 ein College besuchende oder auf ein College zusteuernde Jungen und jungen Männern unterschiedlicher Herkunft im Alter von 16 bis 22 Jahren.\n"Als ich das Mädchenbuch schrieb, war das Kernthema bei den Mädchen, dass sie von ihrem Körper abgeschnitten wurden und die Reaktionen ihres Körpers, ihre Bedürfnisse, ihre Grenzen und ihre Wünsche nicht verstanden", sagt sie. "Bei den Jungs war es, als ob sie von ihren Herzen abgeschnitten wurden."\nOrenstein stellt fest, dass die Gesellschaft den Jungen nicht oft "Erlaubnis oder Raum" gibt, um über ihr Innenleben zu diskutieren. Vielleicht waren die jungen Männer, mit denen sie sprach, deshalb so eifrig dabei, sich zu öffnen: "Wenn sie die Chance hatten, wenn jemand sie ihnen wirklich gab und nicht darüber urteilen wollte, was sie zu sagen hatten, dann gingen sie darauf ein."\nOrenstein sagt, die Jungs, mit denen sie sprach, fühlten sich durch traditionelle Vorstellungen von Männlichkeit eingeschränkt. Ein Befragter vertraute ihr an, dass er es vorzog, sich bei Schulprojekten mit Mädchen zusammenzutun, weil "es bei einem Mädchen in Ordnung war zu sagen, dass man nicht wusste, was man macht, und dass man das bei einem Jungen nicht tun konnte".\n"Diese Vorstellung von emotionaler Verletzlichkeit war für Jungs so tiefgreifend", sagt Orenstein. "Verwundbarkeit ist wichtig für menschliche Beziehungen. Wenn du Jungs die Möglichkeit versperrst, verwundbar zu sein, erweist du ihnen einen schlechten Dienst."\nAuch die New York Post berichtet über Orensteins Buch. Ein Auszug:\nIm Laufe von zwei Jahren sprach Orenstein mit Hunderten von Jungen in den Vereinigten Staaten, vom frühen Teenager-Alter bis Mitte 20, die die unterschiedlichsten ethnischen Gruppen, sozioökonomischen Hintergründe, religiösen Überzeugungen und sexuelle Orientierungen umfassten. Sie erfuhr, dass überraschend viele von ihnen nicht den Geschlechterklischees entsprechen: Das heißt, sie sind keine hormongesteuerten Frankenstein-Monster, die von Sex besessen sind und sich nicht um die Konsequenzen kümmern. Vielmehr drängen sie gegen kulturelle Erwartungen, und viele gehen so weit, Sex ganz zu vermeiden.\nDen neuesten Daten der General Social Survey zufolge haben Männer zwischen 18 und 29 Jahren weniger Sex als je zuvor; die Zahl der abstinenten Männer hat sich in den letzten zehn Jahren fast verdreifacht, von 10 Prozent im Jahr 2008 auf 28 Prozent im letzten Jahr.\nAber wie Orenstein entdeckte, ist das eine Bewegung, die weitgehend im Verborgenen existiert. Anstatt ihre Abstinenz zu erklären, denken die jungen Männer sich Entschuldigungen für ihr mangelndes sexuelles Interesse aus - wie ein von Orenstein befragter College-Zehntklässler, der häufig einen "Whisky-Schwanz" vorgetäuscht hat, um Sex zu vermeiden, oder Mitchell in Los Angeles, der jahrelang den Sex mit seiner High-School-Freundin vermied, weil er Angst hatte, dass seine sexuellen Fähigkeiten "einfach nur ... ausreichen" würden.\nWährend die Mädchen darum kämpfen, den magischen Mittelweg zwischen "Prüde" und "Schlampe" zu finden, werden die Jungs "dazu gedrängt, so sexuell aktiv wie möglich zu sein", schreibt Orenstein, "ihre Erste flachzulegen, unabhängig von den Umständen oder wie sie sich gegenüber ihren Partnerin fühlten".\n(...) Orenstein gibt zu, wie schockiert sie darüber war, wie oft die Jungen davon berichteten, dass sie ungewollten Sex hatten, "in denen die Mädchen kein 'Nein' hörten oder es nicht respektierten".\nWar es eine Vergewaltigung? Die Jungen, die sie befragte, waren sich nicht sicher. Sie erinnert sich an einen Studenten, der ihr auf seiner ersten Highschool-Party erzählte, dass er seine Jungfräulichkeit mit 14 Jahren an ein 17-jähriges Mädchen verloren hatte.\nEr wollte es nicht tun, sagt er, aber er war zu betrunken und zu besorgt wegen der Gerüchte, die sie verbreiten könnte, um zu gehen.\n"Wenn es der Kerl ist, der nicht zum Sex einwilligt", fragte er Orenstein, "wie nennt man das dann?"\n3:06 Electronic voting in El Salvador to depend on time and resources - Prensa Latina\n3:06 Electronic voting in El Salvador to depend on time and resources Prensa Latina\nGOBIERNO DE EL SALVADOR Y EE.UU. INAUGURAN MODERNO RASTRO PORCINO EN SAN JUAN OPICO\nCon el apoyo y acompañamiento del Gobierno de El Salvador, a través del Ministerio de Agricultura y Ganadería (MAG) y la Secretaría de Comercio e ...\nVenta de Departamento Duplex en penthouse 173m2, Sector República del Salvador\nDepartamento Duplex PH de Venta, Sector República del Salvador. 173m2 en dos plantas. Dos habitaciones con baño, sala de estar, cocina cerrada con comedor del diario, baño social, cuarto de empleadas con baño. Muy buena vista al parque la...\n2 habitaciones 3 baños dúplex\nTue, 21 Jan 2020 16:13:36 +0100\nAnarcoefemèrides del 21 de gener\nPropaganda de l'acte publicada en el periòdic Barre Evening Telegram del 17 de gener de 1899\n- Conferències d'Emma Goldman: El 21 de gener de 1899 la destacada militant anarquista Emma Goldman comença al Tomasi Hall de Barre (Vermont, EUA) un cicle de quatre conferències sobre la temàtica dels problemes socials organitzades pels anarquistes de la colònia italiana de la ciutat. El 21 de gener parlà sobre «The Dying Republic» (La República moribunda), el 26 gener sobre «The New Woman» (La nova dona), el 28 gener sobre «The Corrupting Effects of Politics on Man» (Els efectes de la corrupció dels polítics en la ciutadania) i el 31 de gener sobre «Autority vs. Liberty» (Autoritat contra Llibertat). L'anarquista Salvatore Pallavicini, que vivia al 47 Granite Street de Barre, fou l'amfitrió de Goldman. El diari Barre Evening Telegram, on treballava Pallavicini, es va fer ressò de la visita i en va fer propaganda dels actes. Alguns «pròcers» de la ciutat s'entrevistaren amb l'alcalde John W. Gordon per exigir la prohibició de l'última de les xerrades, cosa que finalment va succeir i aquest envià el cap de la policia Patrick Brown a evitar l'acte –aquest cap de policia va ser assassinat per anarquistes l'any següent. No obstant això, els llibertaris locals, amb el suport del periòdic Free Society, imprimiren 5.000 exemplars de la conferència que Emma Goldman havia de pronunciar i el repartiren per tota la ciutat.\nConferències d'Emma Goldman (Barre, 21-31 de gener de 1899)\nAbelardo Saavedra del Toro\n- Abelardo Saavedra del Toro: El 21 de gener de 1860 neix a Villamartín (Cadis, Andalusia, Espanya) l'intel·lectual i pedagog anarquista Abelardo Saavedra del Toro, citat a vegades com Abelardo Saavedra Saavedra. A causa de la seva salut precària no assistí a l'escola i fou educat per sa mare Dolores. Més tard ingressà a la Universitat de Cadis, el rector de la qual era família de sa mare, on estudià farmàcia, professió que exercí un temps a Sevilla. Casat amb Enriqueta Borrejo, tingué quatre fills abans de enviduar en 1895. En aquesta època va realitzar diverses feines a Madrid i a Sevilla, com ara escrivent als arxius catedralicis, preceptor i administrador de diversos aristòcrates, tramviari, apotecari, redactor i corresponsal a Itàlia del periòdic sevillà La Época, etc. El descobriment de l'anarquisme fou gràcies als contactes amb un camperol andalús i a finals del segle s'erigí defensor de les classes populars des del punt de vista llibertari. Entre 1902 i 1905 dirigí a Morón La Voz del Terruño i fou empresonat durant uns mesos a Sevilla, on conegué Martínez Barrios, aleshores anarquista, però que immediatament es passà al lerruxisme per a sortir de la presó. Va fer amistat amb nombrosos i destacats militants anarquistes, com ara Salvochea, Sánchez Rosa, Vallina, Ojeda i González Sola. També intervingué en la famosa i reexida gira propagandística andalusa de La Revista Blanca. El maig de 1903 representà les societats obreres de Morón, El Coronil, Montellano i Utrera en el Congrés de la Federació de Societats Obreres de Resistència de la Regió Espanyola (FSORE) i, a començaments de 1904, va fer mítings per Andalusia (Coronil, Utrera, Morón, Montellano) demanant l'amnistia per als presos de «La Mano Negra». L'abril de 1904, amb Sánchez Rosas, recorregué Múrcia en una gira de propaganda preparatòria del IV Congrés de l'FSORE i a finals d'any, amb Ojeda i Gonzálea Sola, enquadrats en el «Grup 4 de Maig», s'encarregà del setmanari Tierra y Libertad. Després d'ensenyar en una escola laica i amb quaranta processos per delictes d'impremta a les esquenes, abandonà Madrid i marxà a Barcelona. A la capital catalana col·laborà estretament amb Francesc Ferrer i Guàrdia en la redacció de llibres de text per a l'Escola Moderna i també, segons algunes fonts, fundà fins a 148 escoles d'inspiració ferreriana a Andalusia. Empaitat per les forces repressives barcelonines, s'exilià a París, d'on fou deportat, instal·lant-se finalment a Tànger fins a la proclamació de l'amnistia amb motiu de les noces del rei Alfons XIII. A Madrid ajudà Eduardo Barriobero y Herrán en les seves traduccions de Rabelais. En 1905 a la Corunya va participar en el míting del Primer de Maig amb Romeo. El maig de 1906 fou detingut i empresonat arran de l'atemptat de Morral i l'any següent, cridat pels anarquistes cubans, viatjà clandestinament a l'illa caribenya amb Francisco González Sola (Paco Sola). A Cuba ambdós van fer mítings i conferències i es feren càrrec del setmanari ¡Tierra! de l'Havana. Mesos més tard es traslladà a Regla, on organitzà el Centre d'Estudis Socials, i a Cruces, on treballà de sabater. Sembla que intervingué en el Congrés Nacional Anarquista i que creà estructures organitzatives en el sector sucrer. En 1912, a causa de la seva activitat en el moviment obrer, fou deportat pel dictador José Miguel Gómez a Espanya. Instal·lat a Madrid, poc després s'exilià a França arran de l'atemptat de Manuel Pardiñas, anarquista que coneixia, contra el president del Consell de Ministres José Canalejas. En 1913 tornà a Cuba i s'establí a Isabela de Sagua, on desplegà la seva militància. En 1915 fou deportat novament a la Península. Acabat de desembarcar, marxà a Lisboa,on treballà d'impressor, i després a Sevilla, on reprengué les seves relacions amb Ojeda i González Sola. Tot tres organitzaren un negoci de fotografia, que durà poc per discrepàncies amb Ojeda. Instal·lat a Barcelona, desenvolupà una important tasca militant, convertint ca seva en un centre llibertari, alhora que taller de confecció de roba, participant en les tasques del Sindicat del Vestir. També fou assidu del Centre Obrer de Serrallonga, on feia xerrades setmanals. A partir de 1927 visqué a Santa Coloma de Gramanet i durant la dècada dels vint i fins a la Revolució de 1936 viatjà arreu de la Península com a representant de material ortopèdic. Els últims anys de sa vida va haver de patir la follia de sa companya, Jacoba Fernández. Quan esclatà la guerra civil, amb 76 anys, s'obstinà a anar al front a combatre, marxant al d'Aragó. Abelardo Saavedra, que destacà com a conferenciant i orador, però també com a periodista, va morir el 18 de novembre de 1938 a Barcelona (Catalunya).\n- Olga Taratuta: El 21 de gener de 1876 –diverses fonts citen altres anys (1874 i 1878)– neix a Novodmitrovka (Kherson, Ucraïna, Imperi Rus) la revolucionària anarcocomunista Elka Golda Eljevna Ruvinskaia, més coneguda com Olga Iljinicna Taratuta –encara que va fer servir altres pseudònims (Babushka, Valia, Tania, D. Basist, etc.). Era filla d'una família jueva dedicada al petit comerç. Després d'estudiar magisteri, treballà com a mestra. En 1895 va ser detinguda per les seves activitats polítiques i en 1897 entrà a formar part del grup socialdemòcrata animat pels germans Abram i Iuda Grossman, que també esdevindran anarquistes, a Iekaterinoslav (actual Dnipropetrovsk). Entre 1898 i 1901 fou membre de la Unió d'Obrers del Sud de Rússia i del comitè local del Partit Obrer Socialdemòcrata Rus (POSDR) d'Elizavetgrad (actual Kirovohrad). En 1901 marxà a Alemanya i més tard a Suïssa; durant aquesta època va treballà en el periòdic Iskra (L'Espurna), òrgan dels militants del POSDR exiliats, i conegué Gueorgui Plekhànov i Vladímir Lenin. En 1903, durant la seva estada a Suïssa, evolucionà cap a l'anarcocomunisme. En 1904 retornà a Ucraïna i s'uní al grup anarquista «Neprimirimye» (Els Intransigents) d'Odessa, on també havia seguidors de l'anarquista polonès Jan Waclaw Machajski (A. Wolski). L'abril de 1904 va ser detinguda per les autoritats tsaristes, però va ser alliberada mesos després per manca de proves. Un cop lliure se sumà, sota el nom de Babushka, al Grup d'Obrers Anarcocomunistes d'Odessa. L'octubre de 1905 va ser novament detinguda, però gràcies a l'amnistia política resultant de la Revolució russa de 1905 va ser alliberada. Després s'integrà en l'anarcoterrorista Grup d'Anarcocomunistes del Sud de Rússia, que copejava institucions imperials i representants de la burgesia. El desembre de 1905 participà en l'atemptat al Cafè Libman d'Odessa; detinguda, va ser jutjada i condemnada a 17 anys de treballs forçats. El 15 de desembre de 1906 aconseguí fugir de la presó d'Odessa i s'exilià a Ginebra (Ginebra, Suïssa). La tardor de 1907 marxà a Iekaterinoslav, a Kiev i a Odessa, on participà en l'organització dels atemptats contra els generals Aleksandr Kaulbars, comandant de la regió militar d'Odessa, i Tolmachev, governador d'aquesta ciutat, a més de la voladura dels tribunals d'Odessa. El febrer de 1908, quan preparava a Kiev amb altres companys l'atac a la presó de Lukiniovka per alliberar els anarquistes presos, el grup va ser encerclat per la policia; pogué fugir, però va ser detinguda a Iekaterinoslav; jutjada en 1909, va ser sentenciada a 21 anys de treballs forçats. El març de 1917 va ser alliberada arran de la Revolució russa i trobà que son fill s'havia fet adult. El maig de 1918 participà en les activitats del Socors Roig Polític (SRP) que feia costat els revolucionaris empresonats de qualsevol tendència política. Amb els fets revolucionaris es mantingué una mica al marge del moviment llibertari, però la repressió que exercia el govern bolxevic va fer que prengués partit pels anarquistes i s'incorporà al periòdic anarcosindicalista Golos Truda (La Veu del Treball) i el setembre de 1920 a la Confederació Nabat. A finals de setembre de 1920, amb la treva entre el govern soviètic i l'Exèrcit Revolucionari Insurreccional d'Ucraïna (Exèrcit Negre) de Nèstor Makhno, retornà a Ucraïna. Amb cinc milions de rubles que els comandants maknovistes li lliuraren a Gulyaipolé, fundà a Khàrkiv la Creu Negra Anarquista (CNA), que ajudava els presoners i els perseguits anarquistes. El 26 de novembre de 1920 va ser detinguda, amb 300 companys, en un gran operatiu repressiu governamental contra els moviments anarquista i makhnovista que s'havien reunit a Khàrkiv per celebrar l'1 de desembre una conferència anarquista. Un cop clausurat el local de la CNA, el gener de 1921 va ser traslladada a la presó de Botyrki de Moscou. Fou una de les preses que va tenir autorització per assistir als funerals de Piotr Kropotkin. El 26 d'abril de 1921 va ser transferida a la presó d'Orlov. Durant els mesos següents el general soviètic Attorney li oferí la llibertat a canvi d'una declaració pública de renúncia del pensament anarquista; la seva resposta fou sumar-se a una vaga de fam amb altres presos llibertaris que durà 11 dies. Malalta d'escorbut, va perdre totes les dents i la seva salut es deteriorà totalment. El març de 1922 va ser confinada a Veliki Ústiug dos anys. En 1924, un cop lliure, s'instal·là a Kiev i a mitjans d'aquell any va ser detinguda per difondre propaganda anarquista, però va ser alliberada poc després. S'establí a Moscou i en 1927 participà activament en la campanya de suport internacional per l'alliberament dels anarquistes italoamericans Nicola Sacco i Bartolomeo Vanzetti. Entre 1928 i 1929 lluità per la creació d'una organització internacional de suport als anarquistes tancats a les presos soviètiques i per això mantingué una extensa correspondència. En 1929 retornà a Odessa, on va ser novament detinguda per intentar organitzar un grup anarquista entre els treballadors ferroviaris; jutjada, va ser condemnada a dos anys de presó. Un cop alliberada, retornà a Moscou, on s'adherí a l'Associació de Presoners Polítics i Exiliats, que lluità per aconseguir, sense èxit, pensions per vellesa, pobresa i malaltia per als antics revolucionaris. En 1933 va ser de bell nou detinguda. En 1937 treballava a Moscou com a obrera en una fàbrica metal·lúrgica. El 27 de novembre de 1937 Olga Taratuta va ser detinguda per última vegada acusada d'activitats anarquistes i antisoviètiques; jutjada el 8 de febrer de 1938, va ser condemnada a mort per l'Alt Tribunal soviètic i executada el mateix dia.\n- Savinio Fornasari: El 21 de gener de 1882 neix a Mortizza (Piecenza, Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista i anarcosindicalista Savinio Fornasari. Després de llicenciar-se de l'exèrcit, a començaments dels any deu començà a treballar com a obrer als ferrocarrils i s'adherí a la Cambra de Treball i al moviment anarquista de Piacenza. En 1914 era secretari de la Secció de Ferroviaris d'aquesta localitat, membre de la Cambra de Treball i col·laborador del seu òrgan d'expressió, La Voce Proletaria. El juny de 1914, per les seves activitats, va ser traslladat a Isola della Scala i a Poggio Rusco, i el setembre de 1917 a Praia d'Aieta di Tortora, on estava subscrit al setmanari L'Avvenire Anarchico (1911-1922) de Pisa. El maig de 1919 retornà a Piacenza i participà en el moviment contra l'encariment de la vida; també esdevingué membre de la comissió executiva de la Cambra del Treball, on desenvolupà una intensa propaganda. Per tota aquest activitat, va ser detingut i empresonat entre el novembre de 1919 i el febrer de 1920. Va ser nomenat secretari de la Unió Anarquista de Piacenza, creada el 22 de febrer de 1920 per 16 grups. En aquesta època va ser apallissat en dues ocasions per escamots feixistes. L'1 de setembre de 1923 va ser acomiadat dels ferrocarrils. Constantment amenaçat pels feixistes, en 1925 el seu domicili va ser escorcollat per la policia a la recerca de documents sobre el Sindicat de Ferroviaris. El 2 de juliol de 1925 marxà a França i s'instal·là d'antuvi a Plaisance i després a Tolosa de Llenguadoc amb son germà Giuseppe. Més tard s'establí a Sartrouville. Com a membre de la Unió Sindical Italiana (USI), el setembre de 1925 participà en un congrés celebrat a París i, segons la policia, que apuntà que era amic íntim d'Armando Borghi, el 8 de novembre de 1925 en una reunió secreta d'anarquista italians celebrada a la sala Garrigues (número 20 del carrer Ordener) de París. En 1929 va ser nomenat membre de la Comissió de Correspondència de la Unió Anarquista Italiana (UAI), encarregant-se de les relacions amb els companyies que lluitaven a la Itàlia feixista. Arran de la crisi que patí la UAI, participà activament en la seva reorganització i esdevingué membre de la Comissió de Correspondència de la Unió Comunista Anarquista dels Pròfugs Italians (UCAPI), on polemitzà amb Camillo Berneri, que volia obrir-se a les altres organitzacions antifeixistes mentre Fornasari era partidari de construir abans una forta i solidària organització anarquista. En 1930 fou responsable de la Cooperativa d'Edicions de Sartrouville. Després de la transformació en 1934 de la UCAPI en la Federació Anarquista dels Pròfugs Italians (FAPI), entrà a formar part del Comitè Federal d'aquesta nova organització i en la redacció del seu òrgan d'expressió Lotte Sociali. L'octubre de 1935 fou un dels organitzadors del Congrés Italià de Sartrouville que donà lloc a la fundació del Comitè Anarquista d'Acció Revolucionària (CAAR), que se celebrà entre l'1 i el 2 de novembre i on participaren, entre altres, Umberto Tommasini, Rodolfo Gunscher, Angelo Bruschi, Antonio Cieri, Giulio Bacconi i Enzo Fantozzi. En 1936, arran de la constitució de la Federació Anarquista Italiana (FAI), va ser nomenat responsable de la seva Federació Regional parisenca. El gener de 1937 fou nomenat membre del Comitè Anarquista de Suport a Espanya i realitzà nombrosos viatges des de París a Barcelona (Catalunya). En 1938 s'instal·là en una petita localitat a prop de Tolosa de Llenguadoc. A finals de 1939 retornà a París. El 17 de novembre de 1940 va ser detingut per la policia alemanya i, després de 16 mesos d'empresonament, va ser deportat a un camp de concentració alemany. El març de 1942 va ser lliurat a les autoritats italianes. Condemnat per un tribunal feixista a dos anys de confinament, va ser internat a illa de Ventotene. En 1943 retornà a Piacenza, però la seva delicada salut, agreujada per les estades als camps de concentració, li van impedir participar en la resistència. Sa companya i sos fills van morir en un bombardeig. Després de la II Guerra Mundial participà de vell nou en la reorganització del moviment llibertari i esdevingué secretari de la Unió Comunista Llibertària (UCL). Savinio Fornasari va morir el 16 de setembre de 1946 a Piacenza (Emília-Romanya, Itàlia) després de ser atropellat per un jeep de l'exèrcit britànic.\n- Victor Pengam: El 21 de gener de 1883 neix a Brest (Bretanya) el militant anarquista, antimilitarista, neomaltusià, sindicalista i cooperativista Victor François Marie Pengam. Orfe, es va criar a l'Orfenat de la Marina de Brest. En 1897 va entrar com a aprenent a l'Arsenal de Brest (drassanes de vaixells de guerra). En 1903 va crear una secció de la Joventut Sindicalista de França, grup format per una seixantena d'obrers de l'Arsenal que se centrava en la cultura i la propaganda maltusiana, alhora que en l'agitació i la propaganda revolucionària, i que organitzava sessions recreatives on es prenien begudes no alcohòliques. El 4 de juliol de 194 es va crear oficialment la Borsa de Treball de Brest i Pengam va ser-ne elegit tresorer i controlador de comptes. El 3 d'octubre de 1905 va ser castigat a cinc mesos sense feina per «incitació a militars a la desobediència» en un acte organitzat a la Borsa del Treball i el gener de 1906 va ser jutjat a l'Audiència de Finistère per aquest delicte, però va ser absolt, gràcies a la creació d'un Comitè de Defensa Social que es va crear en el seu suport. Com a antimilitarista va ser inscrit amb el «Carnet B». Va ser secretari general de la Unió Regional dels Sindicats de la Borsa del Treball de Brest. Com a obrer del port de l'Arsenal, va ser secretari general del nou sindicat anarquista d'obrers del port. En 1909 va participar en el Grup d'Estudis Racionals, creat pels anarquistes Groult i Gosselin, i que agrupava militants anarcocomunistes i individualistes. En 1910 va intervenir activament en la creació del Cercle Neomaltusià (9 rue Fautras de Brest) i va organitzar les xerrades setmanals sobre temes naturistes (anatomia, fisiologia, embriologia, alimentació racional, higiene física, etc.). En 1911, amb Jules Le Gall, va crear el grup anarquista «Les Temps Nouveaux», que va adherir-se en la Federació Comunista Anarquista (FCA) i va participar en el Comitè d'Entesa dels Grups d'Avantguarda, que va organitzar a partir de desembre de 1912 la lluita contra la guerra a Brest; Pengam serà anomenat tresorer del grup. En 1911 també, Pengam i Gourmelon van ser jutjats, el primer per robatori i ultratge a un magistrat i el segon per sabotatge; les multes van ser pagades pel Comitè de Defensa Social. En 1912 va fundar el Grup de Pupils de la Casa del Poble i l'any següent va abandonar les seves activitats a la Borsa del Treball per consagrar-se a l'educació d'un centenar d'orfes, organitzant reunions culturals, esportives, musicals, etc. En 1913 va ser detingut per les seves activitats neomaltusianes. Va fundar una banda que desfilava en els actes del Primer de Maig interpretant peces com L'Hymne au 17e, L'Internationale, etc. Mobilitzat en 1914, va ser ferit en combat i va contreure la tuberculosi. En tornar de la guerra, va obrir un restaurant en règim de cooperativa a l'Arsenal i va reorganitzar, al costat de Paul Gourmelon, el moviment llibertari a Brest. Victor Pengam va morir el 3 de març de 1920 a Kerguérec (Lambézelle; actualment pertany a Brest, Bretanya). Les seves exèquies civils, el 5 de març de 1920, van donar lloc a una gran manifestació de dol on van participar més de 15.000 persones. Un important carrer de Brest porta el seu nom.\nNotícia del judici de Léon Jahane apareguda en el periòdic parisenc Le Temps del 22 de juny de 1917\n- Léon Jahane: El 21 de gener de 1887 neix a Mouzeil (País del Loira, França) l'anarquista, sindicalista revolucionari i antimilitarista Léon Jean Marie Jahane. Fill d'un carreter, treballà cimentant obres i en 1912 fou membre del consell d'administració del Sindicat General de la Construcció de la Confederació General del Treball (CGT) del departament del Sena (París, França). Formà part del grup anarquista «Les Originaires de l'Anjou», adscrit a la Federació Comunista Anarquista (FCA), i fou íntim amic de l'anarquista Louis Bertho (Jules Lepetit). El 18 de desembre de 1912 substituí Henry Combes, que havia hagut de fugir, en la secretaria de la FCA. L'1 de febrer de 1913 va ser detingut, amb un altre company de la FCA, manant pels carrers de parís un automòbil cobert amb grans cartells fent una crida a un míting de la FCA en favor del dret d'asil en ple judici dels supervivents de la «Banda Bonnot». Altres militants de la FCA (Albert Dureau, Jules Barday i Lucien Belin) que transitaven per París en iguals condicions, també van ser detinguts. El 12 d'abril de 1913, en una reunió plenària de la FCA, va ser nomenat secretari de la comissió d'organització del Congrés Nacional Anarquista previst per a l'agost següent, comissió de la qual van ser també membres François Cuisse, Robert Guérard, Ernest Labrousse, Henri Lemonnier i André Schneider. L'endemà, 13 d'abril, en una reunió en petit comitè al bar Chatel, al bulevard Magenta de París, Jahane i Belin, respectivament secretari i tresorer de la FCA, rebutjaren assumir les responsabilitats penals de l'edició del fullet de la FCA Contre les armements, contre la loi de trois ans, contre tout militarisme –la «Llei dels tres anys» de 1913 augmentava la durada del servei militar de dos a tres anys en vistes a preparar l'Exèrcit francès per a una eventual guerra amb l'Imperi Alemany. Charles Gandrey acceptà assumir nominalment la responsabilitat, però Jahane i Belin conservaren la direcció real del secretariat. Les accions judicials contra el fullet s'engegaren efectivament una setmana més tard i Jahane va ser reemplaçat per Albert Goldschild en la secretaria de la comissió d'organització del Congrés Nacional Anarquista. El 19 de desembre de 1913, amb el company Henry, va ser elegit secretari interí de la Unió Regional Parisenca de la Federació Comunista Anarquista Revolucionària (FCAR), però poc temps després va ser reemplaçat per Victor Delagarde. El 3 de setembre de 1913 fundà amb alguns amics a Vincennes (Illa de França, França) una cooperativa de la construcció, «L'Avenir de la Construction du Bâtiment», de la qual fou membre del seu consell d'administració. En aquesta època, la policia el tenia fitxat com a un dels membres de la FCAR més influents. Quan les eleccions legislatives de la primavera de 1914, va ser nomenat secretari del Comitè de Defensa per a la Llibertat d'Opinió, que coordinà les candidatures antiparlamentàries dels detinguts polítics. El 30 de setembre de 1914 va ser detingut per insubmissió i l'octubre a Angers (País del Loira, França) va ser declarat exempt del servei militar; la policia sospità que per aconseguir aquesta mesura s'havia reobert una vella ferida, però, no obstant això, en la revisió del 15 de gener de 1915 va ser novament declarat exempt. Durant la Gran Guerra, juntament amb altres anarquistes, va ser destinat a treballar al camp atrinxerat de Longjumeau (Illa de França, França), on restà fins l'octubre de 1914. Segons un informe policíac del 6 de març de 1915, mantingué amb altres companys una activitat clandestina com a membre dels «Amics de Le Libertaire», associació de la qual era el tresorer, recaptant diners amb la finalitat de fer reaparèixer el setmanari. En aquesta època es relacionà estretament amb el grup anarquista parisenc animat per Pierre Martin i amb els llibertaris antimilitaristes empresonats a Caen (Baixa Normandia, França) Louis Lecoin i Pierre Ruff. Participà en les activitats del Comitè per a la Represa de les Relacions Internacionals (CRRI), que feia costat les tesis antibel·licistes adoptades l'agost de 1915 en la Conferència de Zimmerwald, i en el Comitè de Defensa Sindicalista (CDS). El febrer de 1916 obtingué el permís de xofer i a finals d'aquell any adquirí un automòbil per treballar pel seu compte com a taxi, entrant a formar part del Grup d'Acció Sindicalista Revolucionària dels Cotxers-Xofers del departament del Sena. Visqué amb Joseph Halbert i el seu domicili es convertí en lloc de reunions pacifistes. El 13 de setembre de 1916 Lecoin li va escriure des de Caen per a demanar-li que fes difusió del manifest «Als lectors de Le Libertaire», que Claude Content estava editant. El 13 d'abril de 1917, durant una reunió dels «Amics de Le Libertaire» proposà cedir les publicacions a Sébastien Faure per 500 francs. L'1 de juny de 1917 va ser detingut arran de passejar-se per París amb un cotxe cobert amb uns cartells amb el text «Prou homes assassinats, pau!». Jutjat pel X Tribunal Correccional el 19 de juny, el seu advocat Mauranges argumentà que la cita era del president nord-americà Woodrow Wilson i que l'havia feta seva el president del Consell de Ministres francès Alexandre Ribot; però com que un lot de pamflets pacifistes («Al poble de París. La pau sense annexions, sense conquestes i sense indemnitzacions.») també havia estat requisat, va ser condemnat per «expressions alarmistes» a sis mesos de presó i a la suspensió del seu permís de conduir. En el judici, acusà la policia d'haver-li apallissat i per aquest motiu havia d'estar en tractament a la infermeria de la presó de la Santé de París; Jahane abandonà la sala al crit de «Visca l'anarquia!». El 31 d'octubre i el 12 de desembre de 1917, el diputat socialista Jean Longuet intervingué sense èxit per obtenir la restitució del seu permís de conduir i el d'un altre xofer pacifista, Lucien Grossin. El 15 de febrer de 1918, el diputat socialista Pierre Laval intercedí davant el ministre de l'Interior. El 8 d'abril de 1918 la policia redactà un informe sobre les seves activitats pacifistes, les de sa companya, Juliette Leglohaec, i les d'Alphonse Barbé. El març de 1919 fou un dels signants d'una protesta contra els escorcolls a la seu de Le Libertaire arran de l'atemptat d'Émile Cottin contra l'intent d'assassinat del president del Consell de Ministres Georges Clémenceau. El 9 de desembre de 1921 va ser condemnat pel Tribunal Correccional a 100 francs de multa per «injúries». Cap al gener de 1922 la seva militància cessà i el desembre de 1926 es traslladà a Niça (Provença, Occitània) per explotar-hi el garatge Garibaldi i una bijuteria. En 1930 retornà a París per regentar un garatge. El juny de 1931, quan regia la «Societat Parisenca de Garatges» d'Aubervilliers (Illa de França, França), va ser esborrat del «Carnet B» dels antimilitaristes. En 1933 liquidà la citada empresa de garatges. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\nPortada de l'obra de Chazoff La CGT, colonie soviétique (1939)\n- Jules Chazoff: El 21 de gener de 1891 neix al III Districte de París (França) el militant anarquista Jules Chazanoff, també conegut com Jules Chazoff. Sos pares es deien Joachim Chazanoff, enquadernador, i Ésther Libert. En 1912 a París fou secretari del grup Joventut Anarquista –on militaven Maurice Boyer, Pierre Mualdés, Michel Morin, Dremière, Albert Dremière, Carré, etc.–, lligada a la Federació Comunista Anarquista (FCA), i membre de la «Llar Popular de Belleville». El 13 d'abril de 1915 es casà al XX Districte de París amb Suzanne Marie Boyer. Després de la Gran Guerra, col·laborà en Le Libertaire. El 9 d'abril de 1922 fou detingut, amb Emilienne Corroyer, Adolphe Bridoux i Henriette Engrand, per haver distribuït pamflets a favor d'Émile Cottin, que havia disparat contra el president Georges Clemenceau, i jutjat davant un tribunal de Béthune. En 1924, amb Germaine Berton, va fer una gira propagandística per l'amnistia. Aquest mateix any, després d'un viatge a la Rússia comunista com a delegat llibertari al II Congrés de la Internacional Sindical Roja, va escriure Le mensonge bolcheviste, dura crítica al sistema soviètic i anticipació a les obres i crítiques d'Anton Ciliga. A partir de juny de 1925 edità el Bulletin mensuel du Comité de défense des révolutionnaires emprisonnés en Russie. En 1926 fou condemnat a vuit mesos de presó per «provocació de militars a la desobediència». El fet d'haver demanat i d'haver obtingut per aquest afer ajuda del Socors Roig Internacional (SCI) i d'haver agraït aquesta en el periòdic comunista L'Humanité li va valer algunes crítiques des del moviment anarquista. Malgrat tot, continuà col·laborant en Le Libertaire i en 1927 s'adherí a la Unió Anarquista Comunista Revolucionària (UACR), que abandonà l'any següent. En aquesta època col·laborà en l'Encyclopédie Anarchiste. En 1933 abandonà el seu ofici d'electricista i esdevingué corrector. En 1935 participà en la conferència contra el «Pacte Laval-Stalin». El 26 d'agost de 1936 a la Sala Wagram de París participà en nom de la Unió Anarquista (UA) en el gran míting de suport a la Revolució espanyola que aplegà més de tres mil persones. En 1938, enmig dels conflictes arabojueus a Palestina, va escriure dos articles en Le Libertaire –«Quand Israël règne» (18 d'agost de 1938) i «Les juifs et la Palestine» (1 de setembre de 1938)– on atacà durament la violència sionista contra el poble palestí i el primer article fou contestat pel Grup Anarquista Jueu de París que reivindicava el socialisme sionista emancipador. Arran de la retirada el gener i febrer de 1939 de les forces republicanes de la Península, fou comissionat, amb Lucien Haussard, com a enviat especial de la Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA) a Portvendres, on ajudarà nombrosos refugiats a fugir de l'internament en camps de concentració. Aquest mateix any publicà La CGT, colonie soviétique. Durant la guerra jugà un gran paper en la reorganització del Sindicat dels Correctors a la regió lionesa. En 1941 fou detingut per primera vegada per les autoritats alemanyes, però fou alliberat per sotmetre's a una intervenció quirúrgica. El novembre de 1943 fou novament detingut i internat a Drancy a partir del gener de 1944 en qualitat de «israelita». L'agost de 1944 fou alliberat per les tropes aliades. Sempre militant anarquista, Jules Chazoff va morir el 19 setembre de 1946 al seu domicili del XVII Districte de París (França).\nLibero Battistelli (1937)\n- Libero Battistelli: El 21 de gener de 1893 neix a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia) l'escriptor, advocat i milicià llibertari Luigi Battistelli, conegut com Libero Battistelli. D'antuvi republicà federal i francmaçó, milità en el Partit Republicà Italià (PRI) i era un admirador del sindicalista Giuseppe Massarenti. En 1915 va ser cridat a files i es va llicenciar en 1919. Després d'estudiar la carrera de Dret, defensà, juntament amb Mario Bérgamo, davant els jutjats els treballadors agraris de Molinella, d'on era la seva companya, Enrica Zuccari (Enrichetta). A començaments de 1927, després que un escamot feixista destrossés el seu bufet a Bolonya, s'exilià voluntàriament a Rio de Janeiro (Rio de Janeiro, Brasil) amb sa companya, on treballà com a periodista en la premsa antifeixista. Al Brasil mantingué una estreta amistat amb la parella d'anarquistes formada per Nello Garavini i Emma Neri, a més de Francesco Frola i Goffredo Rosini. En aquest país milità en la Lliga Antifeixista, en la Lega Italiana dei Diritti dell' Uomo (LIDU, Lliga Italiana dels Drets de l'Home) i en Giustizia e Libertà, de la qual fou un dels primers membres i formà part del seu Comitè Central, juntament amb Carlo Rosselli, i col·laborà en el seu òrgan d'expressió del mateix nom. A partir del setembre de 1929 entaulà correspondència amb Camillo Berneri, de qui arribarà a ser un gran amic. Col·laborà en la revista llibertària Studi Sociali, publicada a Montevideo (Uruguai) i Buenso Aires (Argentina) per Luigi Fabbri, i en Problemi della Rivoluzione italiana. Quan s'assabentà del cop feixista de juliol de 1936 a Espanya, no dubtà a marxar-hi amb sa companya per lluitar. Embarcat en el vaixell anglès Delambre, arribà a Londres i després, el setembre de 1936, arribà a la Península. S'enrolà com a milicià en el I Batalló de la Brigada «Garibaldi» i en la Secció Italiana de la Columna «Ascaso». Col·laborà en el periòdic anarquista publicat per Camillo Berneri a Barcelona Guerra di Classe (1936-1936) i en Pensieri e Battaglie. En novembre de 1936, durant l'ofensiva contra Almudébar, comandà la bateria d'artilleria «Michele Schirru», gràcies a la seva experiència com a oficial d'artilleria en la Gran Guerra. Fou conseller militar de la Divisió «Ascaso» i va ser partidari, ben igual que Carlo Rosselli, de l'enquadrament dels milicians en l'Exèrcit Popular republicà. El 16 de juny de 1937, quan guiava l'assalt del I Batalló de la Brigada «Garibaldi» contra unes posicions falangistes a la zona d'Osca, va ser greument ferit per una ràfega de metralladora. Libero Battistelli va morir el 22 de juny de 1937 a l'Hospital General de Barcelona (Catalunya) a resultes d'aquestes ferides. Entre les seves obres destaquen I fuori-classe (1931), Inconvenienti di segnare il passo (1932), Appunti sui problemi dell'azione (1933) i La reazione in marcia (1934), i deixà tres llibres inèdits, L'attentato Zamboni (2000), Un operaio qualunque i un volum sobre Bolonya que va escriure abans de marxar a Espanya. Un carrer de Bolonya porta el seu nom.\nLibero Battistelli (1893-1937)\n- Alfredo Donnay Gómez: El 21 de gener de 1894 neix a Vitòria (Àlaba, País Basc) el poeta, compositor i militant anarquista i anarcosindicalista Alfredo Donnay Gómez –a vegades citat erròniament Donay. Son pare, Carlos Donnay Iriarte, era d'origen belga i d'Iparralde, i sa mare, Petra Gómez del Val, burgalesa. Amb només 12 anys era vocal de l'Agrupació Obrera Republicana de Vitòria i com a tal signà el 21 de juliol de 1907 una petició d'indult per al periodista José Nakens Pérez dirigida al ministre espanyol de Gràcia i Justícia. En 1911 emigrà a l'Argentina, on vivia sa germana Ascensión. S'instal·là a Buenos Aires i després a Pigüe. En 1913 retornà a la Península. El 7 de novembre de 1915 es casà amb Águeda Monreal Martínez, amb qui tindrà quatre fills i tres filles. En 1917 s'integrà en la xaranga «Los Gitanos» i a partir de 1918 compongué la lletra i la melodia per a les comparses del carnaval de Vitòria, tasca que es perllongà fins a la suspensió del carnestoltes arran de la Guerra Civil. Sabé compaginar la seva feina de ebenista –entre el gener de 1921 i el febrer de 1922 va fer feina a la fàbrica de mobles de Sixto Arrieta a Vírgala Mayor, poble veí a Maeztu, i posteriorment a la fusteria de Gabino Cuevas– amb la militància anarquista i anarcosindicalista. Va ser un dels creadors de la Societat Obrera de Resistència «La Fraternal», que tindrà un paper destacat en les protestes de 1915 per la pujada del preu del pa i l'assalt de fleques. En aquests anys formà part, amb Cosme Aranguren, Alberto Prestamero, Jesús Eseverri, Manuel Zavala, Juan Murga, León Jiménez, Isauro Hidalgo, Martín Ibáñez, Vicente Navarro, Indalecio Díaz i Juan Aranguren, del grup anarquista «Los Conscientes». L'1 de març de 1920 fou un dels refundadors, amb Juan Aranguren, Juan Murga, Daniel Orille i altres, del Sindicat Únic de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Vitòria, destacant posteriorment en el Sindicat de la Fusta. Va ser corresponsal del periòdic Solidaridad Obrera de Bilbao, destacant la seva secció de poesies revolucionàries «Lacras sociales». Fou l'introductor a l'anarquisme, amb Daniel Orille, del metge Isaac Puente, ja que Águeda Monreal patia d'artritis i va ser atesa per aquest a Birgara, circumstancia que facilità el tracte entre el poeta i el metge. En 1929 començà cantar com a tenor en l'«Orfeón Vitoriano», dirigit per Joaquín Eseberri amb qui aprengué música quatre anys. En 1937 creà el cor «La Armonía», el qual divulgà les seves composicions. En un determinat moment abandonà la militància llibertària i es dedicà plenament a la creació poètica i musical; per aquesta raó, no patí represàlies de la dictadura franquista en acabar la Guerra Civil. Durant sa vida es dedicà a crear un cançoner de senzills compassos i melodies, de temes ingenus que tractaven dels paisatges i dels paisans d'Àlaba, i que entraren a formar part del cançoner popular alabès (Del solar alavés, Los Chinos, Zurbano, Blancas como palomas, Viejo molino, Recordando, Marcha de los montañeros alaveses, Himno al Deportivo Alavés, etc.). El 28 de juliol de 1978 l'Ajuntament de Vitòria batejà amb el seu nom un carrer del barri d'Arriaga de Vitòria. Entre els cançoners que publicà destaquen Senderos de ilusión (1930), Nuevas y viejas canciones alavesas (1942), Nuevas canciones vitorianas (1960), Selección de canciones (1971), Senderos de ilusión. Prosa y verso (1974), Mis canciones (1977) i Del solar alavés (1992, pòstum). Alfredo Donnay Gómez va morir l'1 de març de 1986 a la residència Nuestra Señora de las Nieves de Vitòria (Àlaba, País Basc) i fou enterrat dos dies després al cementiri d'El Salvador. El 9 de novembre de 1992 va ser nomenat fill predilecte d'aquesta ciutat. A partir de 1994, amb motiu del centenari del seu naixement, es va crear el «Premi Alfredo Donnay», que premia l'alabès i l'alabesa més destacats de l'any. És un personatge de la novel·la Las ruinas de la catedral nueva (2008), de Juan Ibarrondo.\nAlfredo Donnay Gómez (1894-1986)\n- Noe Ito: El 21 de gener de 1895 neix a Imajuku, al barri de Nishi-ward de Fukuoka (Kyushu, Japó), l'escriptora i assagista anarcofeminista Noe Ito. Son pare, Kamekichi Ito, era un obrer rajoler. En 1909 acabà els estudis primaris a l'escola estatal d'Imajuku i aconseguí una beca per estudiar secundària al prestigiós Institut Femení d'Ueno a Tòquio al qual entrà l'abril de 1910, després d'haver treballar un temps a l'oficina de correus d'Imajuku per ajudar sa família. En 1912 es graduà i aconseguí una notable cultura, que incloïa llengües estrangeres, i que causà l'admiració de l'escriptor Namiroku Murakami. Son oncle, Jyunsuke Dai, la va casar molt jove en un matrimoni arranjat amb un tal Fukutaro, que acabava d'arribar dels Estats Units. Ella acceptà amb l'esperança de marxar a Amèrica i fugir tot d'una, però això no va succeí i va acabar fugint de son marit ja que aquest no havia complet una clàusula matrimonial segons la qual podria continuar els estudis superiors. Es refugià a casa del poeta dadaista llibertari i antic professor d'anglès a l'institut Jun Tsuji, primer traductor al japonès del filòsof anarcoindividualista Max Stirner. Tsuji la burxarà a continuar els estudis i la parella acabà casant-se el juliol de 1915 i tenint dos fills, Makoto i Ryuji. A Tòquio freqüentà els primers grups feministes que es crearen i el novembre de 1912 començà a col·laborar amb el grup cultural feminista «Seito-sha» (Societat de Literates) i en la seva revista Seito (La Literata), de la qual, quan sortí Hiratsuka Raicho, passarà a ser redactora en cap a partir del gener de 1915 i transformant-la en una publicació netament anarcofeminista. En aquesta època escriví les seves primeres novel·les –Zatsuon (1916, Renous) i Tenkin (1918, Punt d'inflexió)– i textos de crítica social i traduí l'assaig d'Emma Goldman The tragedy of woman's emancipation. El setembre de 1914 conegué l'intel·lectual anarquista Sakai Osugi i quan el setmanari d'aquest Heimin Shimbun (La Plebs) va ser segrestat per la policia, el defensà des de les pàgines de Seito. A partir de 1916 la parella viurà una relació d'amor lliure que toparà amb els costums de l'època, sobretot quan una examant gelosa d'Osugi, exposa del militant anarquista Ichiko Kamachiko, l'apunyalà i destapà un escàndol i acusacions d'immoralitat tan des de les files conservadores com des de les d'alguns companys, ja que la premsa burgesa i imperial aprofità la feta per desprestigiar el moviment anarquista en general. La parella, que arribaria a tenir quatre filles i un fill, treballà plegada en el desenvolupament dels moviments anarquista i feminista japonesos, destacant les seves conferències; ambdós, però, sempre van estar constantment vigilats per la policia imperial nipona. En 1919 amb Osugi, Kytura Wada i Kenji Kondo, fundà la revista Rodo Undo (Moviment Obrer), que intentà acostar el pensament anarcosindicalista als treballadors industrials japonesos. L'abril de 1921 participà en la creació de «Sekirankai» (Societat de l'Ona Roja), la primera associació socialista de dones, que fou proscrita l'any següent i hagué de passar a la clandestinitat. En aquests anys col·laborà en nombroses publicacions, traduint textos de diferents pensadors llibertaris, com ara Emma Goldman i Piotr Kropotkin. En 1921 conegué l'escriptor Bertrand Russell de viatge al Japó, el qual descriurà aquesta trobada en les seves memòries. El 16 de setembre de 1923, aprofitant el caos provocat pel Gran Terratrèmol de Kanto de l'1 de setembre que assolà la regió de Tòquio i de Yokohama, Noe Ito, el seu company Sakai Osugi i Munekazu Tachibana, nebot de Osugi de sis anys d'edat, van ser detinguts, copejats fins a la mort i llançats a un pou d'una unitat de la policia militar de Tòquio (Japó) encapçalada pel tinent Masahiko Amakasu, que havia seguit les ordres de Masatarô Fukuda, general en cap del districte militar de Tòquio. L'«Afer Amakasu», com va ser nomenat el crim, va provocar l'ira de les classes populars japoneses. En 1970 es van publicar a Tòquio les seves obres completes, sota el títol Ito Noe Zenshu.\nSakai Osugi (1885-1923)\nMigrantes de El Salvador llegan a la frontera de México para unirse a la caravana hondureña\nMigrantes salvadoreños llegan a la frontera con México para unirse a la caravana hondureña Un grupo de salvadoreños emprendieron un viaje hacia Estados Unidos y cruzó el punto fronterizo de La Hachadura, que conecta a El Salvador con Guatemala, informó una portavoz de la Dirección General de Migración y Extranjería (DGME). Estas personas, que pretenden […]\nThe post Migrantes de El Salvador llegan a la frontera de México para unirse a la caravana hondureña appeared first on NODAL.\nGFO Issue 347\nGFO Issue 345\nComentário sobre A história foi escrita pela mão branca por Paulo Sisinno\nRepublicou isso em <a href="https://googlier.com/forward.php?url=https://paulosisinno.wordpress.com/2020/01/20/a-historia-foi-escrita-pela-mao-branca/" rel="nofollow ugc">Paulosisinno's Blog</a>e comentado: Leonardo Boff: "A história foi escrita pela mão branca" - 14/01/2020 Uma das realidades mais perversas da história humana foi o milenar estatuto da escravidão. Aí se mostra o que também podemos ser: não só sapiens, portadores de amor, empatia, respeito e devoção, mas também demens, odientos, agressivos, cruéis e sem piedade. Este nosso lado sombrio parece dominar a cena social de nosso tempo e também de nosso país. A história da escravidão se perde na obscuridade dos tempos milenares. Há uma inteira literatura sobre a escravidão, no Brasil, popularizada pelo jornalista-historiador Laurentino Gomes em três volumes (só o primeiro já veio a lume, 2019). Fontes de pessoas escravizadas são quase inexistentes, pois elas eram mantidas analfabetas. No Brasil, um dos países mais escravocratas da história, as fontes foram queimadas a mando do ingênuo “gênio”Ruy Barbosa, no afã de borrar as fontes de nossa vergonhosa nacional. Daí, que nossa história foi escrita pela mão branca, com a tinta do sangue de pessoas escravizadas. A palavra escravo deriva de slavus em latim, nome genérico para designar os habitantes da Eslávia, região dos Bálcãs, sul da Rússia e às margens do Mar Negro, grande fornecedora de pessoas feitas escravas para todo o Mediterrâneo. Eram brancos, louros com olhos azuis. Só os otomanos de Istambul importaram entre 1450-1700 cerca de 2,5 milhões dessas pessoas brancas escravizadas. No nosso tempo, as Américas foram as grandes importadores de pessoas de África que foram escravizadas. Entre 1500-1867 o número é espantoso: 12.521,337 fizeram a travessia transatlântica, das quais, 1.818,680 morreram a caminho e foram jogados ao mar. O Brasil foi campeão do escravagismo. Só ele importou, a partir de 1538, cerca de 4,9 mihões de africanos que foram escravizados. Das 36 mil viagens transatlânticas, 14.910 destinavam-se aos portos brasileiros. Estas pessoas escravizadas eram tratadas como mercadorias, chamadas “peças”. A primeira coisa que o comprador fazia para “traze-las bem domesticadas e disciplinadas” era castigá-las, “haja açoites, haja correntes e grilhões”. Os historiadores da classe dominante criaram a legenda que aqui a escravidão foi branda, quando foi crudelíssima. Basta um exemplo: o holandês, Dierick Ruiters que em 1618 passou pelo Rio relata: “um negro faminto furtou dois pães de açucar. O senhor, sabendo disso, mandou amarrá-lo de bruços a uma tábua e ordenou que um negro o surrasse com chicote de couro; seu corpo ficou da cabeça aos pés, uma chaga aberta e os lugares poupados pelo chicote foram lacerados à faca; terminado o castigo, um outro negro derramou sobre suas feridas um pote contendo vinagre e sal…tive que presenciar –relata o holandês – a transformação de um homem em carne de de boi salgada; e como se isso não bastasse, derramaram sobre suas feridas piche derretido; deixaram-no toda uma noite, de joelhos, preso pelo pescoço a um bloco, como um mísero animal”(Gomes, Escravidão,p.304). Sob tais castigos. a espectativa de vida de uma pessoa escravizada em 1872 era de 18,3 anos. O jesuíta André João Antonil dizia:”para o escravo são necessários três Ps, a saber: pau, pão e pano”. Pau para bater, Pão para não deixá-lo morrer de fome e Pano para esconder-lhe as vergonhas. Seria longo enumerar as estações desta via-sacra de horrores pela qual passaram estas pessoas escravizadas; elas são mais numerosas do que aquelas do Filho do homem quando foi torturado e levado ao madeiro da cruz, mesmo passando entre nós “fazendo o bem e curando os oprimidos” (Atos dos Apóstolos,10,39). É sempre atual o grito lancinante de Castro Alves em “Vozes d’Africa”: “Ó Deus, onde estás que não respondes? Em que mundo, em qu’estrela tu t’escondes/ Embuçando nos céus? Há dois mil anos te mandei meu grito/ Que embalde, desde então, corre o infinito… /Onde estás, Senhor Deus?” Misteriosamente Deus se calou como se calou no campo de extermínio nazista de Auschwitz-Birkenau que fez o Papa Bento XVI se perguntar:” Onde estava Deus naqueles dias? Por que Ele silenciou? Como pôde permitir tanto mal?” E a pensar que foram cristãos os principais escravocratas. A fé não os ajudou a ver nessas pessoas “imagens e semelhanças de Deus”, mais ainda, “filhos e filhas de Deus”, nossos irmãos e irmãs. Como foi possível a crueldade nos porões de tortura dos vários ditadores militares da Argentina, do Chile, doUruguai, de El Salvador e do Brasil que se diziam cristãos e católicos? Quando a contradição é grande demais que vai além de qualquer racionalidade, simplesmente calamos. É o mysterium iniquitatis, o mistério da iniquidade que até hoje nenhum filósofo, teólogo ou pensador encontrou-lhe uma resposta. Cristo na cruz também gritou e sentiu a “a morte”de Deus. Mesmo assim vale a aposta de que todas as trevas juntas não conseguem apagar uma luzinha que brilha na noite. É a nossa esperança contra toda a esperança. Leonardo Boff é filósofo, teólogo e escreveu:”Paixão de Cristo-paixão do mundo”, Vozes 2009.\nThe Challenge is named for Vision Zero, the philosophy that no deaths or serious injuries should be acceptable in the mobility system. It is underpinned by a systemic, evidence-based approach to road safety called the Safe System approach, which looks beyond individual behavior to address the underlying safety issues in how streets and vehicles are regulated, designed and managed. Faced with clear evidence that this holistic approach reduces traffic deaths faster and to lower levels, many cities, states and countries are adopting the Vision Zero strategy at an increasingly rapid rate. But the substantive action that must accompany Vision Zero commitments is often neglected, which is why the Challenge is being launched today.\nThe first year of the Vision Zero Challenge will target Latin America and the Caribbean – a region where rapid motorization has led to increased traffic fatality rates but where innovative cities such as Bogotá, São Paulo and Fortaleza are already emerging as pioneers for their Vision Zero approaches. The cities invited to participate include Arequipa, Peru; Belo Horizonte, Brazil; Bogotá, Colombia; Buenos Aires, Argentina; Cali, Colombia; Curitiba and Fortaleza, Brazil; Guadalajara, México; Kingston, Jamaica; La Paz, Bolivia; Lima, Peru; Medellín, Colombia; Mendoza, Argentina; México City, México; Montevideo, Uruguay; Quito, Ecuador; Rosario, Argentina; São Paulo, Brazil; Salvador, Brazil; San Jose, Costa Rica; San Salvador, El Salvador; Santa Cruz, Bolivia; Santiago, Chile; and Santo Domingo, Dominican Republic.\n“Vision Zero is a powerful approach to road safety that has become a global phenomenon,” said Claudia Adriazola-Steil, Director of Health and Road Safety and Deputy Director of Urban Mobility at WRI Ross Center for Sustainable Cities. “But too often, we are finding that strong political commitments to Vision Zero are not followed by equally strong action and implementation based on Safe System principles, which recognize the importance of system design and policy in making roads safer.”\nSeeing cities grapple with the challenge of moving from rhetoric to actually implementing innovative road safety solutions was the inspiration for the Challenge. It has been designed to inspire and empower city mobility directors and planners to take a systemic approach to road safety and make strategic changes based on their local context. The Challenge pairs cities in the region with the expertise of 10 partner organizations at the vanguard of global road safety, celebrating the cities taking action on road safety while providing the targeted support they need to go even further.\nThe Challenge has four core objectives:\nDisseminate knowledge so cities can implement Vision Zero correctly and swiftly\nBuild momentum so that cities and residents understand the importance of bridging the gap between commitment and implementation\nCollaborate across a network of influential practitioners and funders to push for a paradigm change\nSpur action on the ground locally, while raising awareness globally\nThe inaugural Challenge will pilot a model where invited cities participate in six months of knowledge exchange, during which partner organizations will offer training on key areas: managing speeds, safety for children and young people, data and innovation, policy and finance, and safe infrastructure. At the end of the training process, cities can submit a project or policy they have developed in response to what they have learned. The five most outstanding applications will be selected as #Vision2Action Champion Cities and receive further prestigious and in-depth training opportunities, including travel to represent their city in Sweden at the Vision Zero Academy.\nThe Safe System approach works and is already showing strong results in Latin America. In Bogotá, lowering speeds on arterial roads where the most deaths occurred is estimated to have saved over 60 lives in only six months, compared to the average number of fatalities from the previous four years. With the Vision Zero Challenge, WRI Ross Center and partners hope to build on the momentum of these innovative cities, inspiring city leaders to implement this paradigm change and, ultimately, to act on it.\nFor more information, including publicly available resources, progress reports for the Challenge and announcement of the #Vision2Action Champions, please visit the website.\nWRI Ross Center for Sustainable Cities helps create accessible, equitable, healthy and resilient urban areas for people, businesses and the environment to thrive. Together with partners, it enables more connected, compact and coordinated cities. The Center expands the transport and urban development expertise of the EMBARQ network to catalyze innovative solutions in other sectors, including water, buildings, land use and energy. It combines the research excellence of WRI with 15 years of on-the-ground impact through a network of more than 250 experts working from Brazil, China, Ethiopia, India, Indonesia, Mexico and Turkey to make cities around the world better places to live. More information at www.wrirosscities.org.\nA Hidden Reality for Adolescent Girls: Child, Early and Forced Marriages and Unions in Latin America and the Caribbean\n"[T]raditional social structures, gender norms, legal frameworks, political institutions and economic arrangements together create unhelpful or harmful constraints and challenges for vulnerable girls and women in the eight study countries."\nAcross Latin America and the Caribbean (LAC) in 2017, 23% of women aged 20-24 had been married or in union by age 18 and 5% by age 15. This research focuses on LAC adolescent girls in child, early, and forced marriages and unions (CEFMUs) to make their specific needs visible, with the aim of working to change the social norms that perpetuate this violation of their human rights. Plan International and the United Nations Population Fund (UNFPA) conducted the regional study across Bolivia, Brazil, the Dominican Republic, El Salvador, Guatemala, Honduras, Nicaragua, and Peru.\nNatalia_GGG - [PS4] Notas del Parche 3.9.2b\n[PS4] Notas del Parche 3.9.2b\nCambios específicos de consola\nHemos corregido un fallo del cliente que podía ocurrir al usar un sextante.\nHemos corregido un fallo del cliente que podía ocurrir al engarzar una Roca del vigilante.\nHemos agregado la posibilidad de crear una instancia nueva del Laboratorio de Tane.\nHemos mejorado el rendimiento del sistema de transmisión de texturas a demanda. Esto debería redcir la cantidad de cuadrados negros que se muestran.\nHemos reactivado el botón "Convertir Mapas" de la Pestaña de Alijo para Mapas.\nLos monstruos asesinados en el laboratorio de Tane ahora desaparecen después de un corto periodo de tiempo.\nAgregamos información adicional para la misión que aparece cuando cae una Roca del vigilante.\nAhora, los Guardianes del Antiguo que se encuentran en los Mapas de Guardián del Creador arrojan el fragmento de Guardián del Creador correspondiente además del fragmento de Guardían del Antiguo.\nEl grado de mapa del mapa único la Plaza de Vinktar ahora está determinado por el nivel de objeto minimo de los báculos de Agnerod usados en la receta de vendedor.\nRedujimos el área de efecto y el daño del lanzamiento de arma del Purificador.\nEl anillo único El Ciclo Hambriento ya no puede consumir gemas de asistencia corruptas.\nMejoramos el rendimiento al usar Aliento ártico asistido por trampas, minas o tótems contra grupos grandes de monstruos.\nMejoramos el rendimiento de los efectos relacionados con las estelas.\nAgregamos arte 3D para el báculo único El bastón negro.\nHemos movido levemente los PNJ de las costas karui hacia posiciones más convincentes.\nAgregamos un tablero de anuncios y un tablero de eventos en las costas karui.\nLas costas karui y Oriath ahora usan la misma lista de grupos públicos.\nCorregimos un error que causaba que el modificador del tamaño de grupos de la Roca del vigilante única de marfil Población próspera no se aplicara a los mapas.\nCorregimos un error en el que varios modificadores de Incursion de resistencia y escudo de energía no estaban siendo afectados por los Catalizadores.\nCorregimos un error en el que Aflicción veloz y Aflicción veloz despertada podían asistir a la misma habilidad.\nCorregimos un error en el que la gema de Asistencia de Empoderar proporcionaba el doble de su efecto previsto cuando la consumía el anillo único El Ciclo Hambriento.\nCorregimos un error en el que el modificador de influencia de la Redentora "maná reservado reducido un x%" podía estar en el mismo objeto que el mismo modificador de influencia del Creador o de fósiles.\nCorregimos un error por el que la habilidad Excavar de Terror de las Dunas Interminabes podía causar que quedara atascada en el terreno o abandonara la zona de encuentro en el laboratorio de Tane.\nCorregimos un error por el que los jugadores podían teletransportarse a miembros del grupo en áreas secundarias vaal aunqe no tuviesen los estados de misión correctos.\nCorregimos un error por el que los monstruos Gólem de Caos en las áreas secundarias vaal infligían un daño mucho más alto de lo intencionado con algunas de sus habilidades.\nCorregimos un error por el que los portales de Blight podían generarse detrás de la puerta en el Mapa de Bóveda, y causaba que los monstruos no pudieran seguir el camino hacia la Bomba de Icor.\nCorregimos un error por el que varios mapas que contienen Guaridas a veces podían desincronizarse, y los jugadores no podían entrar al mapa.\nCorregimos un error por el que los jugadores no podían acceder a zonas cercanas a un encuentro de Beyond en la Mina de Azurita.\nCorregimos un error que causaba que no se pudieran retirar los mapas modificados de la Pestaña de alijo de mapas.\nCorregimos un fallo del cliente que podía ocurrir a usar Perforación.\nCorregimos un fallo del cliente que podía ocurrir al usar Aluvión asistido por Mina de explosión en cadena si tenía aplicada la microtransacción Efecto de Emperador del vacío para Mina de exposión en cadena.\nCorregimos un fallo de instancia que podía ocurrir si el último Conquistador del Atlas había muerto antes de que su habilidad de Meteorito hubiese impactado el suelo.\nCorregimos un fallo de instancia que podía ocurrir cuando Brutus usaba su habilidad de Gancho.\nCorregimos un fallo de instancia que podía ocurrir al usar el objeto único El Salvador.\nCorregimos fallos de instancia que podían ocurrir al elegir una opción en el panel de Investigación de Betrayal.\nNatalia_GGG - [Xbox One] Notas del Parche 3.9.2b\n[Xbox One] Notas del Parche 3.9.2b\nHow can history help us understand the detention of undocumented immigrants along the Southern border? At the American Historical Association’s annual meeting earlier this month, four historians examined this issue from different angles on a panel entitled Late Breaking: The Border Crisis in Historical Perspective.\nFirst, W. Fitzhugh Brundage, a professor at the University of North Carolina at Chapl Hill, examined how the history of human rights and torture illuminates the detention of migrants.\nAll refugees are guaranteed broad protections under international law. These protections included a promise that an asylum seeker would not be returned to the country they were fleeing and protections for minor children and families.\nThese protections were less consequential in reality than hoped. The international law had no methods for monitoring or formal enforcement mechanisms. Instead, it relied on the good will of signatory nations. The United States adopted the narrowest definitions of asylum and persecution so it only applied to a small portion of migrants.\nIn 2005, under George W. Bush’s administration, the United States began deporting apprehended migrants using “expedited removal.” Operation Streamline established zero tolerance towards unauthorized border crossings and made it a misdemeanor. Deportations subsequently skyrocketed. Barack Obama expanded the policy and the number of people prosecuted for unauthorized border crossings quadrupled.\nNow, President Donald J. Trump has created an unprecedented campaign to delegitimize and dehumanize asylum seekers. Trump casts the southern border as a national security dilemma. Historically, national security has always been the largest justification for violating civil liberties and human rights.\nFor much of American history, immigration was not considered a law enforcement issue. At the end of the 19th century, the government created formal oversight of immigration and placed it in the Department of the Treasury. In 1903, the duty moved to the Department of Labor. Then, in 1940 immigration oversight moved to the Department of Justice. In 2011, the oversight of immigration moved to the Department of Homeland Security solidifying that immigration was considered a matter of national security. This latest move is particularly troubling because the Department of Homeland Security has very little oversight so it’s hard for lawmakers to regulate its actions.\nRecent news coverage has illuminated the systematic and pervasive human rights violations of agencies like the U.S. Immigration and Customs Enforcement (ICE). Most egregiously, families are separated and people are indefinitely detained. Inhumane conditions have amplified the problem, especially overcrowding.\nThe intent of such policies is to make conditions in immigration detention so bad that asylum seekers will think twice about seeking asylum in the United States.\nThis indefinite detention is a glaring violation of the UN's ban of torture. Discussions of torture always involve debates over what torture actually is. Some defend it by dismissing any suggestion that it was actually torture. The controversy over the term “concentration camps” for the immigrant detention facilities shows the tension of the moment.\nThe bottom line, however, is that the DHS and DOJ are committing huge violations of human rights. Trump will say these policies are necessary for national security, but the evidence shows that asylum and immigration enforcement are meant to intimidate, humiliate, and terrorize.\nLauren Pearlman from the University of Florida discussed the economics of immigration detention with a specific focus on the role the private prison industry plays in immigration policy.\nEllis Island, opened in 1882, was the first detention center created for immigrants. It wasn’t until the 1980s, however, that large numbers of people began to be detained.\nIn 1988, Congress passed the Anti Drug Abuse Act and it demanded the detention of any noncitizens who committed a felony. The aftermath of September 11, 2001 cemented the securitization of immigration detention policy. The newly created Department of Homeland Security now took over the duties previously administered by the Department of Immigration and Naturalization Services (INS) under the Department of Justice.\nThe Department of Immigration and Naturalization Services (INS) was one of the first to utilize private prison operators. By 1988, 800 of 2400 people in INS custody were housed in private facilities.\nAndrea Miller, an anthropologist at the University of California Davis, examined drones, air policing, and immigration. Dr. Miller asserted it was important to understand the longstanding connection between war power and police power. Atmospheric policing technologies (like helicopters, airplanes, and balloons) have long been used to control populations and are connected to tear gas, sonic weaponry, etc.\nRecently, the U.S. Customs and Border Patrol (CBP) announced it would test a small drone system weighing just 14 pounds. Incorporating this technology could reduce situation awareness gaps and “enhance situation awareness,” a military term that denotes the ability to extend police awareness beyond human ability.\nThe use of drones also broadens the extensive system of surveillance of immigration. Today, undocumented immigrants are most likely to be apprehended in a traffic stop. ICE has access to data from license plate scans and readers. This data is stored and can be requested to create snapshots of where people live, travel, etc. This mirrors the same method of life analysis utilized in the War on Terror. Data points are placed in relation to each other to see patterns of mobility and figure out if someone is threatening.\nDr. Miller is also interested in the connections between military tactics and tools and local police forces. For example, the Los Angeles Police Department first acquired drones in 2014. By 2017, the LAPD posted suggests guidelines for its unmanned aviation vehicle (UAV) pilot program that is now formally adopted. To Miller, it is telling that police and immigration agencies are adopting similar technologies adapted from the military.\nFinally, Stuart Schrader of Johns Hopkins University discussed El Salvador and the history of border patrol aid.\nDr. Schrader examined the legacy of aid and immigration in the context of El Salvador. As Trump threatened to cut off aid to Central America, news circulated in September 2019 that El Salvador received enough American assistance to create a new border control agency. The agency would consist of 400 officers, 300 of whom would be dedicated to immigration and the other 100 working as part of a national police force.\nThe United States has offered technical assistance to border patrol for a long time. In the 1950’s and ‘60s, the State Department worked with El Salvador to improve its structure of surveillance at its borders.\nU.S. assistance has always been designed to meet American policy goals. Previously, the U.S. Border Patrol was central to sate building and fighting the Cold War in the third world. Today, the U.S. is providing assistance to places like El Salvador to keep people inside their country and prevent them from immigrating to the U.S. The irony is that the U.S. is responsible for creating many of the problems that El Salvadorians are trying to escape and attempting to prevent people from leaving creates more pressure on El Salvador.\nEach of these perspectives offers a historical frame to help us understand the deep historical trends that shape daily headlines.\nEl Salvador: VN2020/002 SV Operations Assistant (Field Support)\nPosition Title : Operations Assistant (Field Support)\nClosing Date : January 31st 2020\nReference Code: VN2019/005 SV\nUnder the general supervision of the Operations Officer and the direct supervision of the Senior Operations Assistant, the Operations Assistant (Field Support) is responsible for undertaking movement operations activities in the field, with the following duties and responsibilities:\nIn coordination with the Senior Operations Assistant, lead Field Support Teams as they perform airport services, as well as perform airport services when required, such as providing custodial care of travel documentation; verifying identities and documentation, including exit permissions, visas, tickets and other items in the travel bag; assisting with airport formalities, including flight arrivals, curb-side assistance, check-in, luggage formalities, immigration procedures, security screening systems and customs clearance; escorting arriving individuals to ground transportation and departing individuals to their gates; visually confirming flights have departed; ensuring individuals with special needs or equipment receive appropriate support; and, as needed, sending notifications using relevant systems.\nLead Field Support Teams as they assist individuals at transit centers or third-party facilities, including upon arrival with sign-in, verification of identity, orientation, food and non-food items and room assignments; during their stay with food and non-food items, instructions, briefings, activities and resolution of issues; and upon departure for medical appointments, return travel or onward travel with briefings, luggage support and transition to transportation. Enter and update relevant data in the appropriate systems and ensure vulnerable individuals are assisted in a manner that ensures their safety, security and comfort; report all issues immediately to the appropriate supervisor(s).\nAssist in the coordination of timely and adequate services for meals, snacks and water for individual staying at Transit Centers, third-party facilities or during transit in airports and other locations. Work closely with the service provider to ensure meals are culturally appropriate and to reduce the level of waste while keeping the quality of the food at the highest standard.\nWork with units and departments and beneficiaries on pre-departure formalities including but not limited to travel loans, luggage, prohibited items, bag tags and clothing/shoes. Assist with daily discussions with beneficiaries on cleanliness, litter and hygiene. Keep all posters and informational messages up-to-date and placed in visible locations.\nProvide assistance at transit centers and third-party facilities for extended periods of up to 12 hours and during overnight periods, ensuring the needs of individuals are met throughout their stay. Communicate promptly with third-party facility representatives and/or supervisors if issues arise.\nLead the coordination of transportation from consolidation points, transit centers and third-party facilities, including liaising with service providers, ensuring the identity verification, readiness and organization of individuals being transported, and providing relevant briefings. Ensure baggage sorting, tagging and handling is done appropriately and arrange for individuals to be escorted on transportation as needed. Ensure persons with special needs are provided with appropriate services and report any issues to supervisors immediately.\nProvide regular feedback on work being accomplished to the Senior Operations Assistant and keep supervisors immediately informed of any issues requiring their attention.\nAlert the Senior Operations Assistant or management of any non-compliance to SOPs or codes of conduct by IOM staff members or partners.\n· Five years of working experience with secondary [high school] education; three years of working experience with Bachelor’s degree.\n· Prior Movement Operations or transportation experience a strong advantage.\n· Strong computer skills - Word, Excel and Internet\nThorough knowledge of English and Spanish.\nInterested internal candidates are invited to submit their applications by completing and sending the Internal Application Form (form attached), a letter of interest, and a CV to the following e-mail address: iomsalhr@iom.int by January 31st 2020 at the latest, referring to this advertisement. Personal History Form optional.\nExternal Candidates that comply with the profile will need to send the Personal History Form, Resume and a letter of interest to iomsalhr@iom.int by January 31st at the latest, referring to this advertisement.\nCon todo perdido tras los fallos de Raúl García y Unai López. Herrerín se erige en el salvador para seguir con vida en la Copa y acabar ganando la tanda de penaltis de milagro (4-5). Superado por la situación en muchas fases y tras acabar el partido en empate (1-1), el Athletic cumple el objetivo de pasar a octavos con mucho sufrimiento y agonía. [Datos del partido]