El radar de Sarrià: de març 2011\nSorprèn aquesta fal·lera de lluir títol universitari sense tenir-hi dret. Però entre aplicar el sentit comú sense disposar de títol universitari o lluir títol universitari sense tenir sentit comú, no hi ha color. El sentit comú ha d'anar sempre per davant del títol. A mesura que es van coneixent nous casos d'engany es van corregint a la baixa determinats currículums inflats. Allà on abans hi posava diplomat, llicenciat o doctor ara hi posa estudis de, sense més explicacions. L’últim cas conegut, el d’una exconsellera socialista del govern Maragall. A mi, la veritat, que tinguin un títol o no el tinguin ho considero secundari. Ep, posats a triar, millor que en tinguin, que com més ben preparats estiguin els nostres càrrecs públics millor ens anirà. Però si no tenen títol tampoc és cap drama.\nEn canvi, consideraria molt important conèixer quines han sigut les experiències laborals en el sector privat dels polítics que ens governen. I d’això no se’n parla gairebé mai, segurament perquè en la majoria dels casos aquestes experiències prèvies són del tot inexistents. Em donaria més garanties saber que un determinat càrrec públic havia estat abans director general d’una empresa privada d’èxit que saber que va estudiar filologia catalana, amb tots els meus respectes pels filòlegs. Un títol sempre ajuda, això no ho nega ningú, però no és una vacuna que impedeixi fer disbarats. D’ineptes amb títol el món n’és ple.\nEl polític professional sovint comença la seva carrera a les joventuts del partit i/o sent regidor d’un petit ajuntament. Però llegint currículums de polítics que van començar la seva carrera als vint i pocs anys i que després no s’han mogut mai del sector públic, sempre obedients a les ordres de la cúpula del partit, s’entenen moltes coses. Fins i tot si disposen de títol universitari, aquests personatges acostumen a ser perillosos. I ho són perquè en molts casos desconeixen la realitat del país que gestionen, i quan tenen signatura al diari oficial mostren una tendència malaltissa a fer disbarats. Com, per exemple, el disbarat de construir uns llampants aeroports a Lleida (95 milions), Ciudad Real (500 milions) o Castelló (150 milions), sense cap perspectiva d’utilitat. Segurament els polítics que van decidir tirar endavant aquestes inversions disposaven d’un flamant títol universitari, però segur que no van aplicar el sentit comú.\nPublicat per Miquel Saumell a 6:18 6 comentaris:\nDes que Mas és president no s’han entès ni s’han explicat bé algunes decisions del govern, i no s’ha entès tampoc que altres decisions urgents encara no hagin vist la llum al DOG. Hi ha nomenaments que no s’han acabat d’entendre, i podríem parlar també de la manca de decisions sobre temes que no s’haguessin d’haver discutit tant, amb tot el desgast que aquestes discussions suposen pel nou govern. Suprimir els 80 s’hagués hagut de fer molt abans. I suprimir l’impost de successions, també. En el primer cas per tractar-se d’una limitació ridícula; en el segon, per tractar-se d’un impost injust i discriminatori pels catalans. Eren dues promeses molt clares que segons el programa electoral de CiU s’havien de prendre immediatament. No hi ha excusa. Demorar-ho tant no porta enlloc i produeix un innecessari desgast.\nQuan es governa s’ha de ser valent. Està bé això de convocar cimeres amb els altres partits i els agents socials. Està molt bé buscar el consens, i aquestes fotos no fan mai nosa. Però si no es pot, no es pot. Governar és prendre decisions, i sembla ser que a aquest govern li costi molt prendre-les, sobretot si es tracta de mesures impopulars però, per altra banda, absolutament necessàries. No cal que esperin més. Cal que facin la seva feina i deixin de mirar de reüll cap a les eleccions municipals del maig. Cal que el govern es posi les piles i comenci a prendre decisions sense marejar més la perdiu. El pitjor que poden fer des de CiU és generar frustració entre els seus votants. El refranyer popular català és molt savi: a sants i a minyons, no els prometis si no els dons. Les promeses incomplertes tard o d’hora sempre acaben passant factura.\nUna estranya tàctica: fer la guitza als teus votants\nPer tal que els tornin a votar, abans d’unes eleccions els candidats acostumen a mimar especialment els seus districtes. Però amb les seves dues conegudes obsessions, els arbres i els vehicles privats, la regidora eco comunista Mayol és una excepció d’aquesta regla. Així, tallar arbres a dojo amb l’excusa d’eixamplar les voreres i d’aquesta manera tan ecològica suprimir places d’aparcament és un clàssic en les actuacions d’aquesta regidora, que mai ha dissimulat la seva creuada ideològica en contra del vehicle privat. Ara dóna un pas més i proposa castigar els propietaris de vehicles de més de deu anys d’antiguitat prohibint-los que circulin per la ciutat. Dies després va suavitzar la seva proposta, lligant-la més a vehicles contaminants que a cotxes vells com havia fet al principi, ignorant que ja hi ha una normativa prèvia en aquest sentit. Com sap tothom menys la senyora Mayol, si no passes l'ITV no pots circular.\nA Barcelona tothom sap on el vot és majoritàriament de dretes (per exemple, a Pedralbes) i on dominen les esquerres (per exemple, a Nou Barris). Suposo que el gruix del vot que recull el partit de la senyora Mayol prové més aviat de Nou Barris que de Pedralbes. Suposo que fan durar més els cotxes els veïns de Nou Barris que els veïns de Pedralbes. Per tant, és de suposar que els votants de la senyora Mayol utilitzen vehicles més aviat vells que nous. Si totes aquestes suposicions són certes, que ho són, em pregunto quina lògica electoral hi ha darrere de la proposta de l’encara regidora, amenaçant els seus votants potencials amb la prohibició que utilitzin els seus vehicles.\nEn casos com aquest un també es pregunta què els costaria a molts polítics rumiar una mica, ni que només fos una mica, abans d’obrir la boca. Però també podria ser que com que aquesta senyora fa temps que diu que vol tornar a Mallorca, abans d’agafar l’avió es vulgui venjar dels seus amb un regal electoral enverinat. Tot pot ser. Per cert, els experts diuen que contamina molt més un potent 4x4 diesel nou de trinca que un modest utilitari de gasolina de deu anys d’antiguitat amb les ITV al dia. Dit això, potser ens faríem un tip de riure si sabéssim quin vehicle utilitza la regidora en els seus desplaçaments.\nEs veia venir. Espanya torna a impedir que a les properes eleccions municipals a Euskadi es puguin presentar totes les opcions polítiques que hi volen concórrer. No parlo de terrorisme, parlo només d’opcions polítiques democràtiques que quan hi ha eleccions a Euskadi repetidament i vergonyosament queden excloses. Parlo, en definitiva, de la baixa qualitat democràtica d’Espanya. Amb aquesta decisió política de la judicatura espanyola es pretén que un 10/15 per cent de la població basca es torni a quedar sense poder votar la seva opció política, que pot agradar més o menys però que és tan democràtica com qualsevol altra.\nEl PP aplaudeix amb les orelles, hi surt beneficiat. El PSOE també, també aplaudeix i també en surt molt beneficiat. La prova del cotó: ambdós partits tenen un pacte de governabilitat a Euskadi que només ha sigut possible gràcies a aquesta estratègia excloent. Saben que si no fos així, si no fos amb trampeta, ells no governarien.\nSi Sortu no pot concórrer a les eleccions els resultats electorals del 22 de maig no reflectiran la voluntat del poble basc. No sé quina és la solució del conflicte basc, però sí sé que aquesta no arribarà mai de la maneta d’exclusions polítiques antidemocràtiques com la que comentem avui.\nPublicat per Miquel Saumell a 6:49 5 comentaris:\nAquestes reflexions se’m van ocórrer fa uns dies després de mantenir una complicada negociació comercial amb un client centreeuropeu. Va ser una conversa farcida de silencis estratègics per les dues bandes. Sovint es diu que alguns silencis són molt cridaners. Hi estic bastant d’acord, tot i que és més difícil equivocar-se callant que xerrant. Sigui com sigui, sempre és interessant observar la reacció humana davant d’un sobtat silenci estratègic, propi o aliè. Administrar amb intel·ligència els silencis és un dels aspectes de les relacions humanes que em semblen complicats de gestionar, i en aquest sentit sempre m’he tret el barret amb admiració davant de l’habilitat que tenen alguns personatges per utilitzar sàviament els seus silencis.\nL’interlocutor que en un moment determinat de la conversa es queda mut és molt més difícil d’interpretar que un interlocutor xerraire. Davant d’un silenci que no t’esperes no resulta gens fàcil reaccionar. D’entrada no saps què fer ni què dir. A les persones que no paren mai de xerrar les pots titllar de pesades i poca cosa més. Però en canvi, aquells que en el transcurs d’una conversa inclouen silencis estratègics no saps mai amb quina intenció ho fan, i evidentment no els pots acusar de res. Però que darrere de cada silenci estratègic hi ha una clara intencionalitat no en tinc cap dubte.\nImagineu-vos que manteniu una conversa i, davant d’una determinada pregunta, el vostre interlocutor no només no us la respon sinó que es queda mut durant uns segons, uns segons que es poden arribar a fer molt llargs. Si la conversa és per telèfon sempre hi ha el recurs de trencar el silenci amb un perdona, no et sento, sembla que la comunicació es talla. Però si el silenci es produeix tenint el teu interlocutor al davant, aquesta excusa ja no serveix. En aquests casos sempre acabo tenint la sensació, potser no del tot encertada, que té mes possibilitats de perdre la partida qui després d’un silenci estratègic és el primer en obrir la boca.\nEn una societat on costa tant assumir els errors propis tenim una certa tendència a fer culpables dels nostres problemes als altres. Així, amb el tema dels crèdits hipotecaris que la gent no pot pagar, ara s’ha posat de moda dir que el banc és l’únic dolent de la pel·lícula, i es demana una llei que estableixi que amb el simple lliurament de l’habitatge al banc quedi automàticament saldat el deute pendent. A primera vista pot semblar una bona mesura, i fins i tot plena de sentit comú. Però aquí hi ha molta casuística, i si profunditzem una mica la cosa ja no està tan clara. Amb un parell d’exemples inspirats en casos reals s’entendrà millor.\nCas 1. L’any 2001 demanes un crèdit hipotecari i compres un pis per 100.000. El mercat no para de pujar i l’any 2006 vens aquell pis per 175.000. Llavors tornes els diners que encara deus al banc, reserves una quantitat pels impostos i et quedes amb un sucós benefici que utilitzes per canviar-te el cotxe, fer les vacances de la teva vida i obrir un compte d’estalvi.\nCas 2. L’any 2006 demanes un crèdit hipotecari de 210.000 per comprar per 175.000 el pis que dèiem abans. Amb la resta dels diners que t’ha deixat el banc et canvies el cotxe, fas les vacances de la teva vida i obres un compte d’estalvi. Però a partir de la compra del pis el mercat no para de baixar, i l’any 2011 aquell pis que vas comprar per 175.000 ja només en val 100.000. Llavors t’adones que el teu deute amb el banc és superior al valor actual del pis, i dius al banc que no pots continuar pagant i els hi lliures el pis. Amb la llei que ara es pretén tirar endavant, tornant el pis el crèdit hipotecari quedaria automàticament saldat.\nEn ambdós casos, durant els cinc anys de vigència del crèdit hipotecari el comprador ha gaudit d’un pis pagant unes quotes hipotecàries a preu pràcticament de lloguer, s’ha canviat el cotxe, ha fet les vacances de la seva vida i encara li han sobrat uns calerons. En el cas 1 el risc de mercat (en aquest cas, una forta pujada de preus) l’assumeix encantat de la vida el comprador del pis. En el cas 2 el risc de mercat (en aquest cas, una forta baixada de preus) es transfereix al banc. És a dir, si no ho he entès malament la idea és que el comprador segueixi gaudint de les oscil·lacions del mercat quan vagin a favor seu, i que les pugui traspassar al banc quan se li girin en contra.\nLa meva conclusió és que no tot és tan senzill com pot semblar a primera vista. Si no volem col·lapsar el mercat més del que ho està ara, resulta evident que aquesta modificació de la llei té molts vessants a tenir en compte. No es pot tirar pel dret amb l’alegria que prediquen alguns. Si el banc hagués d’assumir tants riscos les condicions que posaria per concedir un crèdit hipotecari esdevindrien prohibitives per a la gran majoria dels potencials compradors. I els mateixos que ara es queixen de l’actuació dels bancs perquè es queden amb els pisos, amb aquesta llei potser es queixarien de la impossibilitat d’obtenir el crèdit necessari per adquirir-lo.\nPublicat per Miquel Saumell a 6:58 8 comentaris:\nAbans d’ahir vaig criticar la vicepresidenta Ortega. Vaig enllaçar l’article del seu blog on ella intentava justificar, al meu entendre sense èxit, la relliscada en forma de mentida en el seu currículum. Sé del cert que l’article del seu blog ha rebut algun comentari crític, cosa que per altra banda tampoc ha de sorprendre. Dic que ho sé del cert perquè com a mínim jo mateix n’hi vaig deixar un, i suposo que no he estat l’únic en fer-ho. Resulta significatiu, però, que passades 48 hores al seu blog no hi surt publicat cap comentari. Tot sembla indicar que la moderació de comentaris que té activada el blog de la consellera s’ha convertit, almenys aquesta vegada, en una eina de censura. Ortega hi té tot el dret, faltaria més, és el seu blog i a casa seva cadascú fa el que vol. Exactament el mateix dret que té el radar de comentar les petiteses que passen a la xarxa. Evidentment aquest episodi m’ha fet canviar d’opinió sobre el blog de la consellera. Fins ara pensava que era un blog modern 2.0, amb opinions d’anada i tornada, però ara he constatat que només és un simple blog 1.0 dels d’abans, sense dret a rèplica pública. A la xarxa cadascú escull la imatge que vol donar, i la d’Ortega ha quedat perfectament definida.\nEn la política d’aquest país inflar el currículum és tot un clàssic. Ara mateix recordo el cas de Luis Roldán, aquell impresentable que va dirigir la Guardia Civil en l’època de Felipe González, i que es feia passar per enginyer sense ser-ho. Recordo també a Carme Chacón, que quan Zapatero la va nomenar ministra es va fer passar per doctora en no sé què i tampoc ho era. Ara han descobert que Joana Ortega, vicepresidenta del govern català, ha presumint d’una llicenciatura que no ha tingut mai. No em venen al cap casos d’altres partits però m’atreviria a assegurar que tots han passat per episodis similars. Coses de la debilitat humana.\nDemanaria, això sí, que no ens prenguessin el pèl. S’ha de ser rigorós i, en casos com aquests, segons quines excuses no valen. L’únic responsable del currículum és el propi interessat, i no s’hi val a parlar d’errors involuntaris. Un currículum fals és una mentida escrita ben conscientment. Quan t’enxampen toca demanar disculpes i abaixar el cap avergonyit, i potser assumir alguna responsabilitat política. Sigui com sigui, si amb un tema tan senzill i fàcil de comprovar com aquest es menteix amb tanta alegria, què podem esperar d’un polític amb currículum fals quan des d’un faristol afirma coses que no són tan fàcils de comprovar com un simple títol universitari? Ens l’hem de creure? Quina credibilitat tindrà?\nAl Japó un ministre va dimitir fa pocs dies per uns centenars d’euros no justificats. A Alemanya acaba de dimitir un ministre per haver copiat un treball universitari. A Espanya els mentiders no dimiteixen mai. A Catalunya, tampoc. I el que és pitjor, els seus caps no els cessen, en tenen prou amb una simple disculpa. És un dels nostres fets diferencials. Dissortadament.\nPublicat per Miquel Saumell a 6:41 9 comentaris:\nPer intentar conservar la poltrona alguns polítics fins i tot són capaços de fer el ridícul amb el discurs de la por. De cara a les properes eleccions municipals i, en alguns llocs de l’estat, també autonòmiques, així com de cara a les properes eleccions estatals, torna a aparèixer amb força la coneguda cançoneta de la por a la dreta. Torna el discurs de la por, tot un clàssic de qui no té res més interessant a proposar. Els conservadors que porten dècades ocupant el poder ara tenen pànic a perdre la poltrona. Deixant al marge conceptes clàssics com dretes i esquerres, entenc per conservadors aquells que intenten conservar quelcom al preu que sigui, en aquest cas la seva poltrona. Alguns d’aquests conservadors, malnomenats progressistes d’esquerres, han ressuscitat aquell discurs antic i caspós que ja semblava enterrat. Aquella retòrica vella del si tu no hi vas ells venen, i altres grans arguments electorals per l’estil.\nLa prova del cotó. Repasseu les mesures preses en el darrer any pel govern espanyol, malnomenat progressista i d’esquerres, i digueu-me si us plau on hi veieu la quota de progressisme i on hi veieu la quota d’esquerres. Jo no les he trobat enlloc. Perquè una cosa és el discurs teòric i una altra cosa són les decisions que prenen els governs. Quan s’és a l’oposició és molt fàcil fer grans discursos, però quan s’és al govern els discursos grandiloqüents ja no compten, només compten els textos que surten publicats cada dia al BOE i al DOG. Ets a l’oposició? Doncs expliquem què faràs quan manis. Ets al govern? No cal que m’expliquis res, en tinc prou amb llegir el diari oficial per saber de quin peu calces. De dretes o d’esquerres, tant se val.\nAra mateix una bona part del moviment conservador l’encarna el partit socialista. Penso en aquelles institucions que, després de portar-hi tants anys governant, semblen de la seva exclusiva propietat. És a dir, allò de conservar la poltrona al preu que sigui. Al crit d’alerta, que ve la dreta! alguns responem dient alerta, que s’hi volen quedar per sempre! L’alternança política és la millor opció d’un país per avançar. En aquest sentit, ni els 14 anys de González al govern espanyol, ni els 23 anys de Pujol a la Generalitat, ni els 32 anys dels socialistes a l’ajuntament o a la diputació de Barcelona són exemples d’alternança. Aznar, en canvi, en aquest aspecte ho va fer bé. Va dir que s’hi estaria vuit anys i va complir com un senyor. Jo no els he votat mai però les coses positives se’ls han de reconèixer. Amb l’alternança tots hi sortim guanyant. Per quan una llei que estableixi la limitació de mandats?\nPublicat per Miquel Saumell a 6:41 5 comentaris:\nPrendre cafè a Lisboa és tan habitual com fer-ho a Barcelona. Hi ha, però, algunes diferències. El cost de la vida a Portugal és una mica més baix que el nostre però tampoc tant, i per això sempre m’ha cridat l’atenció que el preu d’un cafè a Portugal sigui tan barat. Un cafè costa la meitat que aquí, més o menys mig euro, tot i que com és lògic el preu varia segons el lloc. A més a més, el cafè portuguès és de bastant millor qualitat que el nostre. Així com aquí no és estrany que el cafè de bar sigui més aviat tirant a dolent, a Portugal un cafè dolent és l’excepció. Vaja, jo n’he pres molts i encara no me n’han servit cap de dolent. Però si vols prendre’t un cafè a Lisboa, no demanis un cafè. Fes com fan els lisboetes i demana uma bica se faz favor (bica = bebe isto com açucar), i si t’esforces amb l’accent quedaràs com si fossis un autèntic lisboeta, encara que no t’hi posis sucre. Però això sí, bica només a Lisboa. A la resta de Portugal, un cafè és un cafè, excepte a Porto, que d’un cafè en diuen cimbalino. I tot això referit al cafè sol, que a partir d’aquí hi ha tot un catàleg de varietats a l’entorn del cafè (Abatanado, Pingado, Galão, Carioca, Garoto, Escaldado, etc.) que deixarem per un altre dia. Un bon lloc i molt cèntric per prendre cafè a Lisboa és el Nicola, rua 1 de Dezembro 35 (Rossio). També hi trobes turistes, com a tot arreu, però encara hi domina la clientela local, un detall que sempre s’agraeix. Això sí, al Nicola per un cafè pagues una mica més del mig euro que dèiem abans, però el lloc s’ho val.\nPublicat per Miquel Saumell a 6:33 6 comentaris:\nDerbi, Yamaha, Santana, etc. Algunes d’aquestes empreses ja han anunciat que marxen, altres ho faran més endavant. Fabricar cotxes i motos aquí cada dia serà més complicat. La causa principal de les deslocalitzacions industrials és la competència d’altres mercats. I no cal mirar massa lluny, els països que ens fan la competència els tenim també a Europa, a una hora o dues d’avió des de Barcelona. Industrialment parlant aquí cada dia som menys competitius. Els antiquats sindicats tampoc ajuden gens, ni que només sigui per donar suport a mesures de reducció de costos i augment de la productivitat, que si més no podrien servir per retardar les deslocalitzacions. I posats a buscar motius que justifiquin aquesta estranya actuació sindical n’hi ha un del que no se’n parla gaire. No tothom sap que en les indemnitzacions dels eros els sindicats hi tenen una sucosa comissió. Aquesta és una realitat que no es coneix massa. Parlem clar, els sindicats fan més negoci amb el tancament d’una fàbrica que propiciant un acord de continuïtat de l’empresa.\nEls treballadors afectats s’haurien de fer sempre unes simples preguntes. Què els resulta més convenient, conservar el lloc de treball cobrant el quinze per cent menys o perdre el lloc de treball? Què és més convenient, treballar una hora més cada dia cobrant el mateix, o no treballar-ne cap i passar a cobrar l’atur? Quan es discuteix la viabilitat futura de les nostres empreses són aquestes coses las que actualment es posen sobre la taula de negociació. Dissortadament, als efectes pràctics els nostres antiquats dirigents sindicals semblen inclinar-se per l’opció intransigent... que acaba fent augmentar la taxa de l’atur. Hi pot tenir quelcom a veure el negoci que dèiem abans? Els treballadors que es deixen manipular per aquests sindicalistes professionals de vegades semblen cecs, i no obren els ulls fins que no es troben amb la trista realitat de veure com la seva empresa acaba tancant. Però llavors ja és massa tard per reaccionar.\nAmb tota franquesa, l’exhibició femenina de diumenge no em va agradar. Una llotja del Barça ocupada exclusivament per dones (a la foto, d’El Periódico) tenia més a veure amb una operació de màrqueting que amb un veritable sentiment feminista o de respecte per la dona. Donant per fet que dissortadament la dona encara pateix una injusta discriminació en molts àmbits de la nostra societat, no penso que exhibir un munt de senyores a la llotja del Barça ajudi a solucionar el problema. Sóc conscient del mot que he triat, exhibir, perquè allò només va ser una exhibició gratuïta de cara a la galeria. Jo no sóc dona i no puc dir com hagués reaccionat si m’hi haguessin convidat, però em sembla que no m’hagués pas prestat a col·laborar en el joc.\nSi el president del Barça volia fer un pas en favor de la dona, no fa gaire, al decidir la composició de la seva junta després de guanyar les eleccions, va tenir una oportunitat d’or per demostrar la seva sensibilitat. Però va fer la junta que va fer i aquesta oportunitat la va desaprofitar. Per tant, ara que no ens vulgui vendre gat per llebre. I que consti que jo no sóc gens partidari de les quotes femenines que defensen alguns sectors de la societat, però és que això de diumenge al Camp Nou encara grinyola més que les quotes fixades per decret.\nPerò donem per bo que jo pugui estar equivocat. Donem per bo que sigui positiva la decisió d’haver omplert la llotja del Barça només amb dones. Al capdavall tot és opinable. Donem-ho per bo tot i que jo segueixo pensant que no ho és. Doncs bé, el sistema triat tampoc crec que hagi sigut el més encertat. Aquests dies s’ha dit que el Barça té més o menys una quarta part de la seva massa social formada per dones. No sé si és veritat però suposem que ho sigui. Si la junta volia omplir la llotja exclusivament amb dones ho tenia molt fàcil: fer un sorteig entre las sòcies. Però això d’exhibir senyores amb un determinat relleu social, fossin o no sòcies, em va semblar massa oportunista i poc respectuós amb les dones que són sòcies, que paguen religiosament la seva quota i que, com a dones, tenen la minsa representació que tenen a la junta directiva del senyor Rosell.\nNomés cal creuar els Pirineus per adonar-nos que les nostre ciutats brutegen massa. I dic creuar els Pirineus perquè no crec pas que ens haguem de comparar amb El Caire o Nairobi. Això és Europa i ens hem de comparar amb ciutats europees. Per mantenir neta i endreçada la ciutat tenim dues vies. Una passa òbviament per netejar sovint. L’altra consisteix en no embrutar. Per netejar sovint es necessiten equips tècnics i humans que costen molts diners als ciutadans. Per no embrutar només es necessiten unes mínimes dosis d’educació i civisme. És evident que, almenys sobre el paper, la segona via és la més intel·ligent i pràctica. Per una banda tot estarà més net i per l’altra la factura de la neteja ens sortirà molt més barata.\nEl civisme s’adquireix de dues maneres. Una és mitjançant una educació adequada, bàsicament a casa però sense oblidar el complement que els nens reben l’escola. L’altra passa per la multa governamental. Mentre el civisme per la via educativa no doni resultats, que de moment sembla ser que no els dóna, sempre ens queda l’alternativa de la multa. Hi ha persones a qui no els molesta veure un paper a terra, i per això no busquen mai una paperera quan n’han de llençar un. Són individus que només entenen el càstig, la multa en aquest cas. Doncs cap problema i sense manies, una bona multa sempre et fa meditar. I si qui embruta el carrer és un menor d’edat s’han de multar els seus pares, i després en tot cas que els vagin descomptant la multa de la setmanada. Multar al ciutadà, però, no ha de ser mai la meta de cap administració, encara que de vegades determinades actituds incíviques no deixen cap més altra opció que el càstig.\nSi volem que les noves generacions siguin més educades i cíviques, menys propenses a embrutar l’espai comú, s’hauria de fomentar més el civisme, tant a nivell familiar com a l’escola. Un cop assolida una societat més cívica, no caldria invertir tant com ara en uns equips de neteja que ja no serien tan necessaris. Avui he posat negre sobre blanc aquestes obvietats perquè ara que s’acosten eleccions municipals és tot un clàssic que els candidats ens començaran a ensenyar els equips de neteja que pensen potenciar si guanyen. Doncs bé, si jo fos el candidat parlaria menys d’escombriaires i més de civisme, que això és el que aquest país necessita. Un país que ha de netejar molt no deixa de ser un país que bruteja més del que seria desitjable, i dissortadament el nostre n’és un bon exemple.\nAgatodor, Ardó, Capitó, Efraïm, Elpidi, Eteri, Gaudiós, Teofilacte\nConeixeu algú que porti un d'aquests noms? Doncs feliciteu-lo, avui és el dia del seu sant. I si és barceloní, feliciteu-lo per partida doble; podrà celebrar el seu sant en un dia festiu, ja que l’encara alcalde Hereu va decidir que avui fos festa a Barcelona. Sí, avui, dilluns 7 de març, un dia qualsevol que a part dels sants esmentats i algun altre no se celebra res en especial, és festa local a Barcelona. Com si no hi haguessin altres dates més nostrades al calendari per consensuar-ne una que generés una mica més de complicitat entre els barcelonins!\nNo desconec que aquests dies hi ha allò de la setmana blanca, una altra improvisació del govern anterior que diuen que no es repetirà. Però intentar dissimular amb un dia de festa el problema familiar que s’ha generat amb la setmana blanca em sembla més aviat ridícul. Això sí, segons l’ajuntament, el 7 de març és la data que ha rebut més suports per part del Consell de Ciutat (que, vés per on, presideix el propi Hereu) i altres organismes municipals, així com les AMPA's a través del Consell Escolar que, quina casualitat, també presideix el propi Hereu. Resulta entendridora la unanimitat que genera aquest alcalde a pocs dies de plegar.\nEn nom dels barcelonins que es diuen Agatodor, Ardó, Capitó, Efraïm, Elpidi, Eteri, Gaudiós o Teofilacte, moltes gràcies senyor alcalde!\nHan passat com qui diu quatre dies des de les eleccions al Parlament i de cara a les eleccions municipals els líders independentistes es tornen a barallar com si fossin al pati de l’escola. El motiu, no ens enganyem, és que tots volen ser el gall del galliner. Però no em cansaré de repetir-ho: pretendre que tot el moviment teòricament independentista comparteixi una mateixa llista electoral és un error estratègic de base. I ho és per un motiu molt fàcil d’entendre per a un que s’ho mira des de fora, però que no ho deu ser pels que hi estan directament implicats i s’ho miren des de les seves respectives capelletes. Avui en dia d’independentistes n’hi ha de tots els colors polítics. Afortunadament és així. Són persones amb interessos totalment contraposats, des de la dreta fins a l’esquerra, que difícilment poden compartir entre ells altres objectius que el de voler que Catalunya esdevingui un estat.\nPerò d’aquí a pretendre que un aspirant independentista a parlamentari que sigui partidari de l’economia de mercat comparteixi la mateixa llista electoral amb, per exemple, un membre de les CUP, una gent que no amaga el seu comunisme quan se’ls pregunta per la seva ideologia política, és un utopia. I suposant que es pogués arribar a fer una llista d’aquestes característiques, pretendre que els votants independentistes votessin unànimement aquesta llista és somiar truites. Pretendre que un partit amb molts anys d’història com Esquerra es dissolgui en aquesta suposada llista unitària és un altre error. Això suposant que aquest partit, suport de tots els tripartits amb lideratge d’obediència espanyola, segueixi sent independentista. Pretendre que Laporta accepti sense més les decisions d’una assemblea també és fer volar coloms. Pretendre que tants personalismes forts puguin arribar a renunciar als seus respectius protagonismes i cedeixin el liderat a un d’ells és no ser gens realista.\nAquí hi han molts interessos contraposats. Posar l’excusa que l’independentisme els uneix a tots és només això: una excusa. El dia que hi hagin 68 diputats independentistes al Parlament, de dretes i d’esquerres, uns diputats que hi hagin arribat formant part de llistes de diversos partits polítics, aquell dia podrem començar a parlar seriosament. Mentrestant, pretendre com pretenen alguns que aquests 68 diputats hagin de sortir d’una mateixa llista electoral és fer volar coloms. És així de senzill... i de complicat a la vegada. I això tant val pel Parlament com per les llistes dels ajuntaments que s'estan discutint ara.\nUn aclariment previ per la gent de comarques que no segueix de prop la política barcelonina. Jordi Hereu, socialista de la tendència diguem-ne benestant, és l’alcalde de Barcelona. Opta a la reelecció en contra del criteri del seu propi partit que, vistes les enquestes molt desfavorables, hagués preferit que deixés pas a una altra persona com a cap de llista. Però contra tot pronòstic, l’actual alcalde va guanyar les eleccions primàries i lluitarà per repetir en el càrrec. Dit això, tot indica que les eleccions municipals les guanyarà sense dificultats Xavier Trias, un convergent de la mateixa tendència que dèiem abans, i ho farà més per demèrit aliè que per mèrits propis.\nNormalment, quan abans d’unes eleccions i sense cap justificació el governant que ocupa el càrrec i opta a la reelecció perd els papers i es posa a insultar el seu adversari, estem davant d’un signe clar que ens diu que ho deu veure molt negre per guanyar-les. I sent-ne conscient, fins i tot una persona educada com l’alcalde Hereu, que normalment no utilitza l’insult com a eina electoral, acaba caient en la trampa fàcil d’insultar l’adversari. Suposo que pensa que, tenint-ho tot pràcticament perdut, poc més pot perdre si insulta el seu adversari. Però una vegada més Hereu s’equivoca, sigui la tàctica d’insultar de collita pròpia o fruit dels consells dels seus assessors electorals.\nQuan hi han insults entremig, qui es desacredita és sempre qui els pronuncia i no qui els rep. Trias, que o molt m’equivoco o d’aquí quatre dies serà alcalde de Barcelona, serà el que serà, pot agradar o no, però ningú negarà que és una persona educada. Hereu també ho semblava però dir, com va dir l’altre dia, que Trias és un titella, és quelcom més que un insult, és una solemne tonteria. I la lògica ens diu que darrere d’una tonteria necessàriament hi ha d’haver un tonto. I tot i que fins i tot un tonto pot guanyar unes eleccions, i no cal anar gaire lluny per comprovar-ho, aquesta vegada les eleccions las guanyarà un candidat educat que no va caure en la provocació de l’actual alcalde. Per cert, alcalde, ja s’ha disculpat?\nPublicat per Miquel Saumell a 6:48 4 comentaris:\nLa llarga etapa del franquisme s’acostuma a qualificar de dictadura. Sens dubte ho era, tot i que alguns en deien dictablanda. És evident que allò dels anys 40, 50, 60 i 70 del segle passat no era una democràcia per més que, amb una alta dosi de sarcasme, alguns van batejar aquell règim com a democràcia orgànica. Sigui com sigui, malament rai quan les democràcies han de portar adjectius. Normalment, quan en porten és que no es tracta de democràcies sinó de simples ficcions. També em ve al cap el cas d’Alemanya, quan estava dividida en dos estats. De l’Alemanya occidental, un país lliure i democràtic, se’n deia república federal. Res a dir. L’Alemanya oriental engabiada (recordem que d’allà no et deixaven sortir, com encara passa a Cuba) es va batejar sense cap mena d’escrúpols com a república democràtica. No deixa de ser una perversitat que els dirigents polítics ens intentin enredar amb estranyes giragonses semàntiques, i una vegada més es demostra que el nom no fa la cosa.\nAixí, veiem que de dictadures n’hi ha de molts tipus, mentre que les democràcies autèntiques tenen unes característiques bastant ben delimitades perquè puguin ser considerades com a tals. Hi ha persones entre les que ara es proclamen demòcrates de tota la vida que durant el franquisme no van reivindicar mai la democràcia, ni tan sols amb la boca petita, ni al menjador de casa seva. Per una banda hi havien els possibilistes del règim, que tan aviat com van veure que a partir del hecho biológico (aquest era l’eufemisme que s’utilitzava per referir-se a la mort de Franco) allò no tenia cap futur, es van canviar de camisa. Eren tan franquistes llavors com són ara juancarlistes; i segons com giri el vent, demà mateix poden esdevenir uns convençuts republicans. Com La Vanguardia, que sempre està al costat del que governa, i potser per això la trobem ininterrompudament al quiosc des de l’any 1881. Tampoc no hem pas d’oblidar els comunistes, els únics grans lluitadors contra el franquisme que estaven políticament organitzats. Però tot i reconèixer el seu antifranquisme, ells no reivindicaven la democràcia sinó que pretenien substituir el franquisme per una altra mena de dictadura, l’anomenada dictadura del proletariat. Una dictadura molt diferent de la franquista, és ben cert, però al capdavall una dictadura. És a dir, simpaties o antipaties polítiques al marge, de tarannà democràtic tant els franquistes com els comunistes n’anaven més aviat escassos.\nCada persona defensa allò que creu que més li convé en cada moment, però no deixa de sorprendre que ara alguns dels demòcrates sobrevinguts hagin oblidat el que defensaven no fa pas tants anys. Defensaven la dictadura, ja fos la franquista que ens governava llavors, fruit del triomf de la guerra incivil, o la del proletariat que uns quants ens volien imposar. Uns des de la dreta i els altres des de l’esquerra, tant se val. Com s’ha dit abans, ningú discuteix que els comunistes estiguessin en contra de la dictadura franquista, però defensaven amb el mateix entusiasme una altra mena de dictadura encara més perversa. Per cert, alguns, pocs, encara la reivindiquen. Aquesta és una de les grandeses de la democràcia, que emparant-se en el sistema democràtic es pot promoure fins i tot la dictadura. L’operació inversa no és pas possible: reivindicar la democràcia des d’una dictadura és tenir tots els números de la rifa per acabar tancat a la presó. I això tant val per les dictadures de dretes com per les d’esquerres. Els extrems es toquen.\nLa presumpció d’innocència és un dels pilars de la democràcia. Suposant que això nostre sigui una veritable democràcia, només cal parar una mica l’orella per constatar que no tothom accepta de bon grat aquesta figura bàsica del nostre ordenament jurídic. Des de determinats estaments polítics i mitjans de comunicació d’una determinada tendència, aquella que consisteix en basar-ho gairebé tot en un anticatalanisme sense esquerdes, s’ha anat estenent com una taca d’oli la presumpció de culpabilitat dels catalans. Ells ho tenen clar: en cas de dubte, els catalans són culpables. Pels catalans, escoltar i llegir segons què s’ha acabat convertint en un perillós exercici de masoquisme d’allò més. I jo no sé vosaltres, les persones que llegiu aquest blog, però jo no tinc cap vocació d’esdevenir un masoquista amb caràcter permanent. Tot té un límit, com el té la pertinença a un club en segons quines draconianes condicions. Un club on pagues com el que més i reps com el que menys. I encara es queixen. I a sobre et diuen que ets un lladre. Vaja, de bojos.\nUna de les falses veritats és que els catalans són uns insolidaris i uns lladres. No uns presumptes lladres, no. Uns lladres. No els cal esperar a veure si un dia un jutge dictarà una sentència en aquest sentit, que veient cóm van les coses és quelcom que no s’ha de descartar pas. Però no els cal. Els catalans són uns insolidaris i uns lladres perquè ho diuen ells i punt. I això es va repetint a tota hora, dia sí i dia també. Hi ha persones benintencionades però, val a dir-ho, una mica curtes de gambals, que s’ho arriben a creure i tot. I a partir d’una falsedat com aquesta que estem parlant, induïda amb tota la mala idea entre un ampli segment de la població, ja no se m’acut què més podem fer els presumptes lladres per desactivar aquesta falsa veritat. Exigir la presumpció d’innocència no serveix per res. Fer pedagogia, tampoc. Una opció lògica i de sentit comú seria marxar tan aviat com es pugui, no fos cas que seguint per aquest camí de bojos ens acabessin ficant a tots a la presó.\nPublicat per Miquel Saumell a 6:56 5 comentaris:


Trepig: de gener 2016\nQue els vells cacics de "l'aparato" del PSOE, Felipe Gonzalez, Alfonso Guerra, Corcuera (!), José Bono, demanen l'abstenció del seu partit (supose que encara són militants del PSOE... ¿o no?), en el Plenari d'investidura de Mariano Rajoy per facilitar la seua elecció com a president del govern d'Espanya, encara em sorprèn, tot i que ja no em sorprenc de quasi res. No em sorprèn perquè això suposa la seua proximitat al neoliberalisme, neocon i nacional-catolicisme que representa el PP --qualificatius que no m'invente jo sinó que han usat ells moltes vegades-- ni tampoc per la connivència amb l'Estat de Corrupció en el que han convertit Espanya --allò que molts del PP i del PSOE entenen com a "unidad de destino en lo Universal"-- perquè fa temps que venen dient-ho, primer tímidament i finalment sense cap vergonya. Em sorprèn perquè manifestar públicament la seua opinió, significa que no tenen cap capacitat de convicció per a plantejar-ho directament al comité federal del PSOE, i necessiten pressionar des de fora perquè el "Comité Federal" renuncie a governar i a intentar convertir Espanya en un Estat Federal, com pretenen alguns militants del PSOE. Repetisc, no em sorprèn el canvi d'opinió d'aquests senyors --això no és nou-- em sorprèn que no pinten res dins del seu partit i necessiten pressió externa—ajudats per personatges tan exemplars com Aznar, Aceves, Zaplana...-- per portar el partit al seu carril. Carril de dreta rància, perquè què, si no això és el PP? Però... del seu pa faran miques, que jo no soc ningú per a dir que els convé fer, sols volia expressar la meua sorpresa.\nPublicat per Josep Castelló a 18:04 Cap comentari:\nL'espectacular show d'Antena 3 informant en exclusiva sobre la participació de militants de la CUP (Anna Gabriel), Podemos i de "l'entorn d'ETA" en l’encontre de la Xarxa d'Intel·lectuals, Artistes i Moviments Socials en defensa de la Humanitat, que, segons la CUP, aplega col·lectius d'esquerra especialment de l'Amèrica Llatina però també de la resta del món, es pot qualificar de qualsevol cosa --per exemple de show-- però no de notícia. A3 “informa” com si descobrira un fet inaudit, insòlit, desconegut per tothom, clandestí i, fins i tot, el presenta de manera subliminal con il·legal, atès que hi va participar el pare o sogre d’algun pres d’ETA. A banda que la CUP i potser altres grups de defensa de drets humans (per exemple el dret d’autodeterminació dels pobles) havia informat de la seua participació –cosa que potser a A3 i altres mitjans no els interessava--, apuntaré algunes circumstàncies: l’avió de les forces armades de Veneçuela, el mateix en el que viatjava Maduro, segons A3, no podria aterrar a Barajas sense el coneixement i permís previ del govern d’Espanya presidit en aquell temps per un tal senyor Rajoy. Cap dels passatgers podria haver pujat sense passar el control previ de l’aeroport o de la policia nacional, control que òbviament està en mans del mateix govern. Les càmeres –supose que de seguretat, no d’ A3—gravaven com els passatgers pujaven a l’avió, com Anna Gabriel, des d’una cabina, parlava per telèfon. On està el secretisme, la notícia –han passat quatre o cinc mesos—i, més encara, on està l’exclusiva? Potser l’exclusiva, o la “suggerència” de publicar-ho la dóna el govern (en funcions) del senyor Rajoy? Si fóra així, perquè? Estaran emprant informació d’Estat per a predisposar a la ciutadania en contra d’un pacte del PSOE amb Podemos i altres grups que, en altres llocs, hagen pactat amb la CUP? El senyor Rajoy no para de dir-nos que el PP ha de formar govern perquè ha guanyat les eleccions. A banda que podem qüestionar, no la legalitat però si la justícia, del sistema d’Hondt que beneficia el partit més votat, si el PP ha guanyat les eleccions ¿perquè no pot formar govern? Serà que no ha guanyat. La mentalitat de dreta, mentalitat d’escàs ingredient democràtic, no sap, o no vol saber, diferenciar entre ser el partit més votat i guanyar les eleccions. En una democràcia parlamentària amb un ample ventall ideològic, com és el cas actual d’Espanya, guanya les eleccions qui aconsegueix un acord amb suficients partits que permeta governar.\nLa CUP no es va presentar a les eleccions generals espanyoles perquè no va voler. Cosa per la qual crec que puc opinar sense por a equivocar-me, que passa dels possibles pactes entre PSOE-Podemos-Altres o entre PP-PSOE. És una altra història.\nPer una altra banda, ¿perquè tanta por? ¿no va dir el gran guru del socialisme espanyol, Felipe González que el PSOE haurà de pactar amb el PP si li convé a Espanya? ¿No ha dit la líder dels socialistes andalusos –que tenen majoria dins del grup socialista del Congrés—que mai no pactaran amb qui demana un referèndum per a Catalunya? Aleshores, ¿a què temeu homes i dones de poca fe?\nHo he fet massa llarg. L’única cosa que volia dir, a conseqüència del show d’A3, és que m’enfita l’ús partidista i ideològic que tota la dreta i més encara l’espanyolisme, sobretot el més ranci, fan dels mitjans de comunicació.\nPublicat per Josep Castelló a 19:11 Cap comentari:\nJA ERA HORA, XE!\nJa era hora! És una alegria, una immensa alegria veure la sala de plenaris de les Corts valencianes en la que la bancada del PP està plena de de senyeres paternines reivindicant la seua versió de senyals d'identitat dels valencians. M'agradaria veure també els diputats populars lluint un dia camisetes reivindicatives de "volem F-1 urbana" i un altre dia "salvem lo rat penat" i un altre amb pancartes que proclamen "Volem tornar a dir Comunitat Valenciana"\nEstava fart i desesperat de veure sempre camisetes de "Salvem el Cabanyal" o "Volem TV3" o "Volem Canal 9" I ara és hora de gaudir de les seues reivindicacions. Potser algun dia reivindicaran "volem regals de la família Correa" o "Viva el Bigotes" M'agradaria que algun dia reivindicaren el peatge de la AP-7. M'agradaria que protestaren enèrgicament contra la creació de l'Agència Tributària Valenciana, que reivindicaren, amb pancartes i camisetes, amb "pataleo" i xiulits el retorn de l'himne regional, que reivindicaren amb una panfletada els desnonaments per hipoteques, que reclamaren la eliminació de les prestacions a la dependència. Fins i tot, m'alegraria que un dia protestaren enèrgicament, molt enèrgicament per la il·legalitat i inconstitucionalitat d'un acord de les Corts Valencianes que proclamara la República Valenciana i un procés per a adherir-se a un Estat Federal Nacional de Països Catalans. Què gust que el PP siga reivindicatiu!\nPublicat per Josep Castelló a 20:35 Cap comentari:\nEL NO DE LA CUP I LA RESPONSABILITAT\nLa CUP s’ha mantes en la seua posició inicial de no a Mas com a President, tot i les pressions rebudes. Els dos grans pesos pesats de la comunicació i la formació d’opinió dels PPCC, Vicent Sanchis i Vicent Partal han fet tot el que han pogut, que no és poc, per evitar aquest resultat. I ho han fet emprant la seua ciència comunicativa i exposant una visió més partidista que no real dels fets, tot siga dit amb el respecte degut als grans gurus de la comunicació. Donar la responsabilitat a la CUP de frenar el procés en cas de negar la investidura a Mas, és desinformar de manera subliminal. Ni Convergència Democràtica (o Democràcia i Llibertat, si preferiu) ni Esquerre Republicana no han acceptat mai consensuar un President diferent a Mas. Cosa per la qual la responsabilitat és un fet compartit. Però carregar les tintes aquestes setmanes passades sobre la responsabilitat –responsabilitat es llegeix massa sovint com a sinònim de culpa—de la CUP era una arma de doble tall, i en això s’han equivocat tot i la seua ciència, i més que cap altre el senyor Partal. Perquè ara resulta que el termini no s’ha acabat (tenen fins el dia 9) i JuntsxSi encara té la possibilitat i la RESPONSABILITAT de proposar un candidat alternatiu i de la seua candidatura, que això la CUP no ho ha qüestionat mai. I encara millor: Atès que la marxa ràpida del procés és més important que qui és el candidat a President, perquè això és el que han estat dient, i atès que el propi senyor Mas va dir que en cas de ser un escull faria una passa enrere, doncs ara és el moment. Queda temps. Juntsxsi i el senyor Mas tenen l’oportunitat de demostrar la seua RESPONSABILITAT i que la independència vaja per la via ràpida gràcies a ells, presentant un altre candidat, en compte de convocar noves eleccions. (Probablement juntsxsi creu en la conveniència de noves eleccions perquè compten amb la divisió de la CUP i que els possibles crítics d’E.R. respecte a la candidatura unida amb Cnvergència, que probablement votaren la CUP es penediran i els votaran a ells, cosa que demostraria que el seu interès partidista és més important que l’interés de Catalunya). En definitiva: Ara la responsabilitat és del senyor Mas i Juntsxsi.\nPublicat per Josep Castelló a 22:06 Cap comentari:


La Biblioteca Valenciana crea un índex d'escriptores valencianes en la seua web -\nPer a visibilitzar el treball literari de les dones per mitjà d'una eina que facilita la localització de les autores\nGuardat en Cap, Comarques, Llibres\nTags: Biblioteca Valenciana, Comarques centrals valencianes, Escriptor, Literatura, Lliteratura Catalana\nLa Biblioteca Valenciana Nicolau Primitiu ha creat un índex específic d’escriptores valencianes dins del seu web (consultar ací) per a visibilitzar la producció literària de les dones.\nDes d’Isabel de Villena, escriptora del segle XV, fins a les escriptores contemporànies, aquesta guia pretén visibilitzar el treball literari de les dones mitjançant una eina tecnològica que facilite la localització de les autores. Està en continu creixement perquè implica la revisió de molts registres d’autoritat, així com la inclusió d’uns altres de nous. En la nòmina d’escriptores no estan totes les que són, però almenys estaran totes les que tenen obres en la col·lecció de la Biblioteca Valenciana.


Fira de Lleida – Eurofruit | Fira de Lleida convoca el Premi a la Innovació Tecnològica i Seguretat en el Disseny de les Màquines Agrícoles\nFira de Lleida convoca el Premi a la Innovació Tecnològica i Seguretat en el Disseny de les Màquines Agrícoles\nTotes les firmes expositores de la Fira Agrària de Sant Miquel i del Saló Eurofruit poden presentar-se al concurs abans del dia 7 de setembre\nFira de Lleida ha convocat, en el marc de la 61a edició de la Fira Agrària de Sant Miquel i del Saló Eurofruit 2015, el 19è Premi a la Innovació Tecnològica i Seguretat en el Disseny de les Màquines Agrícoles per tal de distingir les innovacions tecnològiques de la maquinària agrícola i de la indústria agroalimentària, així com la seguretat per als seus usuaris. Aquest guardó es planteja com un reconeixement a l’esforç per oferir millores i avenços per part del sector de la indústria i la maquinària agroalimentàries i alhora com un incentiu de cara als expositors del saló que presenten equipaments innovadors.\n« Viveros Qualityplant estarà present a Eurofruit\nObres de temàtica molt variada concorren al Premi del Llibre Agrari de Fira de Lleida »


Antworten Julia 9. Juli 2016 at 15:11\nAntworten Nina 11. Juli 2016 at 9:55


Resultados de tu búsqueda: 630 libros\nEn aquesta nova aventura, el llibre màgic dels follets s ' ha cremat en un incendi i el follet Oriol haurà d ' iniciar un viatge a la recerca de l ' únic savi que pot ajudar a completar els fragments que s ' han fet malbé. Després de superar un munt d ' obstacles, l ' Oriol aconseguirà el seu objectiu i retornarà a la seva vall amb el llibre sota el braç justament a temps per celebrar la diada del llibre i de la rosa, una festivitat molt especial per als follets.\nLa dècada dels seixanta és un període ple de canvis que introdueixen nous signes de modernitat: les cançons dels Beatles, l ' estètica hippy, els cabells llargs, les faldilles curtes i els mitjons llargs\nTambé és l ' època dels televisors en blanc i negre, del No-Do i de les sessions contínues al cinema. Però, sobretot, és una època en què es viu una situació política reivindicativa i convulsa al nostre país.\nEn aquesta novel·la, l'autor explica les experiències viscudes quan la seva mare va obrir una pensió al Moià dels anys cinquanta del segle passat. Els dispesers feien la seva sense parar atenció en aquell nen que guardà en la memòria el que ara ens ofereix aquest llibre: les bromes que es feien entre els hostes, les baralles provocades per un mestre fatxenda, les situacions de risc d'un encarregat de la pedrera que guardava la pólvora sota el llit\nHistòries d ' una pensió\nPicanyol, Josep Lluís M.\nEl viatge d'en Jonathan Harker al castell del comte Dràcula havia d'haver estat un viatge de negocis i plaer. Però abans d'arribar-hi, el jove intueix terribles secrets i, ja al castell, viu un seguit d'experiències que superen qualsevol fantasia. Dràcula, durant segles, ha ordit amb cura el seu trasllat a Anglaterra. La descoberta d'aquesta intriga angoixa tant el jove Harker que cau en una follia transitòria, impotent davant la malignitat i els poders del vampir. Mentrestant, els fets es van succeint d'una manera irreversible.\nSom m a la costa oest d'Irlanda l'any 1916. Mentre Anglaterra i Alemanya s'enfronten a les trinxeres d'Europa, un grup de rebels, als quals pertany el Tim, prepara un aixecament per posar fi a set-cents anys de domini anglès sobre l'illa. Abans que s'acabi el dia, el Tim serà ferit i empresonat, i el Seán serà un fugitiu disposat a fer tot el que calgui per alliberar-lo i participar al seu costat en la revolta.\nLes flors salvatges\nEn Bernat Prats, el protagonista, és un personatge que hauria pogut existir a la trasbalsada Catalunya del segle XVI. Sense proposar-s'ho, és testimoni de molts dels esdeveniments històrics que van sotraguejar el nostre país i el món sencer. Recollit, educat i «transformat» per un savi català i una família jueva que viuen a Sicília, en Bernat té el desig de tornar als jueus catalans el tresor que van amagar a Girona abans de ser expulsats i que la Inquisició els va robar.\nEl tresor dels jueus\nQuan l'Hipòlit Pinyol, ateu convençut, mor en un desgraciat accident, descobreix que, de totes les religions del món, només el budisme l'havia encertada amb allò de l'espiritualitat i que, si vol assolir el nirvana, haurà de sotmetre's a les lleis de la reencarnació. En principi, el procés per arribar-hi no li sembla gaire complicat, però un seguit de reencarnacions desafortunades i hilarants li fan comprendre que allò va per llarg\nSegona meitat del segle XIX. En Josep i la Berta viuen al mas de les Grelles, a l'Alt Empordà, enmig de les closes i els camps d'arròs. La Berta mor en néixer el seu fill, l'Antoni, que tindrà una vida marcada pel secret de la mare, per l'enigma del freixe del mas de les Grelles i per la guerra del Rif, on és enviat poc abans que esclatin els fets de la Setmana Tràgica.\nL ' ànima del freixe\nFont, Maria Rosa\nFrankenstein, un jove savi que es dedica a fer experiments científics amb tècniques poc convencionals, dóna vida a un ésser creat a partir de diversos membres que recupera de cadàvers. De la seva creació en surt un monstre d ' aspecte grotesc i repulsiu, de proporcions increïblement desmesurades, que acaba sent temut i odiat per tothom, cosa que fa que es converteixi en un ésser solitari i amargat. Un bon dia, el monstre, per venjança, mata el germà i la futura esposa del seu creador. A partir d ' aquell moment comença una incansable persecució mútua per tal de donar-se mort.\nA en Narcís se li ha girat feina. Li ha caigut a les mans una herència amb un encàrrec complicat. El seu avi li demana que recuperi un escrit medieval molt important que algú ha robat. Per trobar-lo, haurà de viatjar força i descabdellar totes les pistes que el lladre li va deixant en forma d'enigmes. Alhora, haurà d'escapolir-se d'una gent molt perillosa que van al darrere del mateix document i als quals, aparentment, no els costa gaire tirar pel dret. D'altra banda, haurà de procurar que la Neus, la seva xicota i companya d'aventures, no s'afarti abans d'hora de la recerca i d'ell. Enigmes, corredisses, nervis, perill i fins la vida en joc per un premi estrany que no se sap si s'aconseguirà quan es desperti del malson\nEn començar a treballar com a mainadera per a la família més rica del poble, la Blanca es troba en una situació estratègica entre els guerrillers que busquen justícia i els vilatans i les forces de seguretat que, sense escrúpols, actuen guiats per la corrupció i els interessos personals, en un temps de falsa pau, de por encoberta i crueltat. Mentrestant, el Didier, un maqui arribat de més enllà de la frontera, de pas en una missió contra els exèrcits nazis que envaeixen mig Europa, mostra que un món millor és possible a una Blanca que, rere un aspecte angelical i inofensiu, amaga les armes més poderoses: la intel·ligència, la valentia i l ' esperança en el futur.\nMentre la munyen al matí, a la Florentina li flaquegen les potes i li tremola fins i tot la cua. La pagesa ho té clar: la vaca ha agafat un bon constipat! Res, però, que els animals no puguin solucionar amb bafs d ' eucaliptus, una sopa ben calenta i moltes moixaines. La cuiden tan bé, que la Florentina comença a pensar que això d ' estar malalta no està gens malament\nLa Florentina es constipa és una altra aventura de la nostra vaca preferida, que no pot quedar-se quieta ni quan està refredada.\nAls inicis del segle XX, el naixement, en un poble de Catalunya, d ' un nen amb una creu de Caravaca al paladar, juntament amb la creença popular que aquests nens podien guarir per gràcia, obligarà la família a fugir de tota la gent que se ' n volen aprofitar. Només l ' actitud ferma i decidida dels seus pares farà que el poder del seu fill passi inadvertit durant el màxim de temps possible, perquè pugui gaudir d ' una vida normal. Passar desapercebuts en una societat en què la medicina encara està endarrerida i conviu amb els remeiers i les supersticions se ' ls fa, però, del tot impossible. Dins d ' aquesta trama veurem com aquest nen es va fent gran. Les seves aventures a l ' escola, on coneixerà la Júlia, la noia que ja no podrà oblidar mai més, el faran madurar i l ' ajudaran a descobrir com poden ser útils les seves habilitats. Però la família cau en mans del poderós senyor Pau, un home sense escrúpols i decidit a esprémer aquest poder.\nLa Perla del Desert\nEl bloc té 96 fitxes i cadascuna presenta una activitat ambientada en les festes de Nadal. Aquesta proposta està especialment pensada perquè els més petits puguin gaudir del temps lliure de les vacances de Nadal fent activitats entretingudes i motivadores. Es treballen capacitats matemàtiques, lingüístiques, psicomotrius i artístiques, però sempre amb l ' objectiu que l ' infant s ' ho passi bé. Totes les activitats proposades són intuïtives, tot i això hi ha indicacions per tal que els adults puguin ajudar l ' infant. Al llarg del bloc hi ha implícits els valors de l ' amistat, la generositat, l ' esforç, el treball en equip, els hàbits a taula i d ' higiene, etc. Conté adhesius.\nEl bloc de Nadal\nNuno Peixoto, un jove científic portuguès, relata el 2007 les diferents aventures que van començar l'agost del 2001 quan, seguint la pista d'una mena d'invent denominat «líquid transmatèric», va viatjar fins a l'illa de Madeira. Allà, ajudat per Agripina, una senyora molt activa, tot i que estava a punt de jubilar-se, va localitzar un petit bagul amb una agenda i unes bovines de cinta de magnetòfon. Amb la informació aconseguida, Nuno va treure a la llum noves dades sobre el misteriós líquid i també sobre un sorprenent projecte secret que es va posar en marxa a l'illa el 1942, en plena Segona Guerra Mundial: una cursa entre sis submarins que havien de donar la volta al món. El guanyador també guanyaria la guerra. Nuno va decidir seguir una pista més, la que indicava que un dels submarins podia amagar un petit tresor. Durant la recerca del submarí perdut seixanta anys abans, Nuno va conèixer Silvana Darinka, una noia de caràcter decidit que li va robar el cor. Tota mena de personatges reals i de fets històrics acompanyen els protagonistes en una novel·la de ritme trepidant, amb molt d'humor i que inclou la llista més llarga de formatges de la literatura universal.


ANATOMIA VIVA PER A PROFESSIONALS, 28/01 GIRONA: L'APARELL DIGESTIU. LA METÀFORA DE LA DIGESTIÓ DES D'ANATOMIA VIVA - Anatomia Viva\nT’has preguntat en què es diferencia el fet de menjar a nodrir-se?. Com si el teu cos fos la teva Casa, l’Alimentació aporta el Material de construcció de la teva Casa-Cos? Serà certa aquella expressió que som el que mengem?\nEn aquest TALLER, investigarem la capacitat i l’Energia que s’activa als processos dirigits a “aconseguir el mos (el bocado).”\nDes d’Anatomia Viva, entenem la nutrició com una metàfora del camí i resolució de l’aliment (el mos o bocado), desde que anem a buscar-lo a la botiga, a l’hort, etc.; fins que l’eliminem després de ser digerit.\nRecorda que no tan sols ens alimentem físicament, si no també emocionalment, cognitivament i inclús a l’àmbit espiritual.\nInvestigarem com l’aparell digestiu està dissenyat para ingerir-digerir-absorbir i eliminar tot allò que ens alimenta.\nI com no, gaudirem de tota aquesta investigació, alternant informació anatòmica pura sobre l’aparell digestiu amb treball corporal, profundització en la MTC, en concret amb l’Energia de Terra i meridians d’Estómac, Melsa i amb el contacte terapèutic des del Shiatsu Moviment.\nAquest taller proporciona a totes aquelles persones interessades en la investigació corporal, que ampliïn la comprensió de la relació entre cos i emoció, ment i matèria, cos i esperit. A més, l’Aparell Digestiu és zona de moltes alteracions i en coneixer-ho podrem entendre quan estem excedint els límits de salut i d’autocura, aprenent a escoltar més el missatge que s’amaga darrera el símptoma.\nIntroducció a l’Aparell Digestiu i a l’Energia de Terra, des de la mirada d’Anatomia Viva.\nDiferents àmbits de la Nutrició: física, emocional, cognitiva, social, etc.\nAnatomia i Fisiologia de l’Aparell Digestiu. De la boca a l’Estómac.\nMeridià d’Estómac. La façana anterior del Cos orientada al “mos o bocado”\nL’Energia de Terra i la Melsa (Meridià de Bazo-páncreas).\nL’Aparell digestiu d’estómac a anus.\nLa Quietud, el repòs, la calma. Les emocions i l’Energia de Terra.\nL’arquetip de la Mare i la relació amb la mare biològica com a precursora de l’experiència de Terra a l’infància.\nLa Por al No Fer, com a enemiga de la nostra Terra.\nTerapeutes, persones que fan del seu cos el seu mitjà d’expressió (ballarins, actors…), professors i alumnes de tècniques energètiques (ioga, Qi Gong, tai-txi…), també a persones dintre de l’àrea sanitària que volen aproximar-se a l’Anatomia des d’una mirada més holística, escultors i artistes plàstic, etc.; persones amb alguna patologia que desitgin saber més del seu cos, persones ja amb coneixements d’Anatomia però que volen aprofundir i fer formació continuada.\nPropostes de contacte basades en Shiatsu Moviment per explorar a través del contacte l’àrea d’estudi.\nMaterial didàctic escrit per l’alumne.\nProposta de trobades mensuals com laboratori per crear un viver d’investigació continuada.\nPresentació de dossiers per l’alumne després del seminari.\nProjecte de creació d’una comunitat, fòrum i laboratori d’investigació d’Anatomia Viva. Dóna’m idees, et necessitem!\nESTUDI ITZÀ, al carrer de l’Olivera núm. 11 de Girona\nHORARI: de 10,00h a 20,00h amb descans per dinar\nKarina Vizcaino, enviant un email o bé trucant al telèfon 606 216 530\nEstudi Itzà, per email o bé per telèfon al número 647 774 412\nANATOMIA VÍVA PARA PROFESIONALES, 28/01 GIRONA: EL APARATO DIGESTIVO. LA METÁFORA DE LA DIGESTIÓN DESDE ANATOMIA VÍVA


Publicat per\tDavid Guinart\nSurto de guàrdia i juntament amb altres company de bombers enfilem cap a l’Estartit disposats a fer una immersió per les illes Medes, en aquest cas el Tascó gran, una immersió que molts dels meus companys del SAS ja estaran cansats de repetir però en el meu cas considero que encara que el lloc sigui el mateix, cada immersió és diferent i única així que amb moltes ganes ja que mai hi he estat a Medes ni he pogut gaudir d’un entorn protegit i ple de flora i fauna.\nArribem a l’Estartit i ens disposem a esmorzar i anar cap a centre d’immersió, on comencen les primeres rialles , encaixades de mans i abraçades, tot retrobant companys i amics de bombers que fa temps que no veiem.\nJa només esperar al vaixell que ens portarà cap a Medes, ja comença el catxondeo i les bromes. Un que es posa el neoprè al revés, l’altre que porta el material de quan bucejava en Jacques Cousteau, i ja se sap que a bombers no es perdona ni una jajaja.\nAixí que fem foto d’equip i ens enfilem al vaixell esperant que ningú es maregi o si més no que aguanti fins al lloc de l’immersió per donar de menjar als peixets , jajaja.\nArribem a Tascó gran i després d’un petit brifing , un repàs de material i apendre un idioma nou entre català-francès indesxifrable que parla el capità del vaixell, ens equipem i cap a l’aigua.\nAgafem un dia de mar moguda i poca visibilitat, però tot i així cap avall que falta gent....\nAl poc temps de baixar ja comencem a veure els primers “meros”, uns bitxos impassibles i força grans que es mantenen impassibles en passar pel seu costat ,suposo que habituats a veure uns paios tots de negre amb unes ulleres i ampolles amb uns ulls com plats i cara d’embovats tot admirant aquesta flora i fauna.\nTotal que seguim amb l’immersió i ja comença a aparèixer alguna estrella de mar, bancs de peixos i inclús alguna ratlla ,bé tot un món ple de vida davant dels nostres ulls fins on la visibilitat ens ho permet que no es gaire.\nQuan ja portem uns 20-25 minuts d’immersió fem parada tècnica i em giro i veig una espècie nova que mai havia vist fins ara, el “REGULADORIS CHUPOPTERUS” , que seria un tipus d’aquells de negre que dèiem abans enxufat al segon regulador del meu company i xuclant-li l’aire perquè ell ja se l’ha quasi fos. Total que al cap d’uns segons i quasi sense adonar-me’n un altre individu d’aquests de negre anomenat “Caldera” se m’enxufa al meu regulador i sense saber ni com ni perquè em converteixo jo també en un tàndem però enlloc de ser una espècie en simbiosi el company és una especie chupoptera totalment tipus sanguijuela comú,jajaja.\nTotal perdem profunditat per no consumir tant d’aire i seguim gaudint de l’immersió , almenys fins on la visibilitat ens ho permet i veient algun que altre mero més i ja en direcció al vaixell.\nArribem al vaixell, ens desequipem i després de comentar la jugada i d’alguna que altre rialla tot i fent broma sobre aquesta nova espècie “reguladoris chupopterus” arribem al port, ens desequipem i ja havent recollit el material ens dirigim a fer el dinar de germanor amb tots els companys, amics, amics d’amics ,etc. On segueixen les converses, bromes, riatlles i com no el catxondeo ja tot pensant en la següent inmersió.\nUna immersió més “a la saca” i un altre dia gaudint d’aquest fascinant món subaquàtic i de la companyia i riatlles d’amics i coneguts del món bomberil.


Dia no massa agradable per pintar, pero aquesta colla pot amb tot. A.\nPublicat per antonio borreguero a 21:35\nTeresa Giménez Pous 12 de febrer de 2015, a les 21:46\nI tu també pots amb tot. Visca els reflexes.\nAntonio Hernández 12 de febrer de 2015, a les 22:50\nBuena composición y buen color,.... buena acuarela!!!!\njesus vivar 12 de febrer de 2015, a les 22:52\nEstupendisima acuarela, en técnica, claridad, limpieza y con una composición y un tema muy conseguido.\nDomingo Benito 13 de febrer de 2015, a les 11:32\nGran acuarela, digna de un gran pintor, lo tiene todo, color, dibujo,\nambiente, en fin, todo.\njoshemari 13 de febrer de 2015, a les 14:34\nEres un maestro. Siempre te quedan bien esas acuarelas, especialmente las marinas.\nJoaquin Illan 13 de febrer de 2015, a les 15:50\nMe encanta! Magnifca! Y parece fácil...\nEduardo Vicente 13 de febrer de 2015, a les 16:12\nEstupenda marina. La escuela de Badalona domina estos temas !\nEduardo D.C. 13 de febrer de 2015, a les 16:32\nUn lujo Antonio!\nAntoni Colomer Aquarel.la 13 de febrer de 2015, a les 17:32\nMagnífic, Borreguero! No sé què més dir... tot està perfecte. Una excel.lent marina.\nJoan Martínez Puig 13 de febrer de 2015, a les 17:37\ndiego arias garcia 13 de febrer de 2015, a les 19:36\nANTONIO ERES EL REY DEL AGUA, ME DAN GANAS DE BEBER QUE DE VERDAD QUE PARECE QUE NO TENGA QUE ESTAR SALADA, PRECIOSO TRABAJO.\nXevi 14 de febrer de 2015, a les 10:41\nPenso que no se'n podia treure més partit. Aquesta és la qualitat d'un gran pintor que d'un teme de no res, sap treure'n una gran obra. Felicitats.\nQuim Marre 14 de febrer de 2015, a les 14:33\nL'has rematat amb una mestria extraordinaria. Felicitats!!\nQuim Marre 14 de febrer de 2015, a les 14:34\nantonio borreguero 14 de febrer de 2015, a les 21:30\nAixo de les aquarel.les va com va. Unes queden millor i les altres com Deu vol. Gracies pels vostres comentaris i perdoneu que no us contesti personalment un per un.


Viajeros en familia (22)\nEstada amb grup d'amics i nenes petites\nHem passat un cap de setmana magnífic. Som un grup de 13 adults i 5 nenes d'entre 1 i 5 anys i hem trobat totes les facilitats que podiem esperar. L'entorn, enmig de la natura, és immillorable. La casa està molt ben acondicionada per fer-hi estades de grup grans i per combinar la diversió dels adults i els petits.\nPotser faltaria un lavabo amb dutxa al pis de dalt\nYOLANDA MARTINEZ CARBALLO\nla ubicació de la casa es perfecta, un lloc molt tranquil per passar uns dies en família.\nels llits molts còmodes, la casa es molt maca, la terrassa y la barbacoa, poder marxar\nposaria un sofà mes gran y mes còmode al menjador.\nLa vivenda EL MOJO està molt bé, es molt acollidor. ha complert totes les expectatives.


Espido Freire obre el cicle "Universos literaris" al CaixaForum Girona - Diari de Girona\nDavid Trueba i el cantautor Roger Mas relataran com neix el desig d´escriure i què els inspira\nddg | girona 19.10.2018 | 13:26\nL´escriptora Espido Freire inaugurarà dilluns al CaixaForum Girona el cicle Universos literaris, que aborda els referents i la inspiració literària de reconeguts creadors de diferents disciplines artístiques.\nEl realitzador de cinema David Trueba i el cantautor Roger Mas completaran les sessions el 21 de novembre i el 12 de desembre, respectivament, per relatar al públic com neix el desig d'escriure, què els inspira i què nodreix l'ánima d'un escriptor.\nEl cicle està coordinat per l´escriptor i music Martí Sales. Al llarg de tres sessions que se celebraran entre els mesos d'octubre i desembre a CaixaForum Girona, Espido Freire, David Trueba i Roger Mas intentaran donar resposta a totes aquestes incògnites, i desplegaran l´univers dels seus mites, revelant els seus moments iniciàtics i explicant què els inspira i com fan venir la musa.\nEspido Freire és la flamant premi Azorín de novel·la amb "Llamadme Alejandra", que explica la història de l´última tsarina, una dona valenta i llegendària. Ha titulat la seva ponència "D'on vinc". L'escriptora també ha narrat la vida de Santa Teresa i en els darrers anys ha desenvolupat una intensa tasca docent.\n"Entre la pàgina i el fotograma" és el títol de la ponència del reconegut escriptor i cineasta madrileny David Trueba, autor de la reeixida novel·la "Tierra de campos", que desgranarà els seus referents literaris i cinematogràfics combinant narratives d´ambdós gèneres i confessant els seus plaers prohibits.\n"I cremo tot en cant" serà la conferència de Roger Mas, que explicarà que la poesia neix de la cançó.El gran cantautor solsonenc ha musicat Verdaguer. El seu disc amb la Cobla de Sant Jordi ja e?s un cla?ssic. Té un aplaudit corpus de lletres i acaba de publicar el seu primer llibre. És probable que salpebri la seva confessió literària amb guitarra i cançons.\nL'(a)phònica estrena els pianets de joguina de l'Orquestra Fireluche amb Pau Riba.\nUn recital antològic de guitarra i veu de Roger Mas obre el Camallera Cançó d'Autor.\nAlbert Pla, Roger Mas i Enric Montefusco s'afegeixen al cartell de l'Ítaca.


My wife is an elf-Read-Hentai Manga Hentai Comic - Page: 8 - Online porn video at mobile\nTag Seo: anime maid Elf sexy manga, baca hentai elf, baca hentai maid wife, baca komik hentai elf, baca komik hentai elf full color, baca komik hentai elft, Baca manga anime elf hentai full colour, baca manga hentai elf, baca manga my wife is elf, bride wife elf manga comics, color elf hentai comic, colour elf hentai, comic hentay mywife, elf colored hentai manga, elf full color hebtai, elf hentai, Elf hentai 2 read, elf hentai color, elf hentai colour, Elf hentai comic, elf hentai comic color full, elf hentai comic full color, elf hentai comics, elf hentai full color, elf hentai komik, elf hentai manga, elf hentai manga color, elf hentai manga full color, elf henti comics, elf hentia in color, elf hentia manga, elf maid hentai, elfen hentai comic, elfhentai2read, elfs hentai, elfs hentai manga, elves full colour hentai, elves hentai, Full colour Elf hentai comics, hentai, hentai anime elfin komik, hentai colour HD, hentai comic full colour elf, hentai comics full colour+elf, hentai elf color, hentai elf comic, hentai elf fullcolour, hentai elf komik, hentai elf manga, hentai elf manga color, hentai elf manga full color, hentai full hd in color, hentai manga elf, komik anime hentai color, komik elf hentai, komik elf hentai full color, komik hentai elf, Komik hentai elf full color, komik hentai elf full colour, komik hentai elft, komik hentai full color hd, komik hentai full color oppai, komik hentai full colour hd, komik hentai hd full color, Komik hentai maid full colour, komik hentai my wife, komik hentai wife gassummit.ru full color, komik Henti elf, komik hintai elf, maid hentai manga colour, managa hentai elf full colour, manga elf hentai full color, manga elf sex, manga hentai elf full color, Manga hentai Elf full page, manga romance elf female, my wife is amonster hentai manga, my wife is an elf henti comic page 5, my wife is an elf henti comics 2, my wife is an elf henti comics page 2, my wife is an elf henti comics page 3, my wife work sex "hentai", Read hentai color wife, read hentai manga color, readhentaimangacolor, sm manga, truyen tranh elf hentai, эльф хентай манга цвет, 엘프 헨타, 엘프 헨타이, 엘프헨타 이, 엘프헨타이, 헨타엘프,\nkomik hentai treage komik hentai Saitama komik hentai milftoon indo pokemon trainer hentaii komik full color Anime hentai cerita bergambar pijat xxxx hentai uncensored komik hot xxx anime hentai trinity 7 azuma makoto hentai manga henyai haikyuu girl komik shibari bondage hentai manga komik sex school DxD dog hentai sex Komik hentai fulmetal alchemis komik hentai indo bigboobs Download Gambar Komik Hentai Yuugiri Hitoduma komik naruto hentai chichikage bahasa indo manga hentai bdsm imagenes pornos de levi x micasa truyện hentai mom mau thiên dia komik sex lady manhwa hentai vanilla manga comic full color hentai rinko hentai manga es hakihome komik hentai mommy inside sub indo baca komik dewasa jepang full color baca komik doujin hentai uncensored sub indo komik hentai milf video hentai di kereta api sub indo komik seks online sket dan hentai komik anime hentai sub indo comic hentai mom sub indo read hentai manga porno nora higuma español phim sex hoat hinh hachishaku bokep kaze ni hitori komik sex bdsm brutal sub indo うずら hentai planet comix xxx sub indo Komik Hentai Full Color HD Mom & Son sub Indo xxxx:BLak:ga:con baca manga fendom sister bondage video bokep hetai wakana san baca komik milftoon mangahentai usagi hentai manga boobs vanilla hakihome rush hour hentai doujinshi komik hentai ane shota sub indo phim sex dragon ball manga full color omorashimanga comic hentai mom subs info manga harem hentai narutohentai tora matsuri Indonesia sex manga baca manga aru hitobashira no kioku sub indonesia manga hentai full colour sub indo komicxxx bhs indonesia komik sex nami dan momonosuke manga Hentai sud indo hole manga hentai komik hentai urakan indonesia baca komik hentai tachi bannad komik hentay haikyuu kyiko sub indo http://planet-x-nibiru.ru/original-work/one_time_only-599/read/ hentaicomoc hinata & samui manga hentai full color komik hentai manga di kereta dragonballnhentai manga chi chi and goten komik dewasa sedarah bahasa indonesia komik hentai mother deadpool porncomocs manga hentai berwarna komik hentai diperkosa tatsumaki one punch man lingua franca chapter 7 kancolle ushio hentai one punch man hentai sub indo mifltoon manga fuck with animal konoha donburi aigake sub indo anime hentai gang bang komik Allargando hentai komik indo manga naruto hentai indo komik hentai tante yumiko komik hentai hot mom 3d hentai manga wotome haha hakihome accel worldxxx truyen hentai naruto full mau vietsub doujin hentai school committee for indiscipline komik peach hentai komik hentai misae eng sub the temptation of my aunt comics hentai mamga sanbun kyoden sub indo komik prison school full color bahasa indonesia cerita ngewe paksa gangbang sedarah CHAPTER 5: OIDEYO! GALKO-CHAN! GALKO WA, MIZURYU KEI LAND NI IKUTTE HONTOU DESU KA?


calçat platja d’aro | Parc d'Aro · Centre Comercial de Platja d'Aro\nArxiu de tags: calçat platja d’aro\nEls millors preus als vostres peus!\nPublicat el 28/10/2016 per Parc d'Aro\nPlanteu cara al fred amb les noves promocions de MERKAL CALZADOS! Fins al 29 de novembre quedem als vostres peus amb els preus més baixos. No us perdeu els botins de pèl per a dona o les botes per home. … Continua llegint →\nL’ESTIL TROPICAL ARRIBA A MERKAL!\nPublicat el 25/02/2016 per Parc d'Aro\nA partir del dia 24 de febrer fins al 14 de març les noves promocions de Merkal Calzados arriben trepitjant fort a Parc d’Aro! L’actriu Marta Haza és la nova ambaixadora de Merkal Calzados i llueix els models que marcaran … Continua llegint →\nBlack Friday a MERKAL CALZADOS!\nPublicat el 26/11/2015 per Parc d'Aro\nSi us agrada anar a l’última moda, amb les sabates més trendy i als millors preus, arriba per a vosaltres el Black Friday a Merkal Calzados. De forma única i exclusiva, durant el dia 27 de novembre podreu gaudir del … Continua llegint →\nMerkal Calzados: quins descomptes, mare meva!\nPublicat el 28/04/2015 per Parc d'Aro\nEl proper diumenge dia 3 de maig celebrem el Dia de la Mare a Parc d’Aro! Merkal Calzados ofereix un 20% de descompte en tota la col·lecció de calçat i accessoris de dona, salvant els articles que ja estan rebaixats. … Continua llegint →


Una imatge d'arxiu de la darrera edició del All Star de bàsquet de la Copa Catalunya, a Manresa. XAVIER BERTRAL\nExjugadora i fisioterapeutaSembla fàcil dir o pensar que sempre que es juga en un esport d’equip el que va per sobre de tot és l’equip. Hauria de ser així però a l’hora de la veritat hi juguen molts altres factors –externs i interns– que són molt difícils de controlar. Per això un dels objectius clau d’un staff és aconseguir que el grup funcioni com un grup i que tingui una identitat pròpia. Evidentment és molt complicat arribar a aquest punt i cal moltíssima feina, tant individual com col·lectiva. Saber que l’objectiu global de l’equip passa per sobre de qualsevol objectiu individual no és fàcil. Sempre s’ha dit que l’esportista és egoista per naturalesa. Mentida. El problema és que no està educat en aquest aspecte, perquè acostumem a equivocar-nos quan donem els inputs positius. "Ets el millor, sense tu no haurien guanyat, quin gol que has marcat o quina mà que has tret: sense tu s’hauria perdut el partit”. Són exemples que només elogien una persona del grup. Així l’única cosa que fem és potenciar aquest egoisme del jugador. I arriba un moment que es creu imprescindible.\nSento ser jo qui us digui que ningú, absolutament ningú, és imprescindible en un esport d’equip. Sempre sortirà alguna altra persona que podrà ocupar el lloc on ets tu. Per evitar qualsevol frustració, cal que en primer lloc fem veure a tots els integrants del grup que són importants. Després, cada un tindrà el seu rol i les seves funcions. Caldrà conèixer-les i ser capaç de dur-les a terme. Així serà més fàcil aconseguir els objectius que el grup es proposi. I no és només una qüestió dels jugadors, entenc l’equip com un tot que inclou també el cos tècnic, i cal que tots funcionin en la mateixa dinàmica.\nEl més important de tot és creure en el que es fa i no perdre mai aquesta essència. Sobretot no s’ha de perdre quan les coses van malament, que és quan més cal confiar en l’estil de joc i la manera d’afrontar les coses, i no tirar-se pedres els uns als altres. Una de les parts bones dels esports d’equip és que no tens temps per lamentar-te de res perquè de manera imminent tornes a tenir competició. L’únic que s’ha de fer és reforçar-se com a grup i tirar endavant. D’entrebancs sempre n’hi haurà, però mai els ha de posar el mateix equip. ¿Us heu adonat que no he parlat de cap tipus de gènere? Perquè l’essència d’una gestió de grup no hi entén de gèneres.


Potser encara molta gent no ho sap però hi ha una nova pista de gel a la ciutat i està a les instal•lacions del Centre Esportiu Municipal Bac de Roda, al barri de Sant Martí de Provençals. Només hi serà durant les Festes de Nadal però és una bona alternativa pels veïns. Així no s’han de desplaçar per fer una activitat que a molts ve de gust durant l’hivern. És el primer any que l’equipament ofereix aquest servei tant per socis com no socis però, en vistes de l’èxit, es plantegen repetir-la l’any vinent.\nL’esperada biblioteca de Sant Martí de Provençals una mica més a prop\nEntitats veïnals de Sant Martí descontentes amb el bus 136


Bokerley Dyke - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nAspecte actual. Hampshire a la dreta del fossat i Dorset a l'esquerra.\narquitectura militar i jaciment arqueològic\nEntitat territorial administrativa Dorset (Anglaterra)\n50° 58′ 20″ N, 1° 56′ 30″ O / 50.9722°N,1.9416°O / 50.9722; -1.9416\nfinals de l'edat del bronze\nBokerley Dyke és un fossat defensiu de 5,2 km de llargada situat a l'illa de la Gran Bretanya, concretament al nord-est de Dorset (Anglaterra), a prop de les localitats de Woodyates i Pentridge. Es creu que ja existia abans de la conquesta romana de Bretanya i els estudis arqueològics han mostrat que va ser modificat en l'època que els romans van abandonar el país, probablement per evitar la instal·lació de colons saxons. Els constructors, van ser doncs els britans, probablement membres de la tribu dels durotriges o els seus descendents.\nEl fossat s'estén al llarg de diversos quilòmetres i travessa la via romana entre Old Sarum (actual Salisbury, Wiltshire) i Badbury Rings, anomenada Icknield Street. Està construït aprofitant una falla geològica sobre els estrats de creta que configuren l'altiplà de Cranborne Chase, a continuació de la qual van excavar un fossat, com els que es feien al voltant de les muralles dels castells. La continuació d'aquest fossat, en el comtat de Hampshire rep el nom de Grim's Ditch. Entre la part de dalt i la de baix hi ha 12 peus de desnivell.\nBokerley Dyke podria tenir els seus orígens en l'edat del bronze o inicis de l'edat del ferro, època en què devia ser una frontera política i cultural. Els romans la van tallar al segle I per fer una via que comuniqués Old Sarum amb Badbury Rings.\nAl segle IV va ser remodelada i tornada a fer servir com a element defensiu. Els estudis arqueològics demostren que els seus constructors van taponar la via romana perquè tornés a tenir continuïtat. Una moneda trobada, amb la marca de l'emperador Valent, ha servit per datar la reconstrucció poc després de l'any 364. Probablement la nova estructura es va fer entre el 367-8 quan, segons les cròniques romanes, com la d'Ammià Marcel·lí, aquesta part de l'imperi estava rebent l'atac dels pictes, scots i saxons en una suposada gran conspiració. La via romana es va reobrir més endavant però el fossat ja no es va tornar a fer servir amb finalitat defensiva, sinó per delimitar ones de pasturatge. Actualment forma part de la frontera entre els comtats de Dorset i Hampshire.\nAquest fossat, col·locat al costat del desnivell del terreny, impedia l'accés a cavall i posava en inferioritat de condicions els atacants a peu. Es desconeix si els britans van fer servir servir la primera estructura per intentar aturar l'avanç dels romans al segle I, o si els romans la van aprofitar en algun enfrontament amb els nous invasors. La construcció amb les modificacions fetes l'any 367, sí que va dificultar i impedir efectivament la conquesta saxona de Dorset, que no va ser possible fins a gairebé 200 anys després d'instal·lar-se en altres llocs d'Anglaterra. Quan els saxons aconseguiren travessar Bokerley Dyke, a la segona meitat del segle vi, la línia defensiva va retirar-se a Combs Ditch, uns 50 km al sud-oest, però els saxons varen passar aviat també aquesta defensa, i varen arribar fins a Dorchester. Bokerley Dyke forma un continu amb Grim's Ditch, que s'endinsa en Hampshire.\n↑ Bapty i Ray, 2014, p. 27.\n↑ Storr, 2016, p. 226.\n↑ Papworth, 2008, p. 66.\n↑ Tilley, 2016, p. 135.\n↑ 5,0 5,1 Putnam, 2000, p. 71.\n↑ Lavelle, 2012, p. 8-11.\n↑ Aston i Lewes, 1994, p. 23.\nAston, Michael; Lewes, Carenza. The medieval landscape of WessexOxbow Books, 1994.\nBapty, Ian; Ray, Keith. Offa's Dyke: Landscape and Hegemony in Eighth Century Britain. Windgather Press, 2014.\nBowen, H C; Eagles, B N. The Archaeology of Bokerley Dike. Londres: HMSO, 1990.\nLavelle, Ryan. Fortifications in Wessex c. 800–1066. Bloomsbury Publishing, 2012.\nStorr, Jim. King Arthur's Wars. Helion and Company, 2016.\nTaylor, Christopher. The Making of the Dorset Landscape. Londres: Hodder & Stoughton, 1970.\nPapworth, Martin. Deconstructing the Durotriges: a definition of Iron Age communities within the Dorset environs. John and Erica Hedges Ltd., 2008.\nPutnam, Bill. Discover Dorset: The Romans. The Dovecote Press, 2000.\nTilley, Christopher. Interpreting Landscapes: Geologies, Topographies, Identities; Explorations in Landscape Phenomenology 3. Routledge, 2016.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Bokerley Dyke\nHistoric England, Bokerley Dyke\nImatges de Dorset: Pentridge (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Bokerley_Dyke&oldid=22695284»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 30 gen 2020 a les 20:34.


L'estiu i les infeccions - Farmàcia Mestre Climent\nHomeFarmàcia Mestre ClimentL’estiu i les infeccions\nAmb l’arribada de l’estiu, els canvis d’hàbits i les vacances també apareixen les infeccions. Les altes temperatures, la humitat i els banyadors molls són factors molt favorables per desencadenar la candidiasi vaginal i altres infeccions.\nLa candidiasi vaginal o també anomenada vulvovaginitis candidiásica és una infecció en l’àrea genital causada per un fong que es diu Cándida. La càndida pot formar part de la flora vaginal de les dones, però de vegades el creixement es descontrola i causa un desequilibri. Aquest desequilibri pot ser produït per canvis en el pH, per humitat, per canvis hormonals, etc.\nEls símptomes més freqüents son una forta picor a la vulva o a la vagina, inflamació o enrogiment, ardor, dolor en orinar i flux espès i de color blanquinós.\nLes altes temperatures, més la suor i la humitat són desencadenants perfectes per la proliferació de la candidiasi vaginal.\nHi ha altres infeccions que cal que coneguis:\nInfecció per Clamidiosi: els senyals més comuns són secrecions d’un to més blanquinós i amb una olor diferent de l’habitual, dolor i sagnat, però la majoria de casos és asimptomàtica.\nVaginosi bacteriana: els símptomes són més evidents, el flux és dèbil i les secrecions blanques o tirant a gris amb una olor semblant al peix. En orinar potser que cogui i que piqui a la zona externa de la vagina.\nVaginitis tricomoniasis: el signe més característic d’aquesta infecció és la secreció d’un to tirant cap a groc verd que fa olor, pica a la vagina i cou.\nDurant els mesos d’estiu, la zona íntima femenina és més delicada i és més probable que apareguin molèsties. Per poder gaudir d’un estiu sense infeccions, apunta’t aquests consells!\nNo utilitzis de manera prolongada el banyador moll. En acabar el bany, és recomanable canviar el banyador per un de sec o ficar-te roba interior eixuta. Quan no es fan els canvis suficients del banyador moll, es genera un mitjà humit i calorós que provoca el canvi en la flora vaginal.\nTambé és important evitar l’ús de roba íntima sintètica i ajustada. Per a una correcta transpiració, les fibres naturals són les més adequades.\nIntenta que la roba del dia a dia tampoc sigui molt ajustada, sobretot els pantalons. Impedeixen la transpiració natural dels genitals i poden generar irritació a causa del frec amb les costures. Sempre és millor optar per roba ampla.\nUna correcta higiene íntima és important per prevenir infeccions. Les dutxes vaginals no es recomanen perquè poden eliminar la microbiota vaginal, l’encarregada de protegir contra les infeccions. En la part externa, s’ha d’utilitzar un netejador adequat que no alteri el pH.\nVigila amb la depilació. Una depilació excessiva de la zona íntima pot provocar infeccions o alteracions. El pèl púbic serveix de barrera protectora.\nDavant de qualsevol molèstia o picor has de consultar-ho amb el teu farmacèutic/a de confiança o amb el ginecòleg/a perquè realitzi una exploració i et doni un diagnòstic fiable.


Art. Nr. 7667702


Igualada Comerç - Actualitat Igualada Comerç - AGENDA - HOMENATGE AL CINEMA KURSAL-¡L’ÚLTIMA PROJECCIÓ!\nACTUALITAT IGUALADA COMERÇ AGENDA HOMENATGE AL CINEMA KURSAL-¡L’ÚLTIMA PROJECCIÓ!\nHOMENATGE AL CINEMA KURSAL-¡L’ÚLTIMA PROJECCIÓ!\nContinuem passant cada dia pel seu costat, igualment com tots aquests 43 anys. Ens costa acostumar-nos que mai més hi entrarem a veure cap més pel·lícula.\nProbablement seria difícil trobar algun igualadí que no hi havia anat al Cinemes Kursal durant tots aquest temps, almenys una vegada. Molts joves van començar les seves relacions sentimentals allí. També, els pares i mares igualadins van portar als seus fills a veure els dibuixos animats per primera vegada, quan encara no en havien ni videos, DVD-s, i menys encara l’Internet. I llavors també, nombroses persones que veien el Cine Kursal una de les poques oportunitats de lleure. Anar-hi, era quelcom més que veure només una pel·lícula, era de fet, una festa, que suposava primer, passejar per la ciutat, xafardejar, desprès anar a sopar, mirar els aparadors, i potser, comprar alguna cosa.\nDe la mateixa manera, com quan diem, “anem de compres”, que és molt més que simplement comprar un producte. Són relacions humanes, es fer ciutat, crear vincles entre amics i familiars. El Cine vivia amb i per comerç i viceversa. També amb la ciutat.\nCreiem, doncs, que desprès d’aquestes 4 dècades, el NOSTRE cine mereix un acomiadament digna. Un homenatge, sense cap intenció de buscar les raons, i/o especular els motius del seu tancament. Perquè, probablement una mica de “responsabilitat” hi tenim tots nosaltres. I aquest món globalitzat i tant canviant. El Kursal es va deixar perdre; ho vam deixar perdre, com tantes altres coses, encara que tothom el trobem a faltar.\nI per aquest motiu, Igualada Comerç vol donar una oportunitat més per assistir a l’última sessió i retre-li un homenatge merescut al Cinema Kursal. Desprès d’haver parlat amb els propietaris, el cine obrirà una vegada més les seves portes, el dissabte, dia 22 de març per projectar en dues sessions, a les 18:00 i 21 hores, la pel·lícula "La vida és bella", una impressionant història i un bell cant a la vida i al optimisme.\nIgualada Comerç vol omplir la sala i per això s’ ha creat una promoció molt senzilla. Presentant un tiquet de compra o servei, adquirit des del 8 de març 2014 fins el 21 de març 2014 a qualsevol dels establiments comercials associats a Igualada Comerç, es regalaran dues entrades de cinema. Els tiquets es podran bescanviar per les entrades des de dilluns dia 10 de març fins el divendres 21 de març a Igualada Comerç (c/ La Torre, 5 horari 9:30 fins a les 13:30 i des de les 16:00 fins a les 20:00 hores). La promoció està limitada a 1.026 entrades en total per les dues sessions, com també a 4 entrades per persona.\nL’homenatge continuarà dins del Cine. Mentre (com en vells temps) es torni a obrir l’estand amb crispetes i begudes, Igualada Comerç oferirà la possibilitat a tots els visitants de fer una foto amb el photocall comemmoratiu (un fondo amb logos i imatges rellevants), tot això acompanyat amb un brindis de copa de cava.


Cano, Míriam – Biblioteca El Molí\nMíriam Cano Manzano (Molins de Rei, 1982) és periodista i escriptora. Ha publicat dos poemaris: Buntsandstein (Viena, 2013), pel qual va rebre el Premi Martí Dot 2012, i Ancoratge (Terrícola, 2016), i el conte «La Comuna de París» dins el volum conjunt Cremen Cels (LaBreu Edicions, 2017), amb Martí Sales i Antònia Vicens. Ha traduït al català una selecció de poemes d’Emily Dickinson (Edicions Poncianes, 2017) i Cartes a un amic alemany, d’Albert Camus (Lleonard Muntaner, 2019). Col·labora en diversos mitjans catalans com a periodista literària i forma part del Claustre de l’Escola Bloom.\nReportatge al Viu Molins de Rei: https://www.viumolinsderei.com/2018/03/08/les-dones/\nVernell de Rússia / Míriam Cano\nEnllaç a l’obra: www.labreuedicions.com/vermell-de-russia-de-miriam-cano/\nCremen cels / Míriam Cano, Martí Sales i Antònia Vicens\nTres escriptors reunits una setmana a una casa rural al Delta de l’Ebre, sota els efectes d’una onada de calor, ressegueixen els arrossars en bicicleta, busquen refugi al mirador del riu o es tanquen a teclejar a l’habitació amb música clàssica de fons per oferir-nos tres històries: Una escriptora s’obsessiona amb un batalló de brigadistes francobelgues, mal equipats i amb escassa formació militar, que han de creuar l’Ebre en una missió condemnada al fracàs. Una carta a l’oncle aventurer perquè recuperi la memòria. Una oda a la quimera del naturalista amateur i inventor que desafia els sistemes. Na Conxa està malalta i els metges no saben si se’n sortirà. El temps és llim que se li desfà a les mans.\nEnllaç a l’obra: www.labreuedicions.com/cremen-cels-miriam-cano-marti-sales-antonia-vicens/\nEnllaç al catàleg Aladí: http://aladi.diba.cat/record=b1876669~S171*cat\nAncoratge / Míriam Cano\nAncoratge és un llibre esplèndid, que enganxa, que abriga i que mostra paisatges gèlids d’Alaska, però també una Venècia que s’inunda sense remei, al costat de versos que commouen des de la primera a l’última síl·laba. L’acompanya l’escriptor Lluís Calvo, autor del text de la postal –en forma de pròleg– i la il·lustradora Paula Bonet, que ha creat una peça exclusiva pel llibre.\nEnllaç a l’obra: https://edicionsterricola.wordpress.com/llibres-de-lafrau/ancoratge/\nEnllaç al catàleg Aladí: http://aladi.diba.cat/record=b1828881~S171*cat\nBuntsandstein / Míriam Cano\nBuntsandstein ha rebut el Premi de Poesia Martí Dot de Sant Feliu de Llobregat 2012. En la poeta, a la resolució d’un conflicte emocional sempre la segueix un estat comparable al d’una roca que ha patit els efectes de l’erosió. Després d’erosionar -nos i transportar els detrits i les restes del nostre desgast, ens ressituem. La nostra morfologia interior, inevitablement, es modifica. Ens fem més forts. Ens fem més grans. I esperem la nova erosió, conscients del cicle que tornarem a viure, esperant que es dipositi sobre nosaltres nova matèria que ens faci evolucionar.\nEnllaç a l’obra: https://vienaedicions.com/book/buntsandstein\nEnllaç al catàleg Aladí: http://aladi.diba.cat/record=b1733359~S171*cat


Quico Sala: Marató del Montseny\nPublicat per Francesc Sala a 17:09\nRafarunner 13 de novembre de 2011 a les 9:15\nFelicidades para ti también. Gran carrera y mucho mérito ser finisher. Yo 6:47´\nMolt bé Quico, Felicitats !!! Tot i no tenir tant desnivell el recorregut alternatiu tenia un parell de Km més que el normal...pel pròxim any ja mirarem que el temps no sigui tant dolent ;)\nPer cert, quin temps vas fer?\nAlbert (Controls i Avituallaments MdM)Segur que ara ja saps qui sóc Jeje\nJoan Agustí 13 de novembre de 2011 a les 18:10\nOstres! si estic jo a la última foto parlant amb la Júlia... crec que vam fer una bona part del recorregut junts!\nEns veiem l'any que ve, oi? ;)\nFrancesc Sala 14 de novembre de 2011 a les 10:44\nAlbert, El temps 7,28 h.Acabant molt sencer, doncs anava guardant forces per la última pujada.Llàstima,ho deixem per l'any vinent BR.\nJoan, l'any vinent entrenaré mes la cursa a peu i espero que em sorti un millor temps. De totes formes seguiré entrenat per fer una Ironman que es el meu principal repte per el 2012. BR\nXAVI GARCIA 19 de novembre de 2011 a les 21:14\nFelicitats crack, gran cursa!!!\nAnònim 27 de novembre de 2011 a les 12:10\nAra sí que m'ho he llegit sencer!!!!!!!!!!!!!!!


Els treballadors adverteixen que exigiran indemnitzacions de màxims: Anirem a treure fins l'última gota de l'empresa\nComença la negociació del tancament de Mahle a Vilanova i la Geltrú. ACN\nLa direcció i els treballadors de Mahle a Vilanova i la Geltrú s'han reunit aquest dimecres per començar la negociació oficial del tancament de la planta i l'ERO dels seus 343 empleats. A la trobada, celebrada a Sitges, la multinacional alemanya ha lliurat l'expedient al comitè d'empresa, amb la memòria econòmica amb què la firma justifica la necessitat de tancar la planta. Els treballadors preveuen analitzar la documentació durant la propera setmana, abans d'una nova reunió el dia 30. Ja auguren, però, que durant el proper mes s'esperen "moments de molta tensió". "Seran negociacions molt dures, on anirem a treure fins l'última gota de l'empresa", ha assegurat a l'ACN el president del comitè, Narcís Pineda.\nDurant la reunió d'aquest dimecres no s'han afrontat les indemnitzacions, que Pineda preveu començar a plantejar a partir de la setmana vinent. Després de la primera trobada formal, el president del comitè d'empresa ha insistit en què els treballadors seran "bel·ligerants" al llarg dels 30 dies de negociació que comencen ara. "Això no és una negociació per un conveni on podem ajustar a la baixa un augment de sou. Aquí ens diuen que marxen i no hi ha un demà", ha recalcat, mentre ha instat la Generalitat a promoure la reindustrialització de la planta.\nPineda ha recordat que el tancament de la fàbrica de pistons per a automoció a Vilanova deixa sense feina 343 persones d'arreu de la comarca del Garraf, així com una cinquantena de treballadors subcontractats, "molts d'ells amb fills i hipoteques". Aquest dimecres, mig centenar dels afectats s'han concentrat a les portes de la reunió per increpar els directius de Mahle i generar soroll durant tota la sessió. Arran de la protesta han intervingut els Mossos d'Esquadra, si bé no hi ha hagut incidents destacats.