Màster Enginyeria Industrial a Barcelona per IQS Institut Químic de Sarrià - educaweb.cat\nMàster Enginyeria Industrial\nAmb el Màster en Enginyeria Industrial, aconseguiràs les competències específiques establertes per l'Ordre CIN / 311/2009, del 9 de febrer de 2009 i les atribucions de l'enginyer industrial com a activitat regulada a Espanya.\nEl Màster en Enginyeria Industrial consta de 120 ECTS repartits en 6 mòduls. Temporalment els mòduls estan estructurats en tres semestres lectius de 30 ECTS més un quart semestre de 30 ECTS per a la realització del Treball de Fi de Màster. El Treball de Fi de Màster ha de ser presentat en sessió pública i defensat davant d'un tribunal.\nEls mòduls del màster són:\nMàquines tèrmiques i hidràuliques\nTecnologia de Màquines\nOrganització de l'empresa industrial\nGestió de projectes de R + D + I\nInstal·lacions, plantes i construccions complementàries\nConstrucció d'edificacions industrials\nInstal·lacions en edificacions\nEnginyeria de transports\nEspecialitat en Tecnologia Mecànica\nSistemes mecànics avançats\nGestió de vida de productes\nEspecialitat en Tecnologia Elèctrica\nGeneració i transport d'energia elèctrica\nEspecialitat en Tecnologia Química\nIndústria de processos químics\nEquips de la indústria química\nEspecialitat en Tecnologia de Materials\nEnginyeria de materials avançats\nEnginyeria de superfícies\nEspecialitat Tecnologia Energètica\nDirecció de l'empresa industrial\nMòdul 5. Optativitat\nMòdul 6. Treball final de Màster\nTesi de Màster\nItinerari 1: Previst per a estudiants que han cursat el Grau en Enginyeria en Tecnologies Industrials (perfil A segons el document de les Conferències de Directors d'Enginyeria Tècnica Industrial i d'Enginyeria Industrial) i vulguin potenciar l'adquisició de competències relacionades amb la investigació, el desenvolupament i la innovació. Seria el camí preferent per a aquells que vulguin continuar amb els estudis de doctorat. Han d'escollir 4 assignatures de les previstes a la taula, agrupades com Itinerari 1 (16 crèdits en total)\nItinerari 2: Estudiants que han cursat el Grau en Enginyeria en Tecnologies Industrials (perfil A segons el document de les Conferències de Directors d'Enginyeria Tècnica Industrial i d'Enginyeria Industrial) i vulguin potenciar l'adquisició de competències relacionades amb l'exercici de la professió d'Enginyer industrial mitjançant la realització de pràctiques en empreses o centres amb activitat en l'àmbit de l'Enginyeria Industrial. Poden fer una estada de pràctiques en empreses, centres tecnològics, oficines d'enginyeria o laboratoris de recerca per un total de 16 crèdits.\nItinerari 3: Per permetre fer els complements de formació, dins del màster, a estudiants que han cursat un grau relacionat amb l'enginyeria i compleixen parcialment amb els requeriments de l'Ordre Ministerial CIN / 311/2009, del 9 de febrer (perfil B segons el document acordat per les Conferències de Directors d'Enginyeria Tècnica Industrial i Enginyeria Industrial) i estudiants que han cursat graus, que per complir els requeriments de l'Ordre Ministerial CIN / 311/2009, del 9 de febrer han de fer complements dins i fora del màster (perfil C segons el document acordat per les Conferències de Directors d'Enginyeria Tècnica Industrial i d'Enginyeria Industrial). Es recomana que cursin matèries de tres tecnologies específiques, amb un mínim de 6 ECTS per cadascuna, d'entre les següents: Mecànica, Elèctrica, Química Industrial, Tèxtil i Electrònica industrial. És per això que els alumnes que necessiten complements en el màster han de poder escollir assignatures optatives del mòdul M4 en cas que necessitin cursar matèries de Tecnologies Específiques. Podrien combinar dues assignatures d'especialització del mòdul 4 (ambdues de 6 crèdits) amb una del mòdul d'optativitat de 4 crèdits.\nEl Màster dóna accés a estudis de doctorat. En l'actualitat la Universitat Ramon Llull ofereix el programa de Doctorat en Química i Enginyeria Química amb repetides mencions de qualitat i actualment amb Menció cap a l'excel·lència amb validesa per al període 2011-2012 a 2013-2014 (BOE, Resolució del 6 d'octubre de 2011 de la Secretaria General d'Universitats del Ministeri d'Educació).\nDurant la realització del Màster faràs pràctiques en els laboratoris d'IQS que desenvolupen les següents línies d'investigació orientatives per realitzar la Tesi de Màster:\nTecnologia de Materials\nFormulació de materials polimèrics.\nLaboratori físic i virtual de materials i composites.\nSíntesi i aplicacions de materials biocompatibles.\nDesenvolupament de materials per a fabricació additiva.\nEnginyeria de superfícies.\nEnginyeria de productes i processos industrials\nModelatge i simulació de productes i processos industrials.\nExtensometria i mesuraments mecàniques.\nTecnologies noves de fabricació. Fabricació Additiva.\nPlanificació i organització de la producció.\nMitjans de transport elèctrics.\nDistribució d'energia elèctrica en xarxes.\nAprofitament d'energia solar tèrmica i fotovoltaica.\nEn ser una titulació regulada, la majoria de les competències del Màster Universitari en Enginyeria Industrial estan definides en l'Ordre Ministerial CIN / 311/2009, del 9 de febrer del 2009. Entre els teus competències haurà el projecte, càlcul, disseny, investigació, innovació i desenvolupament de productes, processos, instal·lacions i plantes industrials. També estarà en el teu àmbit d'actuació la planificació estratègica aplicada a sistemes constructius i de producció, de qualitat i gestió mediambiental, la gestió tècnica i econòmica de projectes i l'exercici de funcions de direcció general i direcció tècnica.\nGrau / Llicenciatura en Enginyeria (en tecnologies industrials, mecànica, elèctrica, química, electrònica industrial o tèxtil) o altres.\nCastellà i algunes assignatures en anglès.\nL'objectiu del Màster en Enginyeria Industrial és formar els professionals i investigadors que requereix la societat dins l'àmbit de la professió de l'enginyeria industrial segons la regulació legislativa d'aquesta professió.\nSeràs capaç de projectar, calcular i dissenyar productes, processos, instal·lacions i plantes amb la possibilitat de fer recerca, innovació i desenvolupament en productes processos i mètodes. A més, seràs capaç de planificar, gestionar i dirigir amb coneixement de la legislació que t'afecta i l'exercici responsable de la professió segons arguments ètic-deontològics.\nepartamentos de l'empresa: financer, comercial, control de gestió, màrqueting, trade-màrqueting, investigació de mercats, informàtica, comerç internacional, compres, supply chain, qualitat, R + D + I, recursos humans, etc. Direcció d'àrees funcionals: producció, màrqueting i comercial, recursos humans i finances. Sector serveis: auditoria, consultoria i assessoria, avaluació de projectes, mercat de valors, entitats financeres, banca, empreses de selecció de personal, assegurances, màrqueting, publicitat, instituts d'investigació, distribució, turisme, sanitari, etc. Sector industrial: alimentació i begudes, químic, siderúrgia, farmacèutic, automoció, paperer, ciment, editorial, cosmètica, tèxtil, etc. Sector infraestructures: tecnologia, transport, telefonia, energia, logística, construcció, etc. Àrea d'investigació, a través dels estudis del màster i doctorat oferts per IQS. Administració pública europea, estatal.\nDe dilluns a divendres de 8.00 h a 14.30 h.\nSol·licita informació gratuïta a IQS Institut Químic de Sarrià\nCampus i seus: IQS Institut Químic de Sarrià\n160 persones s'han interessat en aquest curs en els últims 3 mesos


tens un racó dalt del món: Perifèria?\nMalauradament, la perifèria continua essent la perifèria. Però crec que cada vegada aquesta perifèria és més poderosa.\n7 d’octubre de 2010 a les 16:43\nJo soc del paré que es pot viure i conseguir les metes que et proposes tant a comarcas com a la ciutat, ja que ciure a Barcelona no es rés facil.\n7 d’octubre de 2010 a les 16:47\nHem de continuar treballant des de la perifèria amb paciència, tenacitat... Al final, vull pensar que se'ns reconeixerà l'esforç. Què hi vols fer, Jesús, sempre veig l'ampolla mig plena.\n7 d’octubre de 2010 a les 17:17\njuli micolau ha dit...\nSegurament, sense perifèria, els que es creuen el melic del món no serien gaire cosa o no-res pel fet que ells mos troben tan necessaris que ja no sabrien viure sense tots els perifèrics. A la Franja som de la perifèria i, alhora, desitjats per tothom. Quina sort que tenim !!!\nEn tot cas, també s'ha de dir que l'aïllament ara l'hem de veure amb un sentit positiu...\n7 d’octubre de 2010 a les 17:35\n...sempre ens quedarà Internet..., aquí ni perifèria ni històries. És una finestra al món, siguis de la gran ciutat o no...\n7 d’octubre de 2010 a les 17:42\nViure a Barcelona no crec que et solucioni res per si mateix, però sí que en trauràs molt de comunicar-te amb Barcelona. És una senyor ciutat que tenim la sort de tenir com a molt a 2'5 hores de distància i que aporta molt. Tenim un país petit i no entenc perquè "les comarques" a vegades viuen tan aïllades de la capital del país. També és gràcies a l'esforç centralitzador de Madrid, que no posa les vies de comunicació prou àgils, entre altres coses; però també en som els culpables en bona part.\nEls catalans en això, tots, som una mica ridículs. Els barcelonins no van a actes que es fan a Terrassa perquè "queda lluny!" i a olotins, tortosins, lleidatans... els hi costa moltíssim atansar-se a Barcelona si no és per a veure al Barça. En altres països com EUA, Rússia, fins i tot Alemanya les àrees metropolitanes d'una ciutat com Barcelona són considerades d'una extensió superior a la de Catalunya. Ens hem de moure més tots plegats, tant de la capital cap a fora com de fora cap a la capital, però som tots plegats una mica mandrosos.\nMe sap molt mal, dient tot això, oblidar-me de Palma i València, dues grans ciutats del nostre país que n'és tres alhora. Els catalans hauríem de ser també els millors de comprendre el misteri de la Trinitat.\n7 d’octubre de 2010 a les 17:48\nDoncs a Girona s'hi viu i treballa rebé i, encara que Barcelona m'atrau i m'agrada anar-hi de tant en tant (des d'aquí són quatre passes), no canviaria la meva ciutat, "petita i delicada", en mots de Jaume Ministral,per cap altra. Això no vol dir que sigui fàcil fer-se conèixer des d'aquí, però és que no ho és des d'enlloc. O és que a Barcelona és bufar i fer ampolles? Escriure sovint és necessitat, però el que passi després amb l'escriptura no depèn només de l'escriptor, hi juguen molts factors, fins i tot l'atzar.\n7 d’octubre de 2010 a les 17:49\nMalauradament, estimat Jesús, tot acaba estan centralitzat ja sigui des d'un lloc o des d'altre.\nT'escric des de l'Ametlla, un poble que està dintre d'un rati d'entre 40 i 50 km de qualsevol nucli urbà amb tots els serveis.\nSempre que hem de sortir del poble per qualsevol tràmit, ja sigui a Tortosa, Amposta, Reus o Tarragona, quan dius que ets de l'Ametlla l'expressió de l'interlocutor de torn és de com si haguéssis vingut de fer al París-Dakar: -De l'Ametlla!!!\nI clar..., es que si alguna cosa queda "centralitzada" en aquest petit racó de Catalunya és lo Desert d'Alfama, on estem ben enclavats.\nPer això mateix, quan s'ha impulsat tota aquesta història de la vegueria (que, entre tu i jo quedi, encara no entenc què és concretament) jo m'he mostrat escèptica, MOLT! escèptica. Perquè quan hi han un grapat de pobles que quedem una mica, com si diguem allunyats de tot arreu (L'Ametlla, el Perelló, l'Hospitalet, Tivissa, Vandellòs, Rasquera...) i que necessitaríem un lloc "central" per nosaltres, on ens podéssin fer una radiografia, on tramitar papers, etc., per un altre cantó s'estan matant per a veure cap on centralitzen aquests serveis.\nEn fi..., no sé si et servirà de res lo meu comentari, però aquí queda :) (feia molt temps que m'aguantava calladeta a ca teua)\n7 d’octubre de 2010 a les 17:55\nL`ideal seria que no existira, però la realitat és ben cont`raria fins i tot petites perifèries que miren sempre al centre, capitals de comarca, de "províncies" o d`estats....\n7 d’octubre de 2010 a les 18:43\nÉs difícil trencar aquest poder que exerceixen certs nuclis respecte als territoris del seu voltant. Des de temps immemorials això ha estat així. Pobles i ciutats han agafat més volada en detriment d'altres (les mateixes fires i mercats de l'edat mitjana en són una bona mostra). És per això que a més recursos (més fires i mercats) més gent s'apropa a veure què hi ha, a fer negoci, passavolants, viatjants, etc.\nJo, personalment, vull pensar un país únic i igual, però és realment complicat. En aquest tema, em dol ser pessimista, però és complicat.\nI no parlis de perifèria, si us plau! Parla de territori, de comarques, o de qualsevol altra cosa menys d'aquest món que, avui en dia, s'ha engalanat d'aspectes negatius.\nMoltes gràcies pels vostres comentaris, molt interessants. Sigui com sigui hem de seguir treballant, i així ho farem plens d'il.lusió, i sense oblidar els amimcs i amigues valencians i de sis illes, i de la Franja i...\nEn cap cas voldria donar sensació de victimisme o derrotisme, al contrari.\nSom un país tricèfal i per circumstàncies -moltes vegades alienes a nosaltres mateixos- polièdric. Tres ciutats exerceixen la seva força centrípeta sobre la resta i això es nota. En un principi no té perquè ser roín. En una gran ciutat tens moltes més possibilitats de relacionar-te amb gent i projectes de la teva dèria i això et pot enriquir. Ara bé, un país ben estructurat (per desgràcia no és el nostre cas colonial) havia de generar recursos anivelladors que facilitaren la realització de projectes comarcals (o vegueries) que ens integraren en un tot. No crec que la cosa fóra excessivament costosa i podria funcionar molt bé. Com heu dit alguns som (PPCC) un país petit i no ens costaria massa moure'ns.\nEl que és evident és que si seguim així (capitalitat front a comarques; País Valencià front al Principat o front a Ses Illes) sempre guanyaran els mateixos.\nCrec que m'estic anant de mare. Bé, que no havia de ser contradictori ni excloent.\nÉs impossible que una ciutat tan potent com Barcelona no tingui el poder d'atracció que té. Ara, ja ho han dit: som un país molt petit, o sigui que la perifèria pot participar de la ciutat d'una forma força fàcil. Em sembla que els uns i els altres ho posem més difícil que no és. Per exemple, jo visc a 37 km de la Diagonal, faig moltes compres a Barcelona, hi ha dies que prenc un autobús només per anar a alguna exposició, estudiem, gaudim del lleure, dels serveis sanitaris ... d'un munt de coses de Barcelona i en molt poc temps. Curiosament, si parles amb un barceloní "tipus" et dirà: ui! és que tu vius molt lluny, a la muntanya!\nJa em diràs! jo trigo 20 minuts i ells es pensen que han d'anar a l'Himalaia.\nAra, però, amb les noves tecnologies hi ha molts camps on no cal desplaçar-se. Ara, potser els teus amics també s'han vist temptats per una cosa que si que té Barcelona i no tindrà mai la perifèria: la falta de control social. A Barcelona pots ser gairebé lliure de viure com vulguis. A poble això és impensable.\n7 d’octubre de 2010 a les 19:15\nNo estem tan centralitzats com sembla. Hi ha un munt d'escriptors fora de la capital (més perifèric que jo ningú!). De fet, el català sempre ha tingut més bona salut a comarques, a nivell cultural i polític. Barcelona reuneix la majoria de les infrastructures culturals, però no crec que monopolitzi els continguts.\n7 d’octubre de 2010 a les 19:25\nJo doncs conec un cas a l'inrevés: el meu germà té una parella d'amics dissenyadors gràfics que fa uns anys van decidir marxar de Barcelona i anar-se'n a Tortosa, on segons diuen s'hi viu molt bé.\nFarts de l'estrés del centre de la ciutat de Barcelona van voler trobar la pau personal a les terres de l'Ebre.\nSimplement volia comentar que actualment també es dona el cas de moltes parelles joves que marxen de Barcelona...sobretot pel preu dels pisos. I moltes s'han instal·lat en altres comarques com el Maresme.\nEn fi...suposo que hi ha casos de tot. Però si que crec que segueix existint un determinat centralisme cultural i polític.\n7 d’octubre de 2010 a les 19:27\nContesto per ordre.\nA Barcelona és evident que s'obren unes portes diferents de les que es poden obrir a Tortosa. Que sigui preferible és una opció personal. De vegades és necessari o imprescindible, com ho era anar a Tortosa quan no hi havia d'altre servei sanitari més a prop. Si parlem de fer carrera, doncs també es tracta d'una opció personal, encara que sovint t'hi veus arrossegat i la decisió és per assentiment. No és el meu cas. Depèn de com ho enfoquis, la vida cultural de Barcelona i els contactes que hi puguis fer et poden enriquir d'una manera inassolible si vius, posem per cas a Tortosa. A la inversa també és veritat. En qualsevol cas, Barcelona té molts racons, també, de manera que si t'hi quedes empantanegat és com si et quedesses a Castell de Cabres.\nSi els noms que cites visquessen a Barcelona alguna cosa o altra millorarien. Ara bé: una cosa és viure-hi i l'altra ser-ne. Barcelona és molt cosmopolita i, alhora, un poble gran. Una persona de fora mai podrà conèixer la quantitat de gent que coneix una que s'hi ha criat. Encara més: si parlem de cultura catalana, que llavors el cercle es redueix dràsticament, n'hi ha que en formen part i d'altres que no. I no depèn únicament de les ganes d'introduir-s'hi. Quan es coneixen persones molt ben relacionades d'aquest cercle, se'n fa evident la diferència.\nPel que fa als mitjans de comunicació, és evident que hi ha autors que hi tenen audiència pel fet de ser-ne i molts altres que s'ho han de treballar per poder accedir-hi. També cal distingir quins mitjans. No és el mateix TV3 que Serra d'Or, posem per cas.\nEn la societat del coneixement no té sentit parlar de perifèria perquè el model és en xarxa, no radial. Ara, la cultura política de l'estat en què vivim és centralista i això influèix en tot.\nEls meus aplaudiments pel comentari d'en JORDI PIJOAN-LÓPEZ... Un comentari molt bo :-))\n7 d’octubre de 2010 a les 19:38\nNo crec massa en aquests judicis, de vegades viure en una comunitat més petita ha facilitat el reconeixement i a comarques també es creen mandarinatges. Barcelona és més gran però també hi ha més competència. El que cal són mitjans de difusió cultural importants, avui tots estem molt compartimentats, passa també amb la literatura de València o de les Illes. Crec que la televisió i la ràdio no afavoreixen aquesta transmisió i, per altra banda, les emissores i canals locals també són molt 'locals'.\nAvui tots som de tot arreu, la gent es belluga molt i les distàncies, en general, no són un obstacle com en d'altres èpoques, a més d'internet.\nUna altra cosa és que en feines determinades hi hagi més camp per córrer a Barcelona -i encara més a París, a Madrid, a Nova York-. Com deia algú, s'han de tenir arrels però també ales, sobretot de jove.\nEls escriptors oblidats de vegades tenen la sort de ser reconeguts pel lloc on van néixer, fins i tot encara que no hi haguessin viscut, és el cas de Pedrolo-Tàrrega. A Barcelona tot passa depressa i es dilueix.\nTampoc crec que sigui més fàcil o difícil viure a Barcelona que a comarques, hi ha moltes Barcelones, molts barris i moltes maneres de fer, a la ciutat.\nEn els temes de feina, en general, la sort i les coneixences hi tenen un pes, siguis d'on siguis.\nHi ha gent que no es troba bé enlloc i projecta els seus problemes en el lloc on viu, i gent que es troba bé a tot arreu i va i ve sense problemes. També tot plegat va a èpoques vitals.\n7 d’octubre de 2010 a les 19:41\nJo no sé quina mena d'experiències té la gent amb els barcelonins però tots aquests tòpics que s'expliquen em semblen una bestiesa total. El mateix que quan fa anys els 'de ciutat' es rifaven dels 'pagerols'. Més encara quan hi ha tanta gent que viu a un lloc, treballa a un altre i té una caseta no sé on. En fi...\n7 d’octubre de 2010 a les 19:43\nAvui per avui, viure a la perifèria no vol dir necessàriament ser un perfecte desconegut. Casos els hi ha, com a mínim. Si la teva feina és bona, tant li fa on visquis.\n7 d’octubre de 2010 a les 19:49\nLa gran ciutat ofereix oportunitats més difícils d'aconseguir que a comarques, però també hi ha més anonimat. Penso que a les ciutats petites és més fàcil trobar reconeixement, ja que tothom et coneix. El que passa es que un artista no només viu del reconeixement, i a la gran ciutat pot trobar millor un modus vivendi\n7 d’octubre de 2010 a les 20:35\nTot és relatiu. El sud del país -com el nord, com l'oest- és perifèria per a alguns centralistes (no tots els barcelonins ho som), tant com Catalunya ho és per a molts castellans, i Espanya per als europeus,\nCatalunya, mínima com és, hauria d'apostar sense cap dubte pel país-ciutat.\nNo crec que viure a Barcelona faciliti les coses -literàries- si no estàs introduït a la capelleta corresponent. Al contrari, quedes més estressat per la quantitat d'activitats que tu no pots compartir.\nDoncs a mi em sembla que el centralisme català és més evident inclús que l'espanyol, que ja és dir, i que això és fàcil de constatar si hom viu en una comarca abandonada i menystinguda com el Bages.\nL'estratègia catalana sempre ha estat fer de Barcelona el pol d'atracció i abocar-hi els diners, amb la teoria (més aviat excusa) de que això repercuteix positivament a tot Catalunya.\nUn cop dit això, tot té els seus pros i contres, i pot ser tan difícil donar-se a conèixer a una banda com a l'altra. Pots trobar un mecenes al teu poble, mentre que potser a Barcelona ningú et faria cas, i potser és més fàcil que es fixi en tu un diari local a que ho faci la Vanguardia a Barcelona.\n7 d’octubre de 2010 a les 21:35\nEl debat és molt interessant! En el cas del teatre, crec que per sort hi ha gent d'aquest món arreu, encara que segurament Barcelona fa de nucli perquè, per desgràcia, som bastant centralistes. Potser el teu amic pot fer contactes allà i després emportar-se l'experiència a Tortosa.\nHores d'ara crec que no és massa important on es viu quan es fa creació. Les tecnologies de la comunicació fan que tot estigui a tot arreu. Després si aquesta creació es prou interessant ja es mourà per tot el territori.\nBenvolgut Jesus M.,\nS’han dit ja tantes coses… bàsicament estic molt d’acord amb:\nJordi Pijoan-López, SM, vicentsanz, Júlia.\nSaps que sóc de Barcelona, de fet “barcelonauta” fins a la mèdula ;) I ara fa un any que visc en un poble de 300 habitants de l’Alta Anoia. Però voldria fer-te notar que el primer que ha utilitzat el terme “perifèria” has estat tu mateix. Com també hi ha molta gent de fora de Barcelona que ens bateja com a “pixapins” (per exemple). No crec en aquestes etiquetes perquè, bàsicament, crec que hi ha de tot a tot arreu. I crec que la centralització és una qüestió de percentatges, de dimensió…\nDes de que visc a quí em trobo que pel que fa a la sanitat, està tot centralitzat a Igualada però si un dia se’m posa un fill malalt i necessito acudir al pediatra primer he de trucar per telèfon a Igualada per saber on és el metge, perquè segons el dia i la hora pot estar a Òdena, a Sant Martí de Tous… En canvi, si necessito anar a l’INEM, ja no és a Igualada; he d’anar a Vilanova del Camí. Seria millor centralitzar-ho tot?\nTanmateix, des de l’inici de la crisi que a Barcelona no hi ha manera de trobar feina; en canvi aquí de seguida n’he anat trobant. No molta, però feina al cap i a la fi. En una comarca on abans tot era tèxtil i ara està molt afectada per la crisi… Per a mi millor aquí que a Barcelona però… millor aquí que a Barcelona? Com sempre, tot depèn.\nI sobre les qüestions culturals… estic d’acord amb els qui han opinat que això va amb cada persona, amb els plantejaments de vida de cadascú… Desde que visc a Copons, he constatat que Igualada té “vida propia” i que no cal envejar-li res a Barcelona. I que també es fan moltes coses a Calaf, a Copons, a Prats…\nAquest estiu va venir en Matthew Tree. I també en Miguel Indurain va venir a promocionar les rutes de l’Alta Anoia. Probablement a Barcelona no ho va saber ningú; i què?\nJo el que crec és que no és imprescindible anar a Barcelona per “triomfar”. El que sí em sembla imprescindible és que estiguem orgullosos de ser d’on som, sense comparar-nos amb els altres ni sentir-nos menys que ningú (si mirem cap a Madrid, no podríem dir que Barcelona és la “perifèria”?). Crec que hem de treballar per la riquesa cultural del nostre territori (sigui el que sigui) perquè ja és interessant i diversa per ella mateixa.\nLa centralització, com ja s’ha dit abans, és normal i inevitable i ja es produeix des de fa molts segles.\nJesús, una abraçada molt gran!\n8 d’octubre de 2010 a les 22:09\nJo us voldria fer una reflexió: què seria de les capitals sense la gent de la perifèria que hi ha fet cap? Tant culturalment com en d'altres aspectes. Penso que hem d'aprendre a valorar-nos més i arraconar definitivament vells complexos. Personalment, jo visc a un poble petit, m'hi trobo molt a gust i no m'agrada massa perdre el campanar de vista.\n10 d’octubre de 2010 a les 20:47


Les noves reformes de l'administració local by Xavi Iroz - Issuu\nLes noves reformes de l’administració local abril de 2013\nLa reforma espanyola\n芦Anteproyecto de Ley de racionalizaci贸n y sostenibilidad de la Administraci贸n local禄\nQüestions bàsiques ●●Canvis competencials: els municipis perden les competències de sanitat, educació i serveis socials, que passen a ser autonòmiques. ●●Suficiència financera: els serveis bàsics que no es puguin oferir amb suficiència financera, automàticament seran prestats des de les diputacions (municipis de menys de 20.000 habitants, voluntari per als municipis de més de 20.000 habitants) ●●Desaparició dels ens instrumentals públics deficitaris: empreses públiques, consorcis, societats, etc.\nIntroducció ●●Aquesta Llei només està en fase d’avantprojecte, com a informe al Consell de Ministres, i encara pot patir canvis. La filosofia de fons és clara i s’està acabant de concretar. ●●Representa una centrifugació de competències cap a l’àmbit del negoci. ●●Hi havia un gran principi, el de l’autonomia local, en l’àmbit europeu, que estava del tot consagrat. Però ara topa amb la «racionalització». Tenim el problema de la micromunicipalització i, per llei, tots els municipis han de tenir les mateixes competències (tant els grans com els petits): mapa municipal micromunicipal, es fragmenta l’administració. ●●Els municipis no tenen suficiència financera perquè han alimentat els nostres ajuntaments amb finançaments conjunturals que ens pensàvem que eren estructurals (construcció). Ara ja s’han acabat aquests recursos i hi ha unes estructures de serveis que no es poden finançar. ●●Els governs (diuen) han ideat uns ens instrumentals per fugir de les normes. S’han buscat altres formes per saltar-se el dret administratiu. Hi ha molts organismes autònoms, consorcis, societats anònimes, que no presenten comptes i que són un desgavell econòmic. Aquestes reformes acaben amb tota aquesta instrumentalització de l’administració que serveix per fugir dels controls democràtics, de legalitat i financers (Reus, amb INNOVA n’és un exemple clar). Es creen estructures per no complir la llei. El model administratiu topa amb el model gerencial. La nova proposta de llei, si bé acaba amb la instrumentalització, que no ens semblaria malament, impossibilita que aquests serveis que es donin des de consorcis, empreses públiques, etc. i s’ofereixin des de l’Administració local. Aquí se solapa la llei que prohibeix de fer contractacions de personal a l’Administració pública, per tant, hi ha l’obligació d’externalitzar el servei. Acaba, d’aquesta manera, amb els ens instrumentals (que siguin deficitaris), però dóna els serveis al mercat.\nSuficiència financera als municipis ●●Micromunicipalisme i finançament. Als països del nord d’Europa van fer una llei i van crear entitats que tenien una massa crítica mínima (50.000 - 100.000 habitants). A França i Itàlia es creen les aglomeracions. A l’Estat espanyol una figura similar podrien ser les províncies, però són entitats de molt segon ordre, sense representació democràtica directa, i no han fet la seva funció (a part que, històricament, han estat creades com a eina de control polític estatal del territori). En aquests moments socialment i política seria possible crear aglomeracions o fusionar municipis? I desitjable? ●●Ara una nova via interpretativa no parla de municipis sinó de serveis: la mínima massa crítica que permet donar un servei a uns preus estàndards. S’haurien de dissenyar mapes de capacitat econòmica, territorial, etc. Caldria detectar quina és la mínima massa crítica perquè els serveis es prestin en condicions d’eficiència (habitants/pressupostos/ territoris). Cal estandarditzar serveis: que tothom pagui el mateix. Ara això ho fa la nova reforma local estatal i diu que si un municipi no compleix els estàndards passa el servei a les províncies (encara no se saben quins són aquests estàndards). Les comarques són massa petites per arribar als estàndards que es requereixen, no contenen la suficient massa crítica (50.000 - 100.000 habitants). ●●La formula en si, la d’estandarditzar els serveis podria no ser dolenta. El gran problema del que fa l’estat és que, en comptes de fixar els criteris per llei, els fixa per Consell de Ministres, per decret, així es va canviant el mapa municipal. Aquesta manera de fer ho emboira tot. No se sap ni com es farà ni com es regularà, i aquí tenim la gran trampa. ●●L’estandardització afecta els serveis mínims obligatoris: aigua, sanejament, recollida de residus, transport, enllumenat (més o menys). Tot el que no és això s’ho carreguen com a competència municipal: sanitat, educació i serveis socials; a excepció de les llars d’infants (que es queden com a competència municipal). L’habitatge també es preveu mantenir com a competència municipal, tot i que no és segur perquè en els darrers esborranys ha anat d’un lloc a l’altre. ●●A l’hora de fixar estàndards hi ha diferents opcions. Depenent de l’estàndard es pot optar per la mancomunació amb un altre municipi a l’hora d’oferir el servei. Els consells\nSuficiència financera als municipis comarcals podrien oferir el servei, però són massa petits. També es podria recórrer a l’administració intermèdia (la vegueria o diputació). No es coneixen encara els estàndards, segurament cost de servei/habitant. En els que municipis no els compleixin (només en municipis de menys de 20.000 habitants), s’ho quedarà la Diputació. Per més de 20.000 habitants és voluntari oferir el servei a la Diputació, tant si tens una anàlisi de cost positiva o negativa. ●●El concepte és bo, però no és bo fer-ho per Consell de Ministres; les regles del joc han d’estar en un altre lloc. O s’estandarditzen els serveis o es generen ens locals grans 30.000 – 40.000 habitants. Pot ser? Quins en són els beneficis tècnics i polítics? ●●Les vegueries. De moment és un problema legal. És un model ideat el 1936 i encara seguirien sent petites, quedarien desfasades. S’hauria de fer un procés de decisió per saber quin és el territori mínim, perquè confonem la identitat territorial amb un espai per oferir serveis. ●●Molt probablement aquesta llei no es complirà mai. Per què...? Estandardització per municipis de menys de 20.000 habitants, sota sol•licitud, o si no es compleixen els estàndards que es marquen ho assumeix automàticament la diputació. Però l’ajuntament no ho comunicarà mai a la diputació, que no compleix els estàndards per oferir el servei. A més, és difícil que la diputació prengui alguna competència a l’ajuntament, ja que els qui governen la diputació són els mateixos dels ajuntaments. Com que no hi ha un mecanisme automàtic; un per l’altre, no es farà. ●●Això només es fa amb els serveis mínims obligatoris. ●●Aquests serveis no donen massa negoci (només l’aigua i amb concentracions de molts habitants); per tant, es dubta que la diputació ho vulgui. ●●Aquesta llei més aviat la fan d’aparador per Europa i realment el que fan és carregarse tota l’estructura instrumental municipal (consorcis, organismes autònoms, etc.).\nRetribució de competències ●●Retirada d’algunes competències: sanitat, educació (quedaria l’educació infantil i activitats accessòries –art. 26–), que s’han de transferir a la Generalitat en 5 anys, i els serveis socials, que s’han de transferir a la Generalitat en 1 any. Habitatge queda com a municipal, però ha ballat tres vegades sobre ser-hi o no. Les impròpies són les que no delega ningú, s’han de fer per necessitat i només s’ha de justificar la no duplicació de serveis i la disponibilitat de recursos. ●●Com es pot garantir la viabilitat econòmica? Cal fer una projecció a anys vista, de demanda actual i potencial, preveient unes tarifes, etc. Així se n’assegura la viabilitat a llarg termini. ●●Si els serveis socials es volen seguir oferint des dels ajuntaments, la Generalitat ho hauria de delegar; però quan una comunitat autònoma delega una competència ha de pactar com es finança i incorporar una clàusula perquè si la Generalitat no paga, l’estat ho pagui directament. Això provocaria que la Generalitat no ingressés diners i podria ser un fre important perquè no delegués les competències als municipis. ●●No queda clar què passarà amb els treballadors i les treballadores d’aquests àmbits. Si la Generalitat es queda amb les competències, es faran els acomiadaments pertinents als ajuntaments? ●●Les diputacions només hi tenen entrada en els serveis obligatoris.\nDesaparició dels ens instrumentals deficitaris ●●Els organismes autònoms amb 1 any de dèficit i SA amb 2 anys de dèficit continuats el 31 de desembre de 2014, quedaran dissolts l’1 d’agost de 2015. Els interventors han de fer plans de sanejament per tal d’evitar-ho. ●●Es prohibeix que els ens instrumentals puguin fer altres ens instrumentals. Ara només poden dependre de l’ajuntament. ●●Només hi ha un criteri financer: si un organisme autònom és deficitari, es tanca. Com que els ajuntaments no podran assumir aquests serveis perquè no poden contractar gent, es veuran obligats a externalitzar tots els serveis a empreses privades. ●●La causa de fons és que a Europa no agrada que hi hagi tants ens instrumentals públics de segon grau perquè s’entén que són opacs: és més difícil sotmetre’ls a controls democràtics i, fins i tot, molts d’ells no han de presentar comptes. ●●Si un ajuntament no té un pla d’ajust no se li permet de crear ni fundacions, ni organismes autònoms, etc. A més, tampoc podrà ampliar capital. ●●Els consells comarcals, d’entrada, no se suprimeixen, i podrien assumir els serveis que haurien d’anar a les diputacions.\nMunicipis de menys de 5000 habitatns ●●Els municipis de menys de 5.000 habitants que no compleixin la regla de despesa seran intervinguts per la diputació, i aquesta en farà el pla d’ajustament, en controlarà els reconeixements d’autorització de despeses, l’aplicació, el pressupost, la normativa, etc. Fins i tot, hi ha la possibilitat que els càrrecs electes hagin de plegar i que ho porti una gerència. Això és el que diu el darrer esborrany, però en esborranys anteriors es proposava de suprimir-los i que passessin a dependre del municipi superior més proper.\nRegla de despesa ●●L’Estat intervé en tots els comptes dels ajuntaments. Cal informar l’Estat dels pressupostos. Cal incorporar tota la informació i donar-la a l’Estat. Com que és un programa de gestió automàtica, si l’ajuntament no ho compleix, serà intervingut. Per tant, de facto l’estat passa a controlar tots els municipis. ●●Regla de despesa: marca el màxim que el municipi es pot gastar l’any següent. Es pren com a base la liquidació de l’exercici anterior –capítols 1-7–, s’hi ha de restar els interessos –capítol 3– i les despeses finançades amb ingressos finalistes. L’import resultant s’ha de multiplicar pel coeficient de la llei de pressupostos (aquest any 1,7). El resultat és el topall de despesa legal que es pot realitzar l’any següent. Hi cal afegir el capítol 3 i les despeses finançades amb ingressos finalistes. Si es liquida el romanent de tresoreria en positiu. cal amortitzar el deute i aleshores hi ha el problema que els ajuntaments que no han gastat res l’any anterior, no poden gastar res. Hi ha ajuntaments que durant anys, per estalviar, han generat un romanent de tresoreria elevat. Ara no poden fer una despesa elevada i el romanent tampoc el podran fer servir per inversions perquè cal computar-lo com a deute. Si no es compleix això, hi haurà intervenció. L’objectiu principal de l’Estat és reduir la despesa pública i tenir-la controlada. ●●Indirectament això afavorirà els ajuntaments que no han sabut planificar la despesa: aquells que han gastat més o han previst més inversions, i no pas aquells que han estat més prudents i han estalviat.\nLa reforma de la Generalitat de Catalunya\nPrèvia L’any 1987 es va aprovar el paquet de lleis reguladores del règim local, del règim provisional de les diputacions provincials, de l’organització comarcal i de la conurbació de Barcelona, d’on bàsicament prové la normativa local catalana, lleis que han anat experimentat algunes modificacions i actualitzacions per adequar-les a la normativa bàsica estatal. Des de l’any 2007 s’està intentant de modificar-les, ja que han passat més de 25 anys des de la seva entrada en vigor.\nLa nova llei i l’EAC ●●L’EAC aposta per un model territorial local clar, amb un nucli de competències garantit. L’autonomia municipal està garantida a l’art. 86 de l’EAC pel que fa a l’exercici de les seves competències i la defensa dels interessos propis de la col•lectivitat que representa. Aquesta autonomia no es pot limitar per una llei, i molt menys per un reglament. ●●L’avantprojecte de llei incorpora un nou model de redistribució competencial entre les administracions locals, basat en uns estàndards de qualitat que s’han d’avaluar, l’incompliment dels quals comporta el traspàs de la gestió dels servei a una altra administració. Tot i així, la definició dels estàndards i la seva avaluació haurà de desenvolupar-se a posteriori. Això pot generar un precedent greu, que faci que el govern de torn, mitjançant un reglament, pugui reduir o deixar sense contingut competencial alguns municipis. ●●En l’avantprojecte de llei es troba a faltar un desenvolupament clar de les matèries declarades competència exclusiva per l’EAC (art. 160), així com de totes aquelles altres que, sent competència compartida, permetrien un desenvolupament normatiu.\nContinguts fonamentals de la reforma ●●Capítol I, no presenta cap novetat, són principis. Manté el dret de l’autonomia local a les EMD (entitats municipals descentralitzades) i preveu els consells de vegueria. ●●Capítol II, de l’organització del govern local. Destaca els municipis i les vegueries com a ens locals bàsics. La comarca complementa l’organització bàsica com a ens locals per a la gestió en comú de competències i serveis municipals. Es mantenen també com a ens locals les àrees metropolitanes, les mancomunitats de municipis i les EMD. Descriu el sistema de competències locals, però no el desenvolupa. ●●Capítol III, referent al municipi. És un atac frontal als principis d’autonomia local i subsidiarietat. No només no desenvolupa el sistema competencial o d’organització d’acord amb les previsions de l’EAC, sinó que regula un mecanisme de traspàs de la gestió entre diferents àmbits d’administració, a concretar reglamentàriament i que poden deixar sense contingut algun municipi, d’acord amb uns criteris ara desconeguts: els estàndards de qualitat i la metodologia d’avaluació, que representa que s’han de desenvolupar posteriorment. ●●Capítol IV, parla sobre les EMD que la llei estatal pretén suprimir. En contempla la creació. ●●Capítol V, es regulen les comarques, contempla la substitució de les comarques per àrees metropolitanes, explica l’adaptació de les comarques a la divisió veguerial, cada comarca ha de formar part íntegrament d’una vegueria, atribueix les competències de cooperació, assessorament i coordinació dels municipis i parla de la gestió comuna de serveis o activitats de competència municipal per a tots o una part dels municipis de la comarca, que també podran exercir les competències delegades per la vegueria. ●●Pel que fa als òrgans de govern comarcals, es mantenen els consells comarcals. Com a novetat es conforma un ple integrat per alcaldes i alcaldesses amb vot ponderat en funció de la població. Es mantenen la presidència, vicepresidència i gerència. La junta de govern està conformada per alcaldes i alcaldesses. ●●Capítol VI, es regula la vegueria, però és insuficient perquè no s’avança en un model competencial que realment suposi concentrar en l’àmbit local l’exercici de les competències que tenen aquest caràcter.\nAltres aspectes ●●Reformes anunciades com a objectius del Departament de Governació per part de la consellera el passat 20 de març de 2013 que es volen implementar mitjançant la Llei de la Hisenda Local i aquesta Llei de Governs Locals. Idees clau: o Reducció dràstica del nombre de càrrecs remunerats (uns 1.000) i de govern (dels consells comarcals). o Tancament d’organismes autònoms i empreses públiques dependents que siguin deficitàries. o Obligació de redactar i aprovar un PAM (pla d’acció municipal) per a tots els municipis majors de 5.000 habitants. o Eliminació de consorcis, mancomunitats i altres administracions, sempre que la seva funció pugui ser assumida per consells comarcals. o Desaparició dels consells comarcals de l’Àrea Metropolitana. o Oferiment de la possibilitat de fusió voluntària de municipis. o Reduir molt l’estructura política de govern dels consells comarcals. Es deixarà viu només el Consell d’Alcaldes.\nLes noves reformes de l'administració local


Comprar bandera de Peñamellera Baixa\n> Exterior>Banderes d'Europa>Banderes d'Espanya>Comprar Banderes d'Astúries>Peñamellera Baja\nComprar bandera de Peñamellera Baixa. Bandera realitzada sobre teixit de polièster de 117 gr. Colors sòlids. Traspàs total del color. Doble costura amb fil especial per a exteriors. Cinta de reforç i anelles de subjecció. Llarga durada a l'exterior. Comprar banderes de qualitat, surt a compte.\nCap per VaixellBeina lateral tancadaPer antena cotxeNomés costura perimetraAnelles per pal


abril « 2011 « Reagrupament Gironès\nArxiu abril, 2011\nSt. Jordi 2011 a Girona\nPer girones - General - 24/abr/2011\nParada de Reagrupament de St. Jordi 2011 a Girona\nTal com vam fer l’any passat, Regrupament del Gironès vam celebrar la diada de Sant Jordi a la Plaça Catalunya de Girona amb la instal·lació d’una parada informativa. Amb l’ajuda dels nostres associats, vam poder oferir a totes les gironines i gironins la possibilitat d’adquirir una rosa i un llibre per commemorar tant senyalada i catalana diada. Molts ciutadans s’hi van acostar a informar-se sobre la candidatura que presentem a les eleccions municipals conjuntament amb la CUP. L’èxit va ser total, ja que es van exhaurir les cent cinquanta roses que es van posar a la venda. També es van vendre uns quants llibres de l’excel·lent editorial A Contra Vent, caracteritzada per la gran qualitat de les seves edicions i per la gran tasca del seu editor, en Quim Torra. Des d’aquí us volem fer partíceps de l’enorme satisfacció que sentim per l’enorme generositat dels nostres associats, que no dubten mai en oferir-se a col·laborar en tots els actes que s’organitzen. Moltes gràcies a totes i a tots.\nA Girona, CUP + Reagrupament\nPer girones - General - 17/abr/2011\nParada informativa el Dissabte al matí.\nL’autonomisme, en fallida\nPer girones - Opinió - 15/abr/2011\nAixò ja no ho arregla ningú. Ni el Mas que acaba d’arribar amb les tisores, ni el tripartit que ha marxat deixant deutes pertot arreu, ni el Zapatero que ja ens ha dit adéu, ni el Rajoy, que aquests dies hem tingut per aquí visitant les colònies del nord-est d’Espanya i probable nou inquilí de La Moncloa si Rubalcaba, l’etern home de confiança de González (àlies senyor X), o l’antiindependentista Chacón (“Viva España y viva el rey!”) no ho eviten.\nLa cosa no depèn de qui mani a Catalunya o de si el que hi ha a Espanya és amic nostre, que mai no ho serà. La destrossa es pot mirar per la dreta o per l’esquerra, per dalt o per baix, però ara, com a la central de Fukushima, les parets ja han caigut i tothom pot veure la magnitud de la tragèdia. Estem en fallida; en fallida política, ja que les receptes autonomistes no posen remei a la malaltia sinó que empitjoren la salut del malalt; en fallida econòmica, perquè qualsevol entès en economia ens dirà que, si ja en època de vaques grasses un país al qual elspirates que té de veïns li roben cada any 22.000 milions ja ho té difícil per sortir-se’n, quan arriben les vaques magres, les estretors es converteixen en misèria absoluta. I així estem ara a Catalunya, retallant com bojos peces bàsiques dels nostres serveis públics i ajornant fins a l’eternitat infraestructures cabdals per a una societat emprenedora com la catalana. El govern espanyol ens exigeix que reduïm el dèficit fins a límits inassumibles, però en cap moment els inquisidors espanyols no han fet esment de retallar la sagnia que per a Catalunya suposa l’espoli fiscal, del qual l’Estat es beneficia a costa que els catalans paguem més impostos, tanquem plantes d’hospitals, retallem escoles i deixem de subvencionar elements bàsics de la nostra cultura.\nA veure, no és només que el govern català, el d’ara i el d’abans, no ho faci prou bé, és que l’autonomisme està en fallida, és insostenible. Tot governant català que vulgui sortir de la crisi dins el marc juridicopolític espanyol està condemnat al fracàs. Com a alternativa tenim l’estat propi, una Catalunya independent que, segons Kenneth Rogoff, execonomista en cap de l’FMI, seria un dels països més rics del món.\nO independentistes o falangistes\nPer girones - General, Opinió - 11/abr/2011\nEls més de 257.000 vots del 10-A a Barcelona, els gairebé 900.000 que hi ha hagut des del 13 de setembre del 2009, a Arenys de Munt, fins al 10 d’abril del 2011, al Cap i Casal i a d’altres municipis, les desenes de milers de voluntaris d’arreu de Catalunya… han evidenciat que la causa de la independència, la causa de l’estat propi per a Catalunya, és avui, sens dubte, la que té més capacitat de mobilització al nostre país, i tots els que des de fa molts anys estem enquadrats en la lluita independentista ens hem de felicitar de la fita que hem assolit.\nSi ens ho haguessin dit vint anys enrere, potser no ens ho hauríem cregut, però la realitat és que avui el procés independentista, el procés d’alliberament nacional del nostre poble, ha arribat a un punt de no retorn i no només per la quantitat, les xifres són per si soles impressionants, sinó també i sobretot per la qualitat. Avui, a les files dels partidaris de la independència hi ha la part més dinàmica, més preparada, més culta, més il·lustrada, més emprenedora de la societat catalana, la més capacitada per crear opinió, per marcar la línia a seguir i, quan això passa, la victòria és a tocar. La banda unionista, l’espanyolista, s’ha quedat sense arguments, sense raons, sense capacitat de convèncer i tan sols pot apel·lar a la por i a una legalitat vigent que ens encotilla, la qual no és producte de la democràcia ni de la llibertat sinó fruit de la dictadura franquista. Un discurs ben curt de mires, ben escàs, ben mediocre. Els independentistes hem guanyat, per tant, la batalla de les idees.\nDesprés del 10-A, com he dit abans, els independentistes ens hem de felicitar, malgrat tots els errors comesos, per la feina feta, però jo voldria felicitar sobretot aquells que han donat la cara per la independència malgrat militar en opcions polítiques no independentistes o declaradament antiindependentistes. Vull felicitar la gent d’Unió, d’Iniciativa o del PSC que han votat en les consultes i que han votat “sí” a la llibertat, “sí” a la democràcia, “sí” a la independència. Perquè cada cop queda més clar que es tracta d’això: o llibertat o esclavatge, o sobirania o submissió, o democràcia o legalitat espanyola, o independència o Espanya, o una Catalunya plena o tancar plantes d’hospital per culpa de l’espoli fiscal espanyol.\nFa un temps, en una conferència que va fer a Barcelona, l’expresident dels Estats Units Bill Clinton va dir amb tota solemnitat que el futur seria “català o talibà”. Era la seva manera de dir que depèn de tots nosaltres, de la nostra capacitat de convicció, de la nostra força, de la solidesa dels nostres arguments… que el dia de demà visquem en un espai de llibertat que garanteixi els nostres drets individuals i col·lectius o sota un règim totalitari que no respecti els més mínims drets fonamentals. Doncs bé, a tots aquells que aquests dies han practicat el discurs de la por, que han minimitzat i menyspreat les consultes, que han mirat cap a un altre costat, que han intentat desmobilitzar els catalans, que han fet tot el possible per ridiculitzar i treure valor a l’exercici de la democràcia participativa els diria que ja no queda gaire temps perquè hagin de triar i que quan arribi aquest moment no quedarà espai per a terceres vies.\nO independentistes o falangistes, aquesta serà la disjuntiva. Ni federalistes, ni confederalistes, ni autonomistes… totes aquestes alternatives estan mortes i enterrades, i fins i tot aquells que encara les defensen ho saben, però és la seva excusa per no fer el pas, per quedar-se a Espanya, per quedar-se en el passat.\nEl 10-A, un quart de milió de barcelonins van apostar per un futur en llibertat, per una Catalunya que trobi el seu lloc a Europa i al món, perquè els catalans puguem decidir sobre la nostra cultura, la nostra economia, les nostres infraestructures, la nostra política exterior, les nostres seleccions esportives, la nostra llengua… D’altres van fer front comú amb la Falange: el senyor Duran i Lleida, la senyora Núria de Gispert, el senyor Herrera, la senyora Sánchez-Camacho, el senyor Rivera, el senyor Nadal i el senyor Iceta, entre alguns altres il·lustres representants de la política catalanoespanyola, cada cop menys, per sort. El futur o el passat, els independentistes o els falangistes, Catalunya o Espanya, democràcia o totalitarisme, Estat propi o comunitat autònoma, llibertat nacional o Constitució espanyola… l’elecció és clara i cada vegada ho serà més. Visca la llibertat, visca Catalunya lliure!\nReagrupament i la CUP donen suport a Independents per Salt (IPS)\nPer girones - General - 7/abr/2011\nAquest dimecres 6 d’abril, a la seu del Casal Independentista Saltenc, va tenir lloc una roda de premsa en què es va fer públic que la candidatura Independents per Salt (IPS) tindrà el suport de la Candidatura d’Unitat Popular i de Reagrupament Independentista en les pròximes eleccions municipals del 22 de maig.\nEn l’acte informatiu , que va ser presentat per Ramon Muñoz, actual regidor d’IPS, hi van participar el nou cap de llista, Ferran Burch; Lluís Sales, portaveu de la CUP, i Carles Bonaventura, en representació de l’executiva de Reagrupament del Gironès.\nTant Burch com Muñoz van agrair el suport a una iniciativa local com la que representa IPS per part de dues organitzacions d’abast nacional com són Reagrupament i la CUP, un suport que, lluny de qüestionar la independència i la sobirania local d’Independents per Salt, les reforça encara més i les referència en un marc independentista i de progrés general. Tots dos van manifestar la seva defensa d’un model de municipi i de societat integradors, que donin igualtat d’oportunitats als seus ciutadans independentment del seu origen i condició, i van insistir a recordar que Salt, sense perdre els seus orígens, ha de continuar sent un sol poble, com ho ha estat sempre.\nLluís Sales, de la CUP, va destacar que, per ells, IPS representa al municipi les propostes de la Candidatura d’Unitat Popular, unes idees d’independència, participació ciutadana i de defensa dels dres socials… una manera de treballar el municipalisme diferent del de les forces polítiques tradicionals.\nCarles Bonaventura, de RCat, per la seva banda, va fer esment des d’un punt de vista més personal, de la seva condició de saltenc durant més de trenta anys i d’haver retrobat, ara amb aquest suport de Reagrupament a IPS, vells amics amb els quals anys enrere, al Col·lectiu Nacionalista de Salt i en els primers passos de la CUP a la vila, ja havien compartit moltes experiències i inquietuds polítiques. Bonaventura va destacar també que el model d’IPS és el millor per a Salt, ja que és un moviment sorgit de les entitats, de la vida associativa del poble i allunyat dels partits polítics clàssics i tradicionals.\nFinalment, va dir que la participació i la suma de la CUP i RCat dins IPS està plenament en consonància amb la línia que ha seguit Reagrupament arreu del territori amb vista a les municipals, la de confluir i aglutinar esforços sempre i no afavorir mai la fragmentació de l’espai independentista.\nSalt, 7 d’abril del 2011.\nEstà navegant pels arxius de abril, 2011


About: Josep Maria Muñoz i Lloret\nJosep Maria Muñoz i Lloret (Barcelona, 1959) és un historiador, traductor i editor català. Dirigeix la revista L'Avenç des de l'any 1999. Es va doctorar en història contemporània per la Universitat de Barcelona amb una tesi sobre l'historiador Jaume Vicens i Vives que va ser publicada, després de rebre el Premi Gaziel de biografies i memòries, amb el títol de Jaume Vicens i Vives (1910-1960). Una biografia intel·lectual (1997). Ha comissariat les exposicions Jaume Vicens i Vives i la nova història (Museu d'Història de Catalunya) i Jaume Vicens i Vives - Josep Pla. Complicitats (Fundació Josep Pla).\nJosep Maria Muñoz i Lloret (Barcelona, 1959) és un historiador, traductor i editor català. Dirigeix la revista L'Avenç des de l'any 1999. Es va doctorar en història contemporània per la Universitat de Barcelona amb una tesi sobre l'historiador Jaume Vicens i Vives que va ser publicada, després de rebre el Premi Gaziel de biografies i memòries, amb el títol de Jaume Vicens i Vives (1910-1960). Una biografia intel·lectual (1997). Ha comissariat les exposicions Jaume Vicens i Vives i la nova història (Museu d'Història de Catalunya) i Jaume Vicens i Vives - Josep Pla. Complicitats (Fundació Josep Pla). (ca)\nJosep Maria Muñoz i Lloret (ca)


Black Rooms Colosseo Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Labicana 80, Colosseum i Foro Romano, Roma, Itàlia, 00184 - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Black Rooms Colosseo\nBlack Rooms Colosseo, ubicat a Colosseum and Foro Romano, Roma, és una destinació popular per a viatgers. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Black Rooms Colosseo, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, ascensor.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, aparell de televisió, caixa forta a l'habitació per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Black Rooms Colosseo és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Roma.\nColiseu - 650 m\nEscalinata de la Plaça d'Espanya - 2,31 km\nCappella di San Silvestro Roma - 170 m\nBasilica di San Clemente - 170 m\nChiesa dei Santi Marcellino e Pietro al Laterano - 230 m\nBasilica di Sant'Antonio al Laterano - 310 m


cegesqui: Lo Covil 2.588 m. des del refugi Gall Fer, 28 feb. 2015\nLo Covil 2.588 m. des del refugi Gall Fer, 28 feb. 2015\n+/- 900 F S2-S3** (6 h)\nEsplèndids boscos, invasió de trencapinyes al voltant del refugi, alguns picots, mooolta neu, la calidesa dels guardes del refugi i el seu bon fer i millor menjar.\nFeia un any que Berta i Jaume ens havien encomanat las ganes de conèixer aquest racó del Pallars i després de les darreres nevades vam pensar que la finestra de bon temps de dissabte matí ens regalava el moment per anar-hi. Un arròs de muntanya boníssim i una matinal d'esquí de fons diumenge amb curset gratuït inclòs anunciaven un cap de setmana rodó\nDivendres nit arribem a sopar al refugi Gall Fer (1.675 m.), 5 km. d'asfalt des d'Araós i 6 km. més de pista nevada fins dalt, deixem el cotxe al pàrquing del refugi.\nL'endemà pugem tranquil·lament pel bosc seguint uns senyals blaus. Anem travessant la pista d'esquí de fons fins que sortim definitivament a la cota més alta de l'estació, a una pista que en un llarg flanqueig per sota de la Costa dels Meners ens durà prop de Lo Covil.\nMonteixo, Norís i Gerri\nDe camí a Lo Covil hem passat amb una certa prevenció una zona allavosa d'uns 500 m. però que avui no sembla amenaçadora, el vent ha fet feina i ha empès la neu de cotes altes cap a l'altre costat de la muntanya. De fet, avui es veuen pocs signes d'activitat en aquest vessant orientat a N-NW.\nEns situem sota Lo Covil i entrem a la part més pendent de la ruta. Mirem de traçar un itinerari segur triant lloms i línies de bosc vell fins arribar la part més dreta i ventada just abans de l'"altiplà" superior, el vent de Port ha fet feina aquí. Calcem grampons uns 100 m. i entrem en un terreny indefinit on tornem a fer lliscar els esquís. La boira que porta el nou front càlid ens envaeix i no ens deixa gaudir gaire de les muntanyes del voltant, sort del gps per constatar que som al cim... És una llàstima per que la vista ha de ser esplèndida, de fet una mica més avall la visibilitat és bona.\nBaixem cap a un collet que hi ha entre el pic de Màniga i Lo Covil, avui als cims el temps no és massa bo i decidim renunciar al pic de Màniga, de fet el deixem per una llarga travessa de futur.\nAra toca aprofitar els bons tous de neu que entre arbres davallen fins a la cota 2.050, quines vistes!!!\nEl flanqueig de tornada no es fa tan llarg com pensàvem, tornem a entrar al bosc i la neu està difícil després de la darrera pluja, més avall i ja prop del refugi millora una mica.\nEns espera una tarda de relax i un bon sopar en companyia dels guardes.\nUnes terres del tot recomanables i moltes idees per tornar-hi.\n...i cap al Salòria i més enllà molts itineraris per traçar! Refugi dels que ve de gust repetir.\n3 de març 2015, 2:33:00\nBen aprofitat i amb ganes de "tastar-ho" algun cop.. potser en travessa ?\n3 de març 2015, 9:47:00\nEi Pep, vas xalar finalment. Pallars del bo, des de la rabassa sentiem la flaire de l'arròs... Quin goig, l'haurem de pujar a tasta'l. Aquesta setmana no faràs avant amb la bici per les pujades del parc, rodolaràs avall.\nEns veiem per allà!!!\n3 de març 2015, 17:11:00\nuaaaauuuu!!!!! quins records.....realment una gran descoberta i molt bona acollida dels guardes! Enhorabona, jo també tinc ganes de fer-hi travessa!\n3 de març 2015, 21:01:00\nHi haurà travessa, la tinc més o menys pensada, promet emocions ;-)\n3 de març 2015, 22:04:00\nMe n'alegro que l'encertessiu amb la meteo i tota la resta, una bona opció de descoberta!\nSí, sí, volem travessa!!\n4 de març 2015, 9:17:00


Koha online catalog › Details for: Conversación en Princeton con Rubén Gallo\nDetails for: Conversación en Princeton con Rubén Gallo\nby Vargas Llosa, Mario ; Gallo, Rubén .\nMaterial type: BookPublisher: Lima : Penguin Random House Grupo Editorial, 2017Edition: 1a ed.Description: 287 p. ; 24 cm.ISBN: 978-612-434-922-5.Subject(s): Vargas Llosa, Mario, 1936- | Siglo XX | Entrevistas | Novelas peruanas | Crítica e interpretación\n1.Teorías de la novela — 2. Periodismo y literatura — 3. Conversación en la Catedral — 4. Historia de Mayta — 5. ¿Quién mató a Palomino Molero? — 6. El pez en el agua — 7. La fiesta del chivo — 8. La amenaza del terrorismo en el siglo XXI\nAwards: Premio Nobel de Literatura, 2010.\nColección Mario Vargas Llosa MVLL / 869.5684 / C659 (Browse shelf) Available\nColección Mario Vargas Llosa MVLL / 869.5684 / C659 (Browse shelf) ej.2 Available


2º CHALLENGE O REPTE DE BALL DE SABELLY FREE – Espais Joves\nHome > Arts en moviment > Fet per joves > 2º CHALLENGE O REPTE DE BALL DE SABELLY FREE\nLa jove col·laboradora Sabelly Free ha preparat per a vosaltres una sèrie de challenges de ball. Si hi voleu participar el que heu de fer és el següent:\n1. Aprendre-us les coreografies\n3. Penjar el vídeo al vostre compte d’Instagram amb l’etiqueta #EspaisJovesChallenge i etiquetar-nos: @Espaisjovespalma.\nA continuació trobareu el repte de Kpop que us proposa na Sabelly amb la cançó How you like that de Blackpink.\nUs deixem els anterior Challenges:\nDe Carol Porquer: click aquí\nEl primer de Sabelly: click aquí


BarcelonaCarles Capdevila, director l'ARA, ha estat guardonat aquest dimecres amb el premi Marta Mata 2015, que atorga cada any l'Associació de Mestres Rosa Sensat. El premi reconeix persones particulars que des del seu àmbit i la seva professió hagin fet alguna aportació per millorar l'educació.\n"La seva visió és més fresca, nova, diferent" ”\nL'any passat, el guanyador del premi va ser el pedagog i investigador italià Francesco Tonucci, amb qui Capdevila ja ha quedat per celebrar-ho, i a qui va entrevistar en l'últim 'Ara Diumenge'. "Em fa molta il·lusió, em sento honoradíssim", explica el director de l'ARA, que recollirà el premi el proper 24 de novembre a Rosa Sensat, quan també s'entregaran els premis de Pedagogia.\n"Em fa especial il·lusió, perquè ara fa 20 anys que sóc pare" ”\nCarles Capdevila Rosa Sensat educació


Els Guardadors de la Tronada proposen a l'Ajuntament fer-la 'a porta tancada' i s'ofereixen per assumir-ne els costos econòmics | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nEl col·lectiu s'ha reunit amb el govern municipal i la resposta ha estat negativa\n22 de Juny de 2020, per Alba Cartanyà\nMoment de l'encesa de la Tronada\nEls Guardadors de la Tronada han enviat una carta a l'alcalde de Reus, Carles Pellicer, i al regidor de Cultura, Daniel Recasens, com a últim intent per salvar la Tronada de Sant Pere d'enguany. Esmentant uns versos de les ordenances de l'associació, recorden la seva "obligació" de mantenir viva la tradició i per això demanen fer-la "a porta tancada" per homenatjar totes les víctimes i els treballadors que han estat a primera línia, i transmetre-la per televisió. A més a més, l'entitat s'ha ofert a "col·laborar econòmicament" en l'organització i, fins i tot, a "pagar-la" si és necessari.\nUna proposta 'inviable', diu l'Ajuntament\nUn dels seus membres, Xavier Robert, explica a Reusdigital.cat que van rebre una resposta de l'alcalde, Carles Pellicer. Recorda que els va expressar "el seu suport" i que li sabia greu però que "no podia ser". Van rebre la mateixa negativa en una reunió amb la regidoria de Cultura. Fonts de l'Ajuntament indiquen a aquest mitjà que la proposta és "inviable" perquè és "molt complicat" tancar l'accés a la plaça del Mercadal, i remarquen la seva voluntat que sigui "un acte obert" i ajornar-lo fins que es pugui fer amb totes les garanties.\n"Volem creure que els polítics miren pel bé de la gent i que han pres la decisió encertada", assenyala Robert, perquè disposen de "més raons i més dades". Tanmateix, remarca que el seu paper és "defensar la Tronada" i que això és el que porten fent des de fa més de 70 anys. "La plaça del Mercadal té una capacitat limitada i hi ha molta gent que sempre la segueix des de casa seva", recorda, i per això els Guardadors proposaven fer-la "a porta tancada, tancant la plaça i sense assistència de gent" per transmetre-la per la televisió.\nRobert lamenta que aquesta sigui una Festa Major "trista", però valora positivament "totes les idees que aporti el poble" perquè ara toca "estar units". A més a més, posa de manifest que "tots som Guardadors de la Tronada" ja que és una tradició que pertany "a tothom que se l'estimi". Deixant l'excepcionalitat del present i mirant cap al futur, els Guardadors s'imaginen la Festa Major de l'any vinent com a "apoteòsica". "Serà una bogeria perquè la gent tindrà ganes de viure-la", expressa Robert, que augura: "Potser veurem coses que no hem vist mai, com que la gent s'agafi vacances aquests dies".


RAHOLA, CARLES CCG martes, 3 de marzo de 2020\nAutor: RAHOLA, CARLES Editorial: CCG Llançament: 03/03/2020 Consulta disponibilitat\nAutor: MASÓ RAHOLA, JORDI Editorial: MALES HERBES Llançament: 01/01/2019 Disponible\nAutor: PILAR RAHOLA Editorial: COLUMNA Llançament: 01/03/2017 Consulta disponibilitat\nAutor: MASó RAHOLA, JORDI Editorial: MALES HERBES Llançament: 01/01/2017 Consulta disponibilitat\nUna dona de caràcter que viu la turbulència d?uns anys decisius. El 1824, a la vila de Gràcia, la joveMariona, està a punt de casar-se. La vida, humil i senzilla, li somriu. Però e... RAHOLA VAZQUEZ, PILAR RBA miércoles, 1 de octubre de 2014\nAutor: RAHOLA VAZQUEZ, PILAR Editorial: RBA Llançament: 01/10/2014 Consulta disponibilitat\nDe la mà de dos personatges a punt d?embarcar cap a Cuba ?en Miquel, jove de Cadaqués que hi va a fer decapatàs, i la Montserrat, filla de la burgesia barcelonina?, Pilar Rahola en... RAHOLA RBA viernes, 1 de marzo de 2013\nAutor: RAHOLA Editorial: RBA Llançament: 01/03/2013 Consulta disponibilitat\nEscrita en dos tiempos, en 2000 y ahora, Carta a mi hijo adoptado es pura emoción vivida. Pilar Raholaexplica el antes, el durante y el después del acontecimiento principal que es ... RAHOLA RBA domingo, 1 de abril de 2012\nAutor: RAHOLA Editorial: RBA Llançament: 01/04/2012 Consulta disponibilitat\nEscrita en dos temps, el 2000 i ara, Carta al meu fill adoptat és pura emoció viscuda. Pilar Rahola explical?abans, el durant i el després de l?esdeveniment cabdal que és al centre... RAHOLA MAGRANA jueves, 1 de marzo de 2012\nAutor: RAHOLA Editorial: MAGRANA Llançament: 01/03/2012 Consulta disponibilitat\nEste libro no plantea ningún choque de civilizaciones, sino un coche entre la civilización y la barbarie. Ysi en la barbarie se incluye a todos aquellos que usan la religión y a un... RAHOLA RBA viernes, 1 de abril de 2011\nAutor: RAHOLA Editorial: RBA Llançament: 01/04/2011 Consulta disponibilitat\nArtur Mas, candidato de Convergència i Unió a la presidencia de la Generalitat, se enfrenta al reto másimportante de su vida política. A punto de someterse por tercera vez al vered... RAHOLA RBA martes, 1 de junio de 2010\nAutor: RAHOLA Editorial: RBA Llançament: 01/06/2010 Consulta disponibilitat\nArtur Mas, candidat de Convergència i Unió a la presidència de la Generalitat, s'enfronta al repte mésimportant de la seva vida política. A punt de sotmetre's per tercera vegada al... RAHOLA MAGRANA jueves, 1 de abril de 2010\nAutor: RAHOLA Editorial: MAGRANA Llançament: 01/04/2010 Consulta disponibilitat\nRAHOLA CCG jueves, 26 de febrero de 2009\nAutor: RAHOLA Editorial: CCG Llançament: 26/02/2009 No disponible\nRAHOLA FUNDACIÓ VALVI lunes, 28 de enero de 2008\nAutor: RAHOLA Editorial: FUNDACIÓ VALVI Llançament: 28/01/2008 No disponible\nRAHOLA COSSETÀNIA viernes, 15 de junio de 2007\nAutor: RAHOLA Editorial: COSSETÀNIA Llançament: 15/06/2007 No disponible\nRAHOLA,PILAR PLANETA/CAST miércoles, 7 de julio de 2004\nAutor: RAHOLA,PILAR Editorial: PLANETA/CAST Llançament: 07/07/2004 No disponible\nRAHOLA ARA LLIBRES lunes, 1 de marzo de 2004\nAutor: RAHOLA Editorial: ARA LLIBRES Llançament: 01/03/2004 Consulta disponibilitat\nHª DE ADA\nRAHOLA DEBOLSILLO martes, 30 de septiembre de 2003\nAutor: RAHOLA Editorial: DEBOLSILLO Llançament: 30/09/2003 No disponible\nRAHOLA,PILAR BOOKET lunes, 12 de noviembre de 2001\nAutor: RAHOLA,PILAR Editorial: BOOKET Llançament: 12/11/2001 No disponible\nL'ADOPCIO UN ACTE D'AMOR\nPILA RAHOLA COLUMNA domingo, 1 de abril de 2001\nAutor: PILA RAHOLA Editorial: COLUMNA Llançament: 01/04/2001 Consulta disponibilitat\nRAHOLA,PILAR PLANETA/CAST lunes, 1 de mayo de 2000\nAutor: RAHOLA,PILAR Editorial: PLANETA/CAST Llançament: 01/05/2000 Consulta disponibilitat


La meva volta al món - Mi vuelta al mundo - My round the world: Índia - Benarés\nEl nostre primer contacte amb India va ser mes tranquil del que esperavem, tothom ens havia parlat de l'agobio de la gent, les olors, la bruticia, el munt de gent que hi arribava i no aguantava ni dos dies, India o t'encanta o l'odies. Benares podia ser un primer contacte molt dur deien... la bruticia i les olors evidentment que hi eren, pero l'agobio de la gent en absolut! Hem arribat a la conclusio que pot ser a les noies les agobien molt mes i suposo que tb fa que no es el mateix xocar amb India venint de Barcelona que de Nepal.\nHa estat molt tranquil passejar per la gran atraccio de la ciutat, els Ghats a la vora del riu Ganges. La gent hi fa vida alli, es dutxa a primera hora del mati, renta la roba, resa a totes hores, fan ofrenes per la tarda i durant 24h al dia es realitzen funerals i els respectius crematoris. Realment es un altre mon! Dificil entendre la seva passio i els seus rituals, el cicle de les reencarnacions i veneracio cap als morts i el seu riu sagrat. A primera hora (6h) varem fer un passeig amb barca, per veure tot el bullici de gent des de platea, menys de la que ens esperavem. Bonics els colors, alguns Ghats i els edificis a la vora, impressionant el pa amb tomaquet i la truita de patates que ens vam menjar en un restaurant local! Definitivament el menjat hindu no m'emociona... poca cosa mes a veure a Benares, curios de vegades veure inclos mes personatges entre els occidentals que els hindus, aqui els Yoguis Hippies Vegetarians estan per tot arreu. Passem 3 nits i cap a Agra, per veure el Taj Mahal.\nCarrers de Benares\n"Monkeys" pels balcons, a India es ben normal\nBarqueta a primera hora del mati\nGhats de Benares\nEs rentaven, ressaven...\nEl Xesco i jo a la barqueta\nN'hi havien de molt xulos\nUn dels crematoris\nAlguns paissatges eren propis d'un altre mon\nUna nena pels Ghats\nOfrenes per la tarda\nAssecant la roba\nDecorant a terra\nMes carrers de Benares\nEl Xesco i les vaques\nPersonatges els que volies!\nTren de Benares a Agra\nPrimer tren per India... ens havien dit que era dificil aconseguir comprar el bitllet pero ja van uns quants mites desmontats a l'India! Aixo si... propi d'un camp de concentracio, brut i el dia que hi anire sol segur que fa por i tot! Res de comparacio amb els trens de Xina, com els anyoro!!! No hi ha aigua calenta per fer-te els teus noodles, no hi ha coixi ni manta, et desperten per la nit per preguntar-te si vols canviar de llitera, es posen a xerrar a les 3h del mati, els hindus de simpatics no en tenen res... vaja, que un plaer tampoc es, a veure...\nParada abans d'arribar a Agra\nPublicat per Jordi Roca Viladrich a 2:22 p. m.


«El Girona continuarà creixent i vull participar d'aquest creixement» - Diari de Girona\nDAVID TIMOR · Migcampista del Girona\nAmb 28 anys, Timor viu la seva segona etapa al Girona comprovant en primera persona que el canvi que, des de fora, li semblava que havia fet el club encara és més gran del que es pensava · I avisa que si assoleixen la permanència això encara anirà a més: «Si continuem nosaltres com fins ara i aconseguim mantenir la categoria, l'any vinent encara tot millorarà molt més amb el club consolidant-se a Primera Divisió» · I David Timor, que a l'estiu va firmar per tres temporades, vol formar part d'aquest creixement del Girona jugant de migcampista, de central o del que faci falta.\nmarc verdaguer girona 16.12.2017 | 07:09\nExperimentat i amb cada cop més ofici en el món del futbol, el migcampista valencià David Timor (Carcaixent, 1989) viu aquesta setmana els millors moments de la seva segona etapa al Girona després de ser titular, reconvertit a central, contra l'Espanyol en un partit que l'equip va guanyar gràcies a un gol seu.\nDilluns, després de la victòria contra l'Espanyol, va dir que el partit i el gol li havien servit de «reforç anímic». El necessitava?\nSí. La veritat que sí, que ho necessitava, perquè en els dos partits que havia jugat abans no m'havia acabat de trobar bé. Físicament sí, però amb accions tècniques puntuals no m'havia trobat del tot bé i el partit de l'Espanyol em va servir per agafar la confiança que necessitem tots els jugadors.\nCom es va trobar jugant de central? Amb la línia de tres és més fàcil adaptar-se per a un migcampista?\nBé. L'equip va fer un bon partit i això també ajuda els defenses. Amb les ajudes que vam tenir dels migcampistes i dels carrilers ens vam poder sentir còmodes en defensa. També he jugat amb parella de centrals amb un 4-4-2 i em puc adaptar a qualsevol situació, però està clar que amb tres centrals ens repartim els espais i és més fàcil.\nNo li ha estat fàcil entrar a l'equip. Ni a vostè ni, encara menys, a altres mitjos com Aleix García o Douglas Luiz.\nL'equip porta una línia molt bona i és complicat entrar a l'equip. Has d'esperar una lesió o una sanció per poder mostrar-te i perquè l'entrenador vegi que estàs allà, que pot comptar amb tu. Però, al final, la competència és bona per a tots.\nTenia clar on es ficava? A lluitar contra Pere Pons, Granell, els cedits del City...\nTenia clar on venia. Vaig parlar amb Machín abans de venir i ell ja em va dir que hi havia molt bon equip i competència per jugar. Vaig venir disposat a buscar-me un lloc, fos al mig del camp fos de central i ajudar el Girona a mantenir la categoria.\nTenia contracte amb el Leganès. Per què va decidir marxar d'allà i tornar a Girona?\nAllà acabava aquesta temporada, va haver-hi un intent per veure si renovàvem però ells no van fer el pas. Els vaig dir que tenia la proposta del Girona i ells seguien dient que hi havia temps per parlar de renovació. Llavors els vaig dir que volia sortir i acceptar l'oferta del Girona perquè era important per a mi. Tinc una família i m'oferien tres anys en un equip de Primera Divisió que coneixia, on ja havia estat i que sabia que estaria a gust.\nSurt del València B per anar al filial de l'Osasuna, canvia Valladolid per Leganés a mitja temporada, ara de nou a Girona. Quan decideix que toca moure's ho fa, oi?\nSempre he valorat estar en un lloc on vegi que, de veritat, volen que jo sigui allà. Estava al València B i quan l'equip va baixar ells volien que em quedés, però amb unes altres condicions, i vaig decidir anar a l'Osasuna B, que havia insistit molt i on tampoc em va anar malament. Després vaig venir al Girona per primer cop.\nI després Valladolid, Leganés i un altre cop aquí.\nEl Valladolid acaba de baixar i hi havia Rubi, de qui n'havia sentit a parlar molt bé aquí a Girona. Vaig estar-hi una temporada i mitja, la primera molt bé amb Rubi, però a la segona va haver-hi un canvi d'entrenador i complicacions. A mitja temporada vaig decidir sortir cap a Leganés, que estava dalt i la cosa va anar bé perquè vam pujar directe.\nAbans parlava de la seva sortida del València. Aquella potser és la més complicada de totes? Vostè és d'allà, feia deu anys que era a la casa, s'entrenava amb el primer equip...\nEra difícil perquè jo allà vivia a casa amb els meus pares i la decisió fàcil potser hauria estat quedar-me un any jugant amb el filial a Tercera, però vaig decidir apostar per anar on creia que confiaven més amb mi i aquests van ser l'Osasuna. El primer any també amb el filial, però va sortir bé i amb ells vaig jugar a Primera.\nVaig llegir que el seu pare, Juan Antonio Timor, havia estat sis anys al filial del València i tampoc havia acabat mai de fer el salt al primer equip. El seu exemple el va ajudar a marxar de Mestalla?\nSí. Vaig prendre la decisió parlant amb ell. Ell va estar sis anys al filial del València i jo dos, però li va passar una cosa semblant a mi, que cada estiu li deien que pujaria al primer equip i mai passava.\nA diferència del seu pare, vostè sí que ha acabat jugant a Primera amb Osasuna, Leganés i ara Girona. Satisfet de com li va la carrera en el futbol?\nSí, amb aquesta, quatre temporades a Primera i tres més a Segona i vull treballar per seguir més anys a Primera.\nEn el seu primer any a Montilivi va arribar cedit per l'Osasuna. Ara el Girona és a Primera sense parar de créixer i ells a Segona. Com canvia tot...\nHan canviat molt les coses, sobretot aquí. El primer cop que vaig estar aquí va ser molt complicat pel que fa a grup, però, personalment, em va anar bé i per això he apostat ara per tornar aquí per jugar a Primera.\nEn la seva primera etapa al Girona s'hauria imaginat mai veure el club on és ara?\nVaig marxar a Valladolid perquè la proposta era molt bona. No m'esperava que el Girona, després de lluitar per la permanència, l'any següent fes 82 punts i no aconseguís pujar. El club va fer un canvi bastant fort i crec que, arran d'aquell any, tot ha anat molt millor per al Girona i al final van acabar pujant com es mereixien.\nCamps d'entrenament en construcció; un cos tècnic inacable; ara, com cada dia, van a dinar junts a l'hotel del PGA... Realment amb els nous propietaris això és diferent de la seva primera època. Però com veu el futur del club?\nEl futur el veig molt esperançador. Si continuem nosaltres com fins ara i aconseguim mantenir la categoria, l'any vinent encara tot millorarà molt més amb el club consolidant-se a Primera Divisió.\nI David Timor va firmar per tres anys. Està clar que vol formar part d'aquest creixement.\nSí, sí segur que sí. El canvi que vaig veure des de fora ara l'he vist de dins i ha estat molt gran. M'agradaria seguir participant en el creixement del Girona. I segur que el Girona seguirà creixent molt més.\nFa dues setmanes l'Alabès remunta un 0-2 a Montilivi i tot semblava un desastre; ara es guanya l'Espanyol i alguns ja veuen l'equip a Europa... Per seguir creixent com a club cal tenir més paciència?\nCrec que hem de saber que els objectius del club són aconseguir la permanència. Els vint punts que tenim els hem de valorar, perquè ho hauríem firmat des del principi, però com abans aconseguim 40 o 42 punts molt millor per a tots.\nLa primera oportunitat per seguir sumant punts serà aquest diumenge contra el Getafe. No serà fàcil, oi?\nNo. El Getafe està allà dalt amb els mateixos punts que nosaltres i és un equip dur i molt intens. Ens ho posarà complicat.\nMentalment el que va passar en els minuts finals contra Betis o Alabès va ser molt dur? El vestidor ho ha superat ja?\nÉs clar, que afecta. Després d'empatar contra el Betis, l'equip fa uns molt bons minuts i es posa 2-0, però tornem a cometre errades que no hauríem de fer. Després d'allà l'equip es reinventa i treu una molt bona victòria del camp de l'Espanyol. De totes les errades hem d'aprendre i intentar que no tornin a passar.


El poble d'Aielo de Malferit, del 5 al 8 d'agost, s'engalana i la música, la llum i l'olor de pólvora ho envaeix tot. Encara que uns dies abans ja es pot respirar un ambient festiu amb actes como l'Alardo, la nit de les paelles, teatre, exposicions, cant d'aficionats i vaquetes al carrer, les festes comencen el dia 5 a les 13 hores, amb l'Entrada de Bandes de Música i per la vesprada el gran esdeveniment: l'Entrada de Moros i Cristians en què tots els festers i festeres, abillats de vestits de gran bellesa, avancen pels carrers al compàs de timbals i clarinets.\nAl dia següent la festa continua amb la Diana i missa en honor al Patró el Crist de la Pobresa, de vesprada la processó. La nit possiblement s’enllaça amb l'aurora vivint al màxim la festa. El tercer dia començarà amb la pujada de tots els festers a l'ermita del Calvari per a baixar a Sant Engraci Màrtir, continuar amb la missa major i després el bàndol moro prendrà possessió del castell. De vesprada la processó i a la nit, la retreta. El quart dia el bàndol cristià recupera el castell.\nL’origen d’aquestes festes es remunta als anys seixanta, inclús es diu que als anys vint es celebraven. Però el gènesis original es deu a un dels seus sants patrons. Del Santíssim Crist de la Pobresa, es sap que l’imatge que hi havia a l’església abans de la desfeta de la Guerra Civil, era bastant antiga – hipotèticament seria de principis del segle XVII – i que els aieloners treien per apaiguar epidèmies que assolaven la localitat. Les festes a aquest es remunten, als anys trenta del segle XIX, quan el colera s’estenia per tota la Vall d’Albaida, la població va recórrer als seus venerables sants per a que els ajudara1.\nDesprès arribaria sant Engraci arriben a la localitat sobre el 1840 i des d’ací es celebren les festes en el seu honor. Aquest era important, ja que tenia dues imatges, una que contenia les relíquies i estaria el sant màrtir jacent sobre un llit i al pit tindríem la teca amb la resta del sant i altra realitzada per l’albaidí Modest Pastor Juliá2 – afamat imaginer del segle XIX que es va establir a la ciutat de Valencia.\nAquestes antigues festes dedicades als patrons, es van adherir a les dels Moros i Cristians i avui dia encara es celebren, cent setanta nou anys després.\nA continuació dos videos aportats pel blog d’història local, un de les festes de l’any 2012 i altre de les festes dels anys seixanta:\nEl dijous abans de dimecres de cendra celebrem la Cassoleta, la gent es disfressa i les colles d'amics van a menjar-se l'arròs al forn al camp, com bé demostren moltes fotografies recollides a l’arxiu fotogràfic de la Biblioteca Municipal, son testic d’aquestes primeres paraules, que ben bé en menys de dues oracions expliquen el que es la festa.\nDes dels centres educatius de la localitat es fomenta aquesta festa amb la confecció de les disfresses, de les critiques, etc. Es fa una cercavila pel poble amb un recorregut circular per acabar al lloc on es menjaran les cassoletes, als patis d’aquestos. Allí es col·loquen les taules i s’adrecen per a menjar la cassoleta que la mare porta als fills.\nBaix d’aquestes línees tenim dos vídeos, encara que un poc vells, mostren la cercavila i l’explicació d’aquesta.\nFestes del Carme i els Sants de la Pedra – Abdón i Senent - i Sant Llorenç\nAltres festes de barri són les del Carme i els Sants de la Pedra en juliol i Sant Llorenç en agost. Aquestes festes venen abans i després de les festes patronals. Es celebren al seu carrer, just baix dels retaules ceràmics.\nEn el primer cas, es celebren prop del Portal del Carme on es troba aquest – antic portal d’entrada a la població al recinte murat defensiu primitiu. La processó ací es realitzava a poca nit i la missa es resava en l’església, mentre que al mateix portal anava la gent a la novena3.\nAquesta es ve celebrant des del segle XIX, com bé diu un document conservat a l’arxiu de l’església. Ací vos deixe un vídeo cortesia del blog d’història d’Aielo:\nEls sants de la Pedra, baix del taulell ceràmic, furtat als anys noranta – l’anterior estava datat de la segona meitat del XVIII i principi del XIX. Aqueixos dies el carrer s’engalana i son tot cercaviles i sopars davant de casa. A causa d’aquell robatori, les festes que es van parar els anys seixanta, es van recuperar – les tenim datades del segle XIX 4.\nAl igual, que l’anterior carrer, el de sant Llorenç 5 son els més llargs de la localitat, ja que la creuen tota i on es realitzen actes molt semblants. Cal destacar, que el taulell ceràmic del sant es conserva a l’actualitat i es coneix el seu autor, i per tant la seva datació – finals del XVIII, principi del XIX de segle - lo que podria donar peu a l’origen de la festa.\nAmb tota seguretat, a molts dels taulells que perduren avui dia a la localitat, es realitzarien festes en el seu honor, per exemple el de sant Francesc d’Assis.\nFestes del Sant Antoni\nEl 17 de gener es celebra Sant Antoni amb la tradicional foguera, l'esmorzar i la benedicció dels animals.\nEn els últims anys, els Festers de Sant Antoni han donat un impuls a la festa i és, sense cap dubte, una de les més multitudinàries del calendari festiu. Un dels dies que més gent reuneix, es quan es porta l’animal de companyia per a que el retor el beneixca i el seu amo reba un rotllet. Per allí passen tota classe de “mascotes”, des de gossos a cavalls, entre altres especies. Eixos dies es celebren jocs per als més joves, com les cucanyes, amb premis de tot tipus.\nUn dels impulsos realitzats, es l’elaboració d’un llibret amb escrits de col·laboradors del carrer i el poble, referent a la pròpia festa o gent relacionada amb ella, també fotografies de l’any anterior.\nSetmana Santa a Aielo de Malferit.\nLa setmana santa es celebra a Aielo, segurament des que existeixen les seves imatges, aproximadament a finals del segle XVIII i al llarg del XIX, encara hi hauria que comprovar-ho. Al poble hi tenim confraries, la del Jesús Natzarè , de la Nostra Senyora dels Dolors i sant Sepulcre.\nEl dia clau es el divendres sant, amb una de les processions més importants que hi ha a la nostra localitat junt a la dels sants patrons. Es preparen les andes per col·locar les imatges, es netegen i decoren amb les flors adients.\nCal esmentar que les imatges que es trauen aquesta setmana santa son imatges posteriors a la Guerra Civil, menys el mant de la Dolorosa, que es original de l’imatge que hi havia i que es va salvar aquells anys amagat a una cova a Xàtiva – l’autor d’aquella es el famós escultor, Jose Esteve Bonet 6.\nAcí vos deixe un vídeo ortesia del blog d’història local per a que gaudiu de la festivitat:\nTotes les imatges i la gran part de videos d’aquest apartat s’han extret del blog d’història local, historiadeaielo.blogspot.com.es, que al mateix temps les pren de l’Arxiu fotogràfic de la Biblioteca Municipal.\n1 Trobat a “Aportación a la Historia de Aielo de Malferit”, capítol X., escrit per Maria Angeles Belda. O a la pàgina web\n2 Per a més informació sobre l’escultor mirar : Torres Martínez, José ; Alba: revista d'estudis comarcals de la Vall d'Albaida, nº. 20-21, 2005-2006 , pàgs. 86-115\n3 Informació extreta de l’article escrit per Maria Jesús Juan i Mariló Sanz, titulat : “NOSTRA SRA. DEL CARMEN, SENYERA DEL FONDO : Aielo de Malferit. 13 juliol de 2012. En historiadeaielo.blogspot.com.es\n4 Dades obteses de l’escrit : “JOSEFA JUAN DOMENECH I LA FESTA DELS SANTS DE LA PEDRA”, escrit per Maria Jesús Juan, a l’anterior cita el juliol de 2012.\n5 Per a saber més sobre aquest, podeu mirar la pàgina web següent : http://historiadeaielo.blogspot.com.es/search/label/Cer%C3%A0mica , o bé podeu passar-vos per la biblioteca municipal i fer-vos amb un exemplar del llibre, “Un patrimoni a descobrir: Cerámica devocional, taulells ornamentals i paviment hidràulic d’Aielo de Malferit”, escrit per Noelia Vidal.\n6 Informació extreta del blog d’història de la localitat que avall tenim. Que te com autores a Maria Jesús Juan, Mariló Sanz i fotografies de Noelia Vidal. En l’escrit de, “Preparatius de la Processió de Divendres sant”.


Cataluña reclama un ramal que enlace Lérida con el Corredor Mediterráneo\nEN LUGAR DE ZARAGOZA\nLa Generalitat solicita cambiar el actual proyecto, que prevé que el transporte ferroviario de mercancías pase por la actual línea de Zaragoza a Tarragona y Barcelona por Caspe.\nEl colapso de los pasos del Pirineo urge la construcción de la Travesía Central\nLa Generalitat quiere que se construya un ramal ferroviario que garantice el enlace por ancho de vía ibérico de Lleida y su provincia con el Corredor Mediterráneo, según ha adelantado el conseller de Territorio y Sostenibilidad, Lluís Recoder.\nEste se trata de uno de los proyectos que figurarán en el mapa que la Generalitat ya ha elaborado y que presentará Recoder, en el que se detallarán todas las inversiones que deben hacerse en Cataluña para que el corredor sea una realidad.\nRecoder ha concretado que el Govern está capacitado para exigir ya al Estado que empiece a ejecutar obras para que el Corredor esté listo en su tramo catalán en 2020, diez años antes del tope que establecen las instituciones europeas.


Argolla de fusta de faig\nUn argolla de fusta de faig de 6 cm de diàmetre.\nUn material que pot ser molt versàtil, des d'una joguina per la panera dels tresors, una peça solta per combinar amb altres materials o com un element per a crear minimons imaginaris.\nArgolla de fusta. Juguem-hi!\nUna peça que afavoreix l'adherència per la seva forma, podem amagar sota d'una tela i descobrir-la, passar cordes, fils, cintes, per dins. Fer també jocs d'apilar o de construcció amb altres materials o fins i tot la podem pintar i utilitzar en les nostres manualitats.\nArgolla de fusta, Ens agrada perquè...\nÉs un element de joc que desperta la seva imaginació, creativitat, estimula els sentits i les seves capacitats motrius. A més, està fet de forma artesanal amb materials completament naturals.


Arqueologia del paisatge de Catalunya: L'atles dels comtats de Rosselló, Conflent, Vallespir i Fenollet a l'època carolíngia\nL'atles dels comtats de Rosselló, Conflent, Vallespir i Fenollet a l'època carolíngia\nJordi BOLÒS - Víctor HURTADO, Atles dels comtats de Rosselló, Conflent, Vallespir i Fenollet (759-991), Rafael Dalmau Editor, Barcelona, 2009, 151 pàgs + 16 pàgs de la traducció al francès.\nÍNDEX: Pròleg. Introducció. Medi geogràfic. Història política i eclesiàstica. Cronologia. Bases i signes convencionals. Mapes toponímics. Orígens dels topònims. Topònims preromans. Topònims creats en època romana. Topònims amb nom germànic. Topònims d'interès històric. Advocacions. Mapes econòmics. El bosc, les pastures i els conreus. El transport, les mines i les indústries. Entre l'Aglí i la Tet. El riberal de la Tet. Entre la Tet i el Tec. Entre el Tec i l'Albera. Activitat metal·lúrgica al Conflent. Castell-rosselló. La ciutat episcopal: Elna. Mapes de dominis. Demarcacions. Dominis comtals. Dominis vescomtals i grans propietaris. Dominis episcopals. Els dominis del levita Sunifred (any 967). Parròquies del Conflent. La societat. Monestirs de fora dels comtats. Cenobis, cel·les, religiositat i dotalies. Monestir de Sant Genís de Fontanes. Monestir de Sant Climent de Reglella. Monestir de Sant Esteve d'Agusà. Monestir de Sant Andreu de Sureda. Monestir de Sant Andreu d'Eixalada. Monestir de Sant Miquel de Cuixà. Els dominis del monestir de Cuixà (any 965). Els monestirs de l'abat Garí. Monestir de Santa Maria d'Arles. Índex. English Abstract. Bibliografia. Sumari. Atlas des comtés de Roussillon, Conflent, Vallespir et Fenouillèdes (759-991) [traducció al francès de tot el text].\nposted by Jordi Bolòs @ 8:54 AM\nAt January 8, 2010 at 2:12 AM, un escèptic més... said...\nEl monestir de Sant Pere de la Portella (Berguedà)...\nPoblament, territori i història rural\nEl paisatge i la societat de la Lleida dels segles...\nStudy and Preservation of the Historic Landscape\nManifest per a l’estudi i la conservació del paisa...\nEstudiar i gestionar el paisatge històric medieval...\nEl paisatge als dominis del monestir de Serrateix\nAtles del comtat d'Urgell\nDos blogs: cartografia i la història medieval i pa...