Homenatge pòstum- ‘L'AVL ha estat la solució més assenyada i lògica possible’ - Diari La Veu\nEscriba el número 868502\nHomenatge pòstum- ‘L'AVL ha estat la solució més assenyada i lògica possible’\nPere Maria Orts i BoschL''erudit valencià per excel·lència\nEntrevista realitzada per Víctor Maceda en la revista El Temps:\nL'erudit valencià per excel·lència mor als 94 anys. Ha dedicat la seva vida a la investigació històrica i al col·leccionisme d'art, recuperant bona part del patrimoni bibliogràfic valencià. Us oferim l'entrevista que Víctor Maceda li va fer l'any 2013, en què assegurava que "si hagueren descobert Amèrica, els catalans haurien acabat parlant indi".\nP ere Maria Orts i Bosch és, a 92 anys, l'erudit valencià per excel·lència. Fill d'un dels grans terratinents de Benidorm, ha dedicat la seua vida a la investigació històrica i ha esdevingut un expert en heràldica i genealogia. Col·leccionista d'art i recuperador del patrimoni bibliogràfic valencià, ha donat a la Generalitat bona part de les seues adquisicions, d'un valor incalculable. Gran amic de Joan Fuster i defensor de la senyera quadribarrada com la més genuïna dels valencians, és un dels 20 membres de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. Tot seguit ens parla de la seua joventut, de la relació entre el País Valencià i Catalunya, de la fòbia que sent envers els Borja i Blasco Ibáñez, i, fins i tot, d'alguns polítics valencians contemporanis.\n-Com us trobeu de salut, Don Pere Maria?\n-Tinc lumbàlgia, em fa mal la columna... Allò que és propi dels vells, vaja, perquè els ossos es desgasten i es queixen de seguida que passe massa temps dret o en una posició incòmoda. Ah, i tinc un principi de cataractes, però ja em direu com no n'hauria de tindre a 92 anys!\n-Vau complir-los el 5 de juliol. Un cop arribats a aquesta edat, celebreu els aniversaris d'una manera especial?\n-No, no, no, de cap de les maneres! A casa mai no hem celebrat els aniversaris. Això s'ha introduït modernament amb les pel·lícules americanes. A casa sempre hem celebrat els sants. Jo ara celebre sant Pere i prou, no vull celebrar res més. Abans a casa començàvem per sant Josep, que era el nom de la meua àvia i de la meua germana; després venien sant Pere i santa Amàlia, que era el sant de ma mare, i en acabant, sant Ignasi, que era el nom de mon pare i del meu germà.\n-O siga, no celebràveu sant Vicent Ferrer, que segons sembla és un avantpassat col·lateral vostre...\n-Aquestes coses cal prendre-les amb cura, però segons Roc Chabàs [canonge, arxiver i historiador valencià, nascut i mort a Dénia els anys 1844 i 1912], a través dels Cruañes, dels Trilles i dels Bolufer, descendim de Pere Guillem Ferrer i Miquel, el germà de sant Vicent que es va quedar al capdavant dels negocis que la família tenia per allà. Una germana seua va casar-se a Teulada... Molta gent de Xàbia en deu descendir, però ben pocs en són conscients, perquè ja han transcorregut set segles. Nosaltres ens vam preocupar d'esbrinar-ho; la meua àvia hi era una entusiasta: van batejar-me a la pila de sant Vicent Ferrer, i no sols pel lligam familiar. Creia que qui s'hi batejava no moriria d'accident ni de res greu.\n-Aquesta és una dada que cal estudiar més a fons. Tots els llibres diuen que va nàixer a València, però d'errades d'aquesta mena, al llarg de la història n'hi ha hagudes moltes. La tradició oral sovint ens ha donat sorpreses. Per cert, a Dénia tenen una església amb una placa que diu que van engendrar-lo allà.\n-Sí, com el meu pare, la família del qual, els Orts, descendia de la Vila [Joiosa]. Hem trobat avantpassats del segle XIV, quan va fundar-la Bernat de Sarrià. S'hi van estar fins que Benidorm [fronterer de la Vila] va passar a ser un indret habitable. La manca d'aigua i els atacs dels pirates ho havien impedit durant molt de temps, la guerra de les Germanies va destrossar-lo gairebé completament i fins al segle XVII no va refer-se. La meua família hi tenia terres de conreu, i així que van poder, se n'hi van anar a viure. Beatriu Maria Fajardo de Mendoza, casada amb Roderic Puigmarin, va dur l'aigua de reg major a Benidorm. A partir de llavors ja es va poder beure, escurar i fer una vida més o menys normal.\n-Amb tot, vós no hi heu viscut mai. Sempre ho heu fet a València.\n-Nosaltres hem viscut en molts llocs, però no per obligació, perquè hi tinguérem un ofici ni res. Hem viscut allà on teníem cases. Com que el meu pare i la meua àvia tenien finques a Benidorm i Altea, hi passàvem temporades llargues: a l'estiu, sempre, i per Nadal o per Pasqua, també. A l'hora de les veremes, ens n'anàvem a Sueca, on vaig conèixer Joan Fuster quan jo tenia 11 anys, i ell, 10. Son pare em va fer classes de dibuix.\n-Més endavant parlarem de Fuster, però evoqueu abans el Benidorm de l'inici del segle XX, per favor.\n-En aquell Benidorm, a qui veies pel carrer li deies "bon dia" o "bona vesprada", coneixies a tothom i senties afalacs com ara "quin general!" i "quina prenda!", coses que s'han anat perdent. Recorde quan deixava el cotxet de cavalls frenat al Torrejó amb les rodes viades, i no m'havia de preocupar gens... Sens dubte, aquell entorn era encisador: el motor de l'almadrava quan tornava cap al port, la venda del ganyil [el pap] i aquells guisats de ganyil que no tornarem a menjar mai. Les llums de les tarrafes [vaixells de pesca] que es projectaven sobre la badia, i aquells vaixells enormes, de moltes tones, que si duien a bord un capità o un oficial de Benidorm es desviaven una mica i feien sonar la sirena en passar per davant de l'església de sant Jaume, on hi ha de la Mare de Déu del Sofratge. Avui és totalment distint: la gent va pel carrer amb biquini i poca roba, no com abans, quan veies les dones de dol amb mantell negre o un mocador al cap lligat baix del coll.\n-Hi aneu, encara?\n-Si no és molt necessari, no. Del meu temps pràcticament no en queda ningú, tots s'han mort: Pere Zaragoza, qui va ser alcalde; Pepe Orozco, que era qui ens comprava les collites; Maximiliano Vaello Llorca i els seus germans, que eren parents meus; Vicent Llorca Zaragoza i les seues germanes, Maruja i Concha, els de la finca de Colón... Encara m'escric amb persones de Benidorm i de vegades em visiten a casa, però intente no anar enlloc, em costa de posar-me dret i podria passar-me qualsevol cosa.\n-Una mica sec, perquè la serra de Bèrnia atura totes les pluges, però sí que era un paradís. Observar la serra Gelada al matí, amb la mar als peus... És que l'aigua de la mar és meravellosa, un encant! Recorde un dia que era amb Fermí Cortés [cronista de Sueca] a la farola de l'Alfàs del Pi, a la punta de l'Albir, mirant com trencaven les ones contra les roques i la bromera que provocaven. "Hi deu haver res tan bonic?", vaig dir-li. "Sí, el foc també és molt bonic", va contestar-me, i de raó, no li'n faltava [riu].\n-Doncs en queda ben poc. Fins i tot lingüísticament, tots aquests pobles tenien un valencià magnífic, sense els castellanismes d'ara. Un valencià molt ric: a Benidorm, al pernil li deien pernil, i a Callosa d'en Sarrià, cuixot. Hi havia el tractament de Ti davant del nom de la gent major... El Ti Joan, la Ti Maria.\n-Sí, allà és ben normal. Tan normal que un dia, comprant-li unes coses a ma mare en una botiga de la Nucia, vaig adonar-me que el dependent deia tia a totes les dones que entraven. "Com pot ser que tinga tantes ties?", vaig preguntar-me a mi mateix. Doncs perquè a la Nucia, a tocar de Benidorm, els diuen tia sense especificar-ne el nom, mentre que a Benidorm, on sí que hi afegeixen el nom, les tracten de Ti.\n-No tant, perquè ma mare ja ens parlava en castellà. Don Gregori Mayans, al segle XVIII, en emigrar d'Oliva cap a València, va prohibir als seus fills de parlar el valencià, perquè li feia por que no digueren espardenyades. La meua àvia materna, al segle XIX, també va prohibir als seus fills de parlar-lo, sobretot quan passaven temporades llargues a les cases de Bellreguard i de Sueca, perquè no volia que digueren espardenyades en retornar a València. A més, a la important biblioteca de casa hi predominaven clarament els llibres en castellà. Durant la guerra, tots aquests llibres em van permetre de tenir una bona preparació en història, religió i geografia.\n-Ja ens heu explicat el Benidorm de fa vora un segle. I València? Com era la València d'ara fa 80 anys?\n-De València trobe a faltar aquella llum de gas dels fanals, que li donava un aire romàntic. També enyore els cotxes de cavalls que feien de taxi i els venedors de diari de matí i de vesprada amb aquells crits tan característics: "¡La Coooooorres! ¡La Coooooorres!", i quan n'hi havia, "¡con la lista de la loteríííííía!". Els homes que oferien aladroc pels cantons cantant "aladrooooooc, aladrooooooc!", un aladroc menudet menudet menudet que ja no es ven. Jo encara he conegut ramats de cabres per València: pasturaven al riu, passaven pel carrer dels Trinitaris, i les tancaven en uns corrals del carrer de l'Almirall. També recorde les files enormes de seminaristes pel carrer dels Trinitaris, que se n'anaven a jugar a futbol rere els Jardins del Real amb les seues beques posades. Una València totalment diferent de l'actual, en què als pisos buits no hi col·locaven cartells de "es lloga", sinó que hi penjaven un paper blanc als ferros del balcó. Una València d'hàbits, sotanes, mantellines, sombreros i uniformes.\n-Un temps en què la llengua pròpia no s'estudiava a les escoles, però en què, per contra, era molt més viva.\n-Molt més! Mireu, amb el valencià ha succeït com amb la religió: com més l'han ensenyada als col·legis, menys gent religiosa hi ha hagut. Ja em direu per què s'ha de fer religió als col·legis... Això es transmet de pares a fills: si la mare és religiosa, els fills també ho seran, d'alguna manera. Amb el valencià passa una cosa semblant: jo mai no vaig estudiar-lo a l'escola, sinó que el vaig aprendre a casa. En canvi, la meua neboda, que el va aprendre al col·legi de Nostra Senyora de Loreto, mai no ha dit ni una paraula en valencià, i el meu nebot, que va anar a El Pilar, millor que no s'esforce a parlar-lo, perquè ho fa molt malament. I ara, les tres filles de la meua neboda, que han estudiat el valencià als Carmelites del carrer de Navellos i sempre han tret bones notes, tampoc no el parlen. A la més menuda, de fet, mai no li l'he sentit parlar; per ella, és com si no existira.\n-Ací no el parla pràcticament ningú. Si conec algú que sí que ho fa, parlem en valencià, però possiblement aquesta és l'única casa de la contornada en què es parle valencià de manera habitual.\n-Penseu que un dels objectius de l'anticatalanisme era bandejar la llengua a favor del castellà?\n-La manera de ser dels catalans els ha dut a un fracàs històric allà per on han passat. Van anar a Sicília i és com si no hi hagueren estat mai, per exemple. En el cas concret de València, no va agradar gens ni mica que Catalunya no s'unira en contra de Pere IV en la guerra de la Unió. Als catalans que van anar a Sagunt acompanyant el rei quan es dirigia a València, els van haver de treure de seguida, de poc no els maten! Catalans i valencians hem tingut trajectòries històriques divergents: ells no van prendre part en la guerra de la Unió ni de les Germanies, ni nosaltres en la guerra contra Joan II ni la dels Segadors. Només vam coincidir en la guerra de Successió i en la guerra contra els francesos.\n-Em cauen molt malament, sí. Sempre em plantege les coses sobre si convenen a València o no, i Blasco Ibáñez mai no va actuar a favor nostre, se'n va aprofitar i va fer una literatura que els castellans, a més, diuen que no és gaire bona... Ja s'ho faran, ells, amb Don Vicente! Jo he llegit totes les seues novel·les, són distretes i recorden la literatura naturalista, però són molt lluny del naturalisme francès. La d'Emilia Pardo Bazán és una literatura molt més bona que no la del senyor Blasco. De totes maneres, allò que em sembla més reprovable d'ell és l'anticlericalisme, perquè semblava que no hi havia cap més enemic que la cosa religiosa. Va marejar la gent amb un autonomisme que no se sabia ben bé què era i va obtenint el suport del món obrer i de la baixa burgesia. L'existència del blasquisme va evitar que ací hi haguera un PSOE com el de Madrid, ben organitzat i estructurat. En proclamar-se la república, les classes mitjanes que el seguien van espantar-se i van virar cap a la dreta, incloent-hi els seus fills, que van anar en la candidatura de la Dreta Regional Valenciana, mentre els proletaris van fugir cap a la FAI i la CNT, que van protagonitzar la destrucció massiva de temples, arxius i obres d'art. Ací i a Catalunya és on més destrucció va haver-hi, i allà el responsable va ser [Alejandro] Lerroux, que és el Blasco Ibáñez català sense escriure novel·les: predicava contra les novícies, contra els frares i contra tot.\n-Detecteu l'estigma del blasquisme en la política valenciana contemporània?\n-... espereu que acabem abans amb els Borja...\n-És clar, endavant...\n-Els Borja van aconseguir la mitra de València l'any 1429 i van ocupar-la fins el 1511, sense viure-hi, enduent-se totes les rendes i sense enviar-hi res que valguera un ral... [El papa] Calixt [III] va enviar, com a gran regal a la catedral, una relíquia de sant Pere, que ningú no sap si realment procedia de Roma ni què era, i un tros de roba de la Mare de Déu; imagineu-vos quines dues relíquies més creïbles! Si com a mínim haguera donat uns reliquiaris fets per un orfebre de Roma, ara tindríem dues bones peces d'argenteria. Doncs no, vam haver de pagar-les ací! Aquells senyors van fer molts diners, van comprar senyorius i van col·locar tota la família. És això, tot el que van fer!\n-Déu n'hi do.\n-A tots aquells qui defensen tant els Borja els preguntaria quants escuts de la família hi ha a la ciutat de València. De la meua n'hi ha un, però dels Borja, cap ni un... I jo no tinc cap avantpassat papa! Per què no ens van regalar l'edifici de la universitat, com va fer el cardenal Cisneros a Alcalá de Henares? Si s'hagueren gastat els quartos, que és el que haurien d'haver fet, avui tindríem una universitat gòtica com la de Salamanca, i no una del segle XVIII.\n-Doncs sí, però la cosa ve d'abans. Fixeu-vos que encara no havia nascut Blasco que van concedir a [Ramón María] Narváez el títol de duc de València, i ací no va xistar una ànima. És una de les vergonyes més vergonyoses que hem patit, però ja sabeu que a València mai no passa res.\n-València va perdre el seny a l'època dels Trastàmara, i d'aleshores ençà, cada vegada hem empitjorat més.\n-De totes maneres, vós sempre heu defensat que el problema fins i tot prové d'abans, de la "mala conquesta" del Regne de València que va fer el rei en Jaume.\n-És cert, però val a dir que no podia fer cap altra cosa. Una de les desgràcies que hem tingut és que sempre ens ha faltat gent... I encara li han retret que no poblara Múrcia! Si molts pobles van quedar en mans musulmanes perquè no disposava de prou gent per a poblar el Regne de València, com havia d'arribar fins allà baix? Ja és l'hora que algú estudie per quin motiu Castella, començant en el racó aquell d'allà dalt, va tenir prou gent per a poblar tot el que va conquistar, que fou molt, perquè fins i tot va saltar a Amèrica i va fer que tots aquells països parlaren castellà, mentre Catalunya, per contra, mai no n'ha tinguda prou, i allà on ha estat, sempre ha fracassat, en part per aquesta raó. Si hagueren descobert Amèrica, els catalans haurien acabat parlant indi. Catalunya no tenia i no té l'arma més potent d'un poble: població de sobres.\n-Sincerament, no crec que tinguen els vots necessaris per a fer el que volen. Sempre predomina l'interès econòmic, i el millor mercat per a Catalunya és la resta de la península, com també per al País Basc. Si la indústria farmacèutica catalana no ven els seus productes a la resta de la península, a qui els vendrà?\n-De vots, en tindran molts, però no els suficients. Artur Mas n'és ben conscient. Pense que ni tan sols no es farà la consulta, sinó que negociaran per a obtenir el millor finançament possible.\n-Com afectaria el País Valencià una Catalunya independent?\n-Hi eixiríem beneficiats, perquè molta gent de Catalunya se'n vindria a viure... Ai, els diners són molt poregosos! Ja va succeir en la guerra contra Joan II; el segle XV, el nostre Segle d'Or, va ser possible justament per això. El comerç fuig de les guerres.\n-Només dic que molta gent dels negocis se'n vindria cap ací.\n-Acostumeu a referir-vos al País Valencià dient "Regne de València". Entenc que la fórmula Comunitat Valenciana no us agrada gens.\n-Jo mai no dic "Comunitat Valenciana", sempre dic "Regne de València". País Valencià tampoc no m'agrada, malgrat ser una expressió creada per la Dreta Regional Valenciana -mon pare en va formar part, motiu pel qual va estar empresonat durant la guerra- i més concretament per [l'historiador i bibliotecari Felip] Mateu Llopis, que va fer-la servir al seu assaig El País Valencià . L'any 1755, en el volum que es va fer amb motiu del tercer centenari de la canonització de sant Vicent Ferrer, es feia servir molt la paraula país, present en la tradició del segle XVIII, per exemple en la Reial Societat d'Amics del País. Ara bé, com que ací n'hi ha prou que l'un diga una cosa perquè l'altre hi diga la contrària, hauria estat molt millor anomenar-nos regne que no la ridiculesa aquesta de comunitat. Si hi ha el Principat d'Astúries, per què no pot haver-hi el Regne de València?\n-Això no importa. A Catalunya, que mai no ha tingut cap príncep, li diuen Principat. Si no vaig errat, Hongria és la República del Regne d'Hongria, i tampoc no en tenen, de rei. I a Sèrbia, igual, o no veieu la bandera sempre que guanya el tennista aquell [Novak Djokovic], amb la corona reial? Ací no, ací sempre canviem les coses. Les coses que jo he vist canviar!\n-"La imbecil·litat de Comunitat Valenciana va ser meua", va dir l'any 1991 a EL TEMPS l'ex-polític d'UCD Emilio Attard.\n-Sou l'autor d'un llibre clau, Història de la Senyera al País Valencià (Tres i Quatre, 1979), en què defenseu la bandera quadribarrada com la més autèntica dels valencians. Insistiu que a València i a Oriola és on es troben més escuts quadribarrats.\n-La iconografia de la senyera que tenim els valencians, no la té ningú. Tampoc no és veritat que Catalunya tinguera la senyera des de bon començament, perquè a l'inici era blanca amb la creu de sant Jordi, i la bandera de santa Eulàlia, que tant mouen per allà, no és la de les quatre barres, que en el seu cas és més moderna. La senyera s'introdueix en temps de na Dolça de Provença, la muller de Ramon Berenguer III. Les barres provenen de Provença, i el primer a emprar-les és el seu fill, Ramon Berenguer IV. Al Palau de la Generalitat de Catalunya, les barres porten damunt la creu de sant Jordi. L'únic lloc en què les barres no estan barrejades amb res més és ací.\n-Sí. La senyera sense distintius s'hauria d'haver institucionalitzat com la bandera històrica de l'antiga corona d'Aragó, i com que cada autonomia n'havia de tenir una, cadascuna hauria d'haver-hi afegit els elements que considerara més oportuns. En el cas de Catalunya, la creu de sant Jordi. Van dir-me que serien banderes juanoles, però en realitat, ens hauria donat una unitat tremenda. La senyera sense distintius l'hauríem emprada tots, sense gresques. En canvi, ací van estimar-se més d'exaltar la reial senyera [coronada], que no era d'aquella època ni de la ciutat de València... La bandera que cap a l'any 1883 es guardava, en teoria, en un bagul no apareix enlloc. En definitiva, que ara la cosa ja no té remei: els catalans se l'han apropiada, i els aragonesos, quan van al futbol, també duen la senyera sense afegits, però nosaltres no. És allò de Salomó, les dues dones, el xiquet viu i el xiquet mort: per tal de no matar el viu, sa mare hi renuncia a favor de l'altra. Vinga, quedeu-vos la bandera, però continuem endavant.\n-I en el cas valencià, quin hauria d'haver estat el distintiu?\n-Si volien com a distintiu la corona, podrien haver-n'hi posat una de debò, com si fóra un timbre. Això d'ara no és una corona... La corona ha d'anar damunt de l'elm, el timbre mai no es posa a l'espai de l'escut. Si s'hi posa a dins, deixa de ser timbre i passa a convertir-se en un element més.\n-No, ja no el tinc, el vaig retornar a l'Ajuntament [de València] per por que no es perdera. Li tenia estima, com a tantes altres coses, però els que vénen darrere no li'n tenien tanta i podia perdre's. Com que l'Ajuntament l'havia regalat a Don Vicent Boix [cronista de la ciutat, mort sense descendència], i Don Vicent Boix l'havia regalat al meu avi...Ara jo l'he retornat.\n-L'any passat va fer-ne 20 de la mort de Joan Fuster. Vist amb perspectiva, quina opinió us mereix?\n-Fuster té el mèrit d'haver reviscolat el valencianisme. Va tenir-hi encerts i va tenir-hi errades, però. El valencianisme anterior se circumscrivia a Lo Rat Penat i prou, una minoria molt reduïda, molt culta i molt de gabinet, que no havia transcendit al poble. És Joan, en publicar Nosaltres els valencians , qui ho mou tot. Aquest és el seu mèrit principal, tot i que jo no compartesc segons quines coses del llibre. Això a banda, va mantenir algunes posicions perjudicials, i li ho vaig fer saber personalment. Els anys 60, quan s'entestava a emprar català, català i català, li vaig dir que, plantejat d'aquesta manera, seria impossible. Políticament, tot allò que no és possible passa a ser fals, la majoria del poble ja no parlava valencià, i qui el parlava parlava un català o valencià especial. Com els has de dir que parlen en català, a tots ells? Fonèticament, ell provava d'imitar el barceloní, però com havia d'anar jo a Benidorm i parlar així? Em diran que vinc de la Barceloneta! Els mariners de Benidorm que van emigrar a Barcelona vivien tots a la Barceloneta, i en retornar al poble, quan els sentien dir telefonar i l''aiga', la gent se'n reia. A Joan vaig demanar-li que anara amb cura, no fóra cas que aixecara una tempesta en contra, com així va acabar passant, malauradament.\n-Joan em va preguntar quan caldria dir la veritat al poble, si no, i jo li vaig contestar que "desgraciadament, mai". Ell i els seus es pensaven que, en morir Franco, hi hauria una mena de terratrèmol que ho transformaria tot i que de sobte hi hauria els Països Catalans, perquè sí. I això no podia ser: eren massa anys de govern, l'exèrcit era completament franquista, els jutges, els registradors, els notaris, la societat benestant... "Com voleu desfer tot això?", els preguntava jo. Van tenir una manca de visió política absoluta.\n-Les diferències no són molt grans. A l'ara difunt Vicent Ventura vaig preguntar-li el 1995 si no seria perillós el canvi del PSOE pel PP a la Generalitat, i em va respondre amb una altra pregunta: "La situació del País Valencià seria encara pitjor si aquests anys haguera manat el PP?". [Silenci.] Allò que el valencianisme anhelava no li ho podien donar ni el PSOE ni el PP. Són dos partits nacionals, i per tant, centralistes. Aquest PSOE no és el de Largo Caballero, és un PSOE de burgesia, el de la burgesia creada per Franco. Aquest PSOE l'ha creat Franco.\n-Les persones que han omplert les urnes de vots del PSOE són, en gran manera, benestants: amb un o dos autos, un saló que té una catifa bona, un televisor dels nous i una figureta de Lladró, gent que fa vacances i que se'n va de viatge, o que té una residència d'estiu... Gràcies a això, ara, amb la crisi econòmica, no hi ha hagut un esclafit social.\n-Sí. Va arribar-hi a 14 anys perquè una germana seua era casada amb Vicent Vaello Llorca, que era cosí quart o quint meu. Després va fer amistat amb Rosa [Barceló, filla de l'empresari i polític Miguel Barceló], i van casar-se. És un xic espavilat; va a la seua i fa molt bé. Tot allò que pretenia ho ha pogut aconseguir.\n-S'acaba de casar una filla seua i han fet el convit a Horcher, que és el restaurant més car de Madrid. És un home molt simpàtic, molt agradable i que sap torejar molt bé les coses. Parlant amb una persona del PP, li vaig dir que "en temps d'Eduardo, tot açò no hauria passat", i aquell va contestar-me que "Eduardo era un torero, torero, i els altres, uns aprenents".\n-La creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) va ser una idea de Zaplana i de Jordi Pujol...\n-Això va ser perquè s'havien d'entendre el PP i CiU a Madrid, i Pujol va posar com una de les condicions el tema de la unitat de la llengua, i aleshores Eduardo va dir "esto se arregla" i prou... Al començament vaig negar-me a formar-ne part, no sabia ben bé què era, però en veure que acceptaven d'entrar-hi professors universitaris de filologia catalana que són amics meus, com Antoni Ferrando, Albert Hauf, Rafael Alemany, Jordi Colomina i unes altres persones... Llavors vaig acceptar d'entrar-hi, a veure què passava.\n-[Francisco] Camps [conseller d'Educació, Cultura i Ciència, en aquell moment] va venir a casa un parell de voltes...\n-Que era convenient que en formara part com a home pont, perquè, si no, hi hauria moltes divergències entre alguns acadèmics proposats pel PP i alguns de proposats pel PSOE. Vam escollir Ascensió Figueres presidenta de l'AVL, i ho va fer realment bé, va ser una gran presidenta.\n-Camps us va assegurar que l'AVL seria una garantia de...?\n-... sí, sí que ho va dir.\n-Que aquella era l'única manera de posar fi a les controvèrsies.\n-De posar fi a les controvèrsies amb una solució assenyada?\n-L'AVL ha estat la solució més assenyada i lògica possible; no es pot anar més enllà.\n-A través de l'AVL, la Generalitat vol instar la RAE a modificar la definició de valenciano que apareix al seu diccionari perquè esmenta textualment el català.\n-Això és una ximpleria, una ximpleria; jo deixaria les coses com estan... I ja posats a fer, us diré una altra ximpleria: a causa de l'article dels topònims, mirant de consensuar si es posen amb majúscula o no i en quins casos, un catedràtic de l'AVL va escriure al IEC perquè ens digueren què feien ells. Sabeu què han fet?\n-Ens han contestat en castellà! Si aquell paper m'arriba a les mans, els el torne l'endemà al matí, per correu urgent i certificat! Si aquells senyors s'han cregut que som igual que l'Argentina per als castellans, van molt errats. Em va semblar un menyspreu absolut, una manca de sentit de la realitat! I una manca d'educació, també. Això no es fa! Si una persona m'escriu en castellà, jo li conteste en castellà, i si algú ve a casa i em parla en castellà, primerament li parle en valencià, però si veig que continua parlant-me en castellà, me'n passe de seguida. No em cau bé allò de parlar en dues llengües distintes. Jo he rebut cartes en català i en valencià vulgar, i quan les he respostes, no he dit als destinataris que han escrit malament açò, allò i allò altre. Cal tenir criança, però aquells del IEC, de criança, no en tenen gens.\n-Moltíssim! Ja em va molestar molt que ara fa poc el president del IEC [Salvador Giner] diguera que fins i tot es reuniria amb el dimoni, però que mai no ho faria amb el president de l'AVL [Ramon Ferrer]. Però quin dimoni? Escolteu, que ja estem farts d'anar a Barcelona i que la gent canvie al castellà en sentir-nos parlar valencià.\n-No, no; ho fan per fastidiar. Conec molta gent de Barcelona amb qui parle en català sense cap problema, però uns altres ens veuen com els valencianets... Per a tots ells, el Regne de València és com Hispanoamèrica per als espanyols. Les coses cal dir-les tal com són, i m'ha ofès moltíssim aquesta contestació en castellà. La persona a qui ho han enviat no els ha respost, però jo ho hauria fet l'endemà mateix.\n-Tornem a la política. Adolf Pizcueta, Joaquín Maldonado, Joaquín Muñoz Peirats... Per què no va poder ser, aquella dreta valenciana culta?\n-Aquella era la dreta d'abans de la guerra. Es pensaven que, en morir Franco, renaixeria una dreta com la CEDA, però allò era impossible, i els ho vaig dir. La CEDA, el 1936, ja estava molt desacreditada i s'havia decantat per [José] Calvo Sotelo, que era una opció més radical que no la de [José María] Gil Robles, a qui no van perdonar que no posara fi a la república quan hi va haver la revolució d'Astúries. Anàvem cap a una dictadura d'esquerres o una de dretes, perquè la república, realment, ja no la volia ningú. Quan [l'any 1965] va nàixer la Unió Democràtica del País Valencià, de Vicent Ruiz Monrabal i Vicent Miquel i Diego, ja es veia clar que no sobreviuria. Gil Robles, que es va presentar tot sol per Salamanca [a les eleccions estatals del 1977 sota la llista Federació Demòcrata-cristiana], tampoc no va resultar escollit. La dreta era el franquisme, i l'única que ha tingut èxit és la que se li ha assemblat més: la UCD, de primer, i açò que tenim ara, després.\n-Hem parlat de Zaplana i de Camps, però encara no d'Alberto Fabra.\n-Va venir a l'Acadèmia i vaig desitjar-li molta sort, perquè la situació econòmica està molt complicada. Em va dir "sí, sí, sí"... I amb Camps continue tenint-hi molta amistat. Camps ha tingut unes atencions extraordinàries envers la meua persona. Va atorgar-me l'Alta Distinció de la Generalitat i la Gran Creu de Jaume I, i va afanyar-se a baixar uns graons per a donar-me-la per comptes que jo pujara.\n-Heu donat a la Generalitat Valenciana més de 300 peces d'art d'un valor incalculable. En quina situació es troben?\n-Al Museu Sant Pius V. A banda dels meus, molts dels quadres que s'hi exposen són propietat de la Reial Acadèmia de Sant Carles, i molts altres són de l'estat, perquè procedeixen de la desamortització, com també l'edifici. L'única condició que vaig posar a la Generalitat és que els meus quadres no isqueren del museu, tret que canvie de lloc. Darrerament he rebut pressions de diverses bandes perquè alçara parcialment aquesta prohibició a fi d'exposar-ne alguns en uns altres llocs, però m'hi he oposat. De cap de les maneres.\n-Perquè no sóc partidari d'això; els quadres es fan malbé de tant de viatjar. Tant me fa que tinguen una assegurança, l'assegurança no em sembla prou. Un dia ho vaig haver de dir a Alfonso Pérez Sánchez, director del Museu del Prado, amb motiu d'una exposició de Goya al Japó. "Teniu en compte que els quadres tenen una assegurança altíssima", em va voler tranquil·litzar. "I si l'avió s'esclafa, què fareu? Exposar els diners en una vitrina, per comptes dels Goya?" Passa que les exposicions són una manera de tenir contenta molta gent: les assegurances, els embalatges, els viatges, els comissaris... Quan es va fer l'exposició de Goya a Tòquio, va haver-hi quatre o cinc funcionaris allà permanentment, funcionaris que cobren dietes i dormen en grans hotels. Lluitar contra això és impossible; s'ha generat una xarxa immensa d'interessos per a lucrar-se.\n-Més de 130 quadres, al voltant d'un terç de les obres exposades de manera permanent. Els altres, els tenen emmagatzemats. Acaben de fer una exposició reduïda de donacions meues: argenteria, porcellana d'Índies... I si la Generalitat desapareix, que no les tinc totes, hi ha el compromís escrit que els quadres passaran a ser propietat de l'Ajuntament de València, no siga cas que els repartesquen d'aquella manera...\n-No ho sé, jo en política ja he vist massa canvis. Ara mateix no la veig perillar, però qui sap què pot passar l'any vinent.\n-L'Ajuntament, en canvi, no el veieu en perill.\n-No, l'Ajuntament no el veig en perill [riu].\n-I l'alcaldessa tampoc.\n-[Riu.] No, i és molt simpàtica, la senyora. Per cert, voldria que Donya Rita duguera l'avinguda de València al Mar [ara, de Blasco Ibáñez] fins a la mar. La resta són romanticismes estúpids. Les cases del Cabanyal no tenen cap valor... Havent nascut ací, jo no hi havia estat mai, però com que se'n parlava tant, un dia vaig agafar un taxi i em va deixar on hi ha l'estació. Vaig recórrer tot el barri, i aquell és un modernisme popular fluix, amb unes cases mal construïdes que no s'aguanten: ací la construcció és de morter, que és calç i arena, una cosa molt feble. Si no, passarà com a l'avinguda de l'Oest, la que ara s'anomena Baró de Càrcer, que en arribar a la plaça de Bruges sembla un carreró sense eixida. I que no vinguen els senyors de Barcelona a cantar-nos les glòries del Cabanyal... La Via Laietana va migpartir el barri gòtic, i per tal de dur la Diagonal fins a la mar, han tombat més de 300 cases. Allà sí, però ací no. El magnífic carrer de la Pau de València és el fruit de moltes cases enderrocades, com també les grans avingudes de París. Quantes cases va enderrocar el patriarca [Joan de] Ribera per a fer-hi el col·legi? Quantes van haver de caure per a obrir el carrer del Poeta Querol, que ha quedat bellíssim? Escolteu, les ciutats es fan d'aquesta manera. Si no, la València romana seria allà; la visigòtica, més amunt; la musulmana, més amunt, i la cristiana, més amunt... València arribaria fins a Cullera!\n-Heu donat molt de patrimoni a la Generalitat, però també a l'Ajuntament.\n-Sí, l'Ajuntament mai no ha tingut cura de tenir mobles antics. Ara els en regalaré uns per al palau de Cervelló: un cadiratge ferrandí de caoba, quatre cadires de perera de Carles IV, un refrescador de botelles de caoba de Jordi IV, anglès, i un moble valencià del segle XVIII. Trobe que a l'Ajuntament de València li aniran bé. La tapisseria roja no és l'antiga, però tinc ací un cobertor de Damasc groc que també els donaré, per si volgueren retapissar-lo de groc.\n-També heu donat més d'11.000 llibres a la Biblioteca Valenciana.\n-No sé quants en són. Comptar llibres i comptar diners és una cosa que no m'ha agradat mai [riu]. Hi ha 13 incunables, 14 manuscrits i algunes obres il·lustrades que valen més que no els incunables com, per exemple, el Quixot d'Ibarra , de quatre volums, que resulta impossible de trobar enlloc. Dos exemplars de l'obra de l'infant Gabriel sobre Sal·lusti, també editat per [Joaquín] Ibarra, que és el millor que s'ha imprès mai a Espanya -conten que fins i tot supera Bodoni- amb uns gravats de moltíssima qualitat, en què les planxes eren més grans que no les fulles per a no deixar-hi rastre, l'un relligat amb pell i l'altre amb tafilet, en un estat perfecte; exemplars francesos impresos al segle XVII, com ara La metamorfosi, d'Ovidi, o un altre del duc d'Orleans que va pertànyer a la col·lecció reial i que aplega tots els quadres que tenia aquell senyor, en format gran, que tampoc no es pot trobar... Deixant a part la quantitat de llibres, n'hi destaquen alguns d'un valor bibliogràfic important.\n-Agraesc totes i cadascuna de les distincions que m'han fet, però aquesta va ser la primera i va resultar especial, com també quan van fer-me fill adoptiu de Benidorm... Quan era allà i deien que era de Benidorm, jo sempre callava, però quan van voler fer-me fill predilecte, els vaig haver de dir que no, que hauria de ser fill adoptiu. I ací, a València, va passar al revés: Donya Rita em va dir que em pensava fer fill adoptiu, i li vaig respondre que no, que hauria de ser fill predilecte [riu]. Dit això, l'institut de Benidorm té la millor col·lecció de llibres de qualsevol institut valencià. Cada any, de la llibreria Tres i Quatre, els n'envie molts.\n-Com voldríeu que us recordaren els valencians, Don Pere Maria?\nEscriba el número 457507


biografia de Balthasar Neumann, vida, fets interessants - Arquitecte, Març 2021\ngermans de Chris Farley\ncom va morir dottie west\nvirginia o hanlon\nwhen did oscar de la foia die\nBalthasar Neumann Biografia, vida, fets interessants - Març 2021\n27 de gener de 1687\n19 d’agost de 1753\nchy el més gran\nBalthasar Neumann va néixer a 27 de gener de 1687. Era un famós Arquitecte alemany. Neumann va començar el seu treball el 1719 quan va dissenyar una nou palau a Wurzburg. En conseqüència, des del 1729 es va encarregar de totes les obres d’edificis importants a Wurzburg i Bamberg. Balthasar Neumann tenia una forma única de dissenyar bones escales i capacitat d’utilitzar l’espai. Com a resultat, va dissenyar 100 esglésies, palaus, edifici públic i ponts. També va impartir classes a la Universitat de Wurzburg.\nBalthasar Neumann va néixer el 27 de gener de 1687 al regne de Bohèmia, actual República Txeca. El seu pare Hans Christoph Neumann era un fabricant de draps i la seva mare, Rosina. Va ser el setè fill d'una família de nou fills. Neumann va estudiar enginyeria abans d'unir-se a l'exèrcit imperial austríac.\nfets de Bobby Fischer\nDurant el seu servei a l'exèrcit, va millorar les seves habilitats de disseny. Als 27 anys, mentre estava amb l'exèrcit a Viena, Neumann va aprendre molts estils de disseny.\nLa de Balthasar Neumann la carrera va començar el 1719 quan príncep-bisbe de Wurzburg el va contractar per liderar la seva construcció palau. Neumann va donar al projecte el seu toc personal malgrat la participació d'altres persones. A més, Neumann va rebre la segona tasca de dissenyar el programa Catedral de Wurzburg el 1721.\nAltres dissenys notables inclouen l'església de pelegrins de dues torres (Grossweinstein), l'escala de marbre (el palau d'Augustburg a Bruhl) i l'església d'una sola torre trinitària (Gaiback). Altres obres inclouen l'abadia benedictina (Neresheim), i Basílica dels catorze sants ajudants (Vierzehnheiligen). Balthasar Neumann va dissenyar més d’una dotzena d’estructures importants dins i fora de Wurzburg.\nBalthasar Neumann casat Maria Engelberts el 1725. Van tenir vuit fills (tres fills i cinc filles).\nfets sobre bridgit mendler\nEn agraïment a la seva tasca, la nota alemanya de la DM 50 tenia una imatge de Neumann. Tenia una mostra de les famoses escales de la Residència de Würzburg.\nBalthasar Neumann va morir 19 d’agost de 1753.


REPARTO DE TRAJES\nEl Viernes 7 de Abril de las 22:00 horas hasta las 23:00 horas se repartirán los trajes a cada Cofrade en la Casa de Las Cofradías.\nSETMANA SANTA ONDARA\nLa Setmana Santa d’Ondara la formen 8 Confraries.\nConfraria del Sant Sepulcre Confraria Soledat de la Verge\ni Crist Resucitat (1966) (1967)\nConfraria del Crist de l’Agonia Confraria de la Dolorosa\ny de les Set Paraules (1968) (1992)\nConfraria de la Pietat Confraria de la Verònica\nConfraria de Jesús de Natzaré (1994)\nConfraria de les Palmes\nLa Semana Santa de Ondara la forman 8 Cofradías.\nCofradía del Santo Sepulcro Cofradía Soledad de la Virgen\ny Cristo Resucitado (1966) (1967)\nCofradía del Cristo de la Agonia Cofradía de la Dolorosa\ny de las Siete Palabras (1968) (1992)\nCofradía de la Piedad Cofradía de la Verónica\nCofradía del Nazareno (1994)\nCofradía de les Palmes


Hiawyn Oram / Sara Warburton. Las cartas de Horacio y su bruja estrafalaria. Ed. Círculo de Lectores\nHoracio és el gat de la bruixa Ágata Maga i encara no s'ho creu: la bruixa s'ha enamorat d'un príncep! Horacio farà tot allò que estiga al seu abast per tractar de "curar" la seua amiga, perquè la seua feina com a mascota d'una bruixa es cuidar-la i ajudar-la a convertir-se en una autèntica bruixa.\nUna lectura molt divertida, que es veu recolzada pel tipus d'il·lustració i escrit com si d'un àlbum es tractara, amb fotografíes apegades, cartes que es poden obrir i solapes per descobrir missatges ocults. A més de l'humor que envolta la curiosa vida de l'Àgata Maga, el qual provoca més d'un somriure durant la lectura.\nTrobarà la sol·lució el gat Horacio per la seua bruixa descarriada? Descobriu-lo a aquest fantàstic llibre.\nEtiquetes de comentaris: 16/10/2013, llibres infantils i juvenils


pelicula James Bond - Selegnajuguetes\n| Temas|Coche: Cine, Tv, ...|James Bond\nJames Bond es un personaje de ficción creado por el periodista y novelista inglés Ian Fleming en 1953. James Bond es el protagonista de la serie de novelas, películas, cómics y videojuegos homónimos, en las que protagoniza sus propias misiones como Agente 007. Su profesión le otorga la denominación de agente encubierto con «licencia para matar»,...


Aficionado: Javi López suma el primer triunfo de la temporada en Cabra\nJavi López suma el primer triunfo de la temporada en Cabra\nEl ciclista villanovense del Mariscos Castellar-Agua Sierra Cazorla venció en la Subida al Santuario Virgen de la Sierra y arrancó la Copa de España con un 5º puesto en Zaragoza\nEl ciclista natural de Villanueva del Arzobispo del Mariscos Castellar - Agua Sierra Cazorla, Francisco Javier López, logró su primera victoria en su primera prueba de la temporada, celebrada en la localidad cordobesa de Cabra.\nLa temporada ciclista para el grupo andaluz del Mariscos Castellar – Agua Sierra Cazorla, arrancó de forma inmejorable con una nueva victoria del líder de esta escuadra, Francisco Javier López, en la categoría de Master 30 en la IV Subida al Santuario de la Virgen de la Virgen de la Sierra de Cabra, celebrada el pasado 28 de febrero.\nCon la presencia de una reducida representación de ciclistas del Mariscos Castellar, en esta prueba ciclista que va cogiendo importancia en el calendario master, Francisco Javier López cruzó la línea de meta entre los primeros puestos de la general, entre los diez primeros master 30, Mauri Ruiz y Carlos Alberto Ruiz, seguidos a escasos segundos de Luís Miguel Rodríguez.\nLa prueba sirvió como preparación para el inicio de la Copa de España, compuesta de cinco pruebas repartidas por el mapa nacional, que dio su pistoletazo de salida el domingo 2 de marzo con la cita de IX Trofeo Ciclista Óscar Llanos que se disputa en Zaragoza. En territorio maño, y con la compañía del también villanovense Enrique en el equipo técnico, Javi López finalizó en quinta posición de la categoría máster 30. La próxima etapa de la Copa de España se celebrará en Cazorla el próximo 26 de marzo.\nPublicado por Jesús Sánchez Tudela en 20:17\nEtiquetas: Ciclismo, Copa de España, Javi López, Mariscos Castellar, Villanueva del Arzobispo\nJuan Carlos y Dani participan en el Campeonato de ...\nJavi López suma el primer triunfo de la temporada ...


Esterculiàcia - Uniopèdia, el mapa conceptual\nEsterculiàcia (Sterculiaceae) és una família de l'ordre de les malvals i present a les regions tropicals i subtropicals.\n36 les relacions: Abroma, Aiton, Antoni Josep Cavanilles i Palop, APG II, Augustin Pyramus de Candolle, Bombacàcia, Brachychiton, Cacau, Carl von Linné, Cladística, Cola (gènere), Cola nitida, Família (biologia), Ferdinand Jacob Heinrich von Mueller, Firmiana (arbre), Friedrich Welwitsch, George Bentham, Heinrich Wilhelm Schott, Henri Ernest Baillon, James Edward Smith, Johann Christian Daniel von Schreber, John Lindley, Malvals, Malvàcies, Michel Adanson, Nikolaus Joseph Freiherr von Jacquin, Otto Stapf, Peter Forsskål, Philip Miller, Robert Brown, Sistema Cronquist, Stephan Ladislaus Endlicher, Sterculia, Theobroma, Tiliàcies, Zona tropical.\nAbroma és un gènere de plantes dins la família e Sterculiaceae (o Malvaceae. Té unaq o dues espècies d'Àsia i Austràlia. Ambroma n'és una variant ortogràfica.\nNou!!: Esterculiàcia і Abroma · Veure més »\nAiton és un municipi francès, situat al departament de la Savoia i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.\nNou!!: Esterculiàcia і Aiton · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Antoni Josep Cavanilles i Palop · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і APG II · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Augustin Pyramus de Candolle · Veure més »\nBombacàcia (Bombacaceae) és una família de plantes amb flors inclosa en l'ordre Malvales.\nNou!!: Esterculiàcia і Bombacàcia · Veure més »\nBrachychiton (kurrajong o arbre de foc) és un gènere de plantes amb flors que té 31 espècies.\nNou!!: Esterculiàcia і Brachychiton · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Cacau · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Carl von Linné · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Cladística · Veure més »\nCola és un gènere de plantes fanerògames amb 163 espècies, pertanyent a la subfamília Sterculioideae dins de la família Malvaceae.\nNou!!: Esterculiàcia і Cola (gènere) · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Cola nitida · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Família (biologia) · Veure més »\nBaron Sir Ferdinand Jacob Heinrich von Mueller, Müller en alemany KCMG (30 de juny de 1825 - 10 d'octubre de 1896) va ser un geògraf i botànic alemany.\nNou!!: Esterculiàcia і Ferdinand Jacob Heinrich von Mueller · Veure més »\n''Firmiana simplex'' L'arbre Firmiana, (Firmiana simplex, Sinònims: Hibiscus collinus Roxb., Hibiscus simplex L., Firmiana platanifolia, o Sterculia platanifolia L.f.) és una espècie d'arbre de fulla caduca.\nNou!!: Esterculiàcia і Firmiana (arbre) · Veure més »\nFriedrich Martin Josef Welwitsch (25 de febrer de 1806 – 20 d’octubre de 1872) va ser un explorador i botànic austríac.\nNou!!: Esterculiàcia і Friedrich Welwitsch · Veure més »\nGeorge Bentham CMG FRS (Stoke, Devon, Anglaterra, 22 de setembre de 1800 – Londres, 10 de setembre de 1884) va ser un botànic anglès, considerat per Duane Isely com el "principal botànic sistemàtic del segle XIX".\nNou!!: Esterculiàcia і George Bentham · Veure més »\nHeinrich Wilhelm Schott (7 de gener de 1794 a Brno, Moràvia – 5 de març de 1865 al Palau de Schönbrunn, Viena) va ser un botànic austríac.\nNou!!: Esterculiàcia і Heinrich Wilhelm Schott · Veure més »\n''Diploglottis cunninghamii'', ''Dictionnaire de botanique'' de Baillon Henri Ernest Baillon (Calais, 30 de novembre del 1827 − París, 19 de juliol del 1895), va ser un metge i botànic francès.\nNou!!: Esterculiàcia і Henri Ernest Baillon · Veure més »\nSir James Edward Smith (Norwich, 2 de desembre del 1759 - 17 de març del 1828) fou un botànic anglès, fundador de la Societat Linneana de Londres.\nNou!!: Esterculiàcia і James Edward Smith · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Johann Christian Daniel von Schreber · Veure més »\nJohn Lindley (8 de febrer de 1799 - 1 de novembre de 1865) va ser un botànic anglès.\nNou!!: Esterculiàcia і John Lindley · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Malvals · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Malvàcies · Veure més »\nMichel Adanson (Aix-en-Provence, 7 d'abril de 1727 – 3 d'agost de 1806) va ser un botànic i naturalista francès d'origen escocès.\nNou!!: Esterculiàcia і Michel Adanson · Veure més »\nNikolaus Joseph von Jacquin ''Selectarum Stirpium Americanarum Historia'', 1780, Biblioteca Nacional de Polònia. L., Nikolaus Joseph von Jacquin 1798 Nikolaus Joseph Freiherr von Jacquin o Baró Nikolaus von Jacquin (Leiden, 16 de febrer de 1727 − 26 d’octubre de 1817) va ser un científic i especialment botànic neerlandès.\nNou!!: Esterculiàcia і Nikolaus Joseph Freiherr von Jacquin · Veure més »\nOtto Stapf (23 d'abril de 1857, Perneck prop de Bad Ischl, Alta Àustria - 3 d'agost de 1933, Innsbruck) va ser un botànic austríac.\nNou!!: Esterculiàcia і Otto Stapf · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Peter Forsskål · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Philip Miller · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Robert Brown · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Sistema Cronquist · Veure més »\nStephan Ladislaus Endlicher (24 de juny de 1804, Preßburg - 28 de març de 1849, Viena) fou un botànic d'Àustria, numismàtic i sinòleg.\nNou!!: Esterculiàcia і Stephan Ladislaus Endlicher · Veure més »\nSterculia és un gènere de plantes de flors pertanyent a la família Sterculiaceae.\nNou!!: Esterculiàcia і Sterculia · Veure més »\nTheobroma és un gènere de plantes amb flors dins la família malvàcia, que de vegades està classificat dins una altra família, la Sterculiaceae.\nNou!!: Esterculiàcia і Theobroma · Veure més »\nTiliàcia, tiliàcies o tiliaceae és una família botànica de plantes amb flors que no ha estat reconeguda pel modern sistema de classificació de plantes APG II, però encara figura el nom de la família en moltes bases de dades botàniques.\nNou!!: Esterculiàcia і Tiliàcies · Veure més »\nNou!!: Esterculiàcia і Zona tropical · Veure més »


Información de Bmk Promocions Especials Sl | Guía Empresas\nToda la información sobre la empresa Bmk Promocions Especials Sl que necesita está en Guía Empresas. Entre y acceda a todos sus datos.\nBmk Promocions Espe...\nDiseño y comrecialización de regalos pr...Diseño y comrecialización de regalos promocionales\nAccede Gratis al Informe Ampliado de Bmk Promocions Espe...\nLa localización de Bmk Promocions Especials Sl es CARRETERA NOVA, 131 - A en el municipio de LA GARRIGA, de BARCELONA.\nTiene una antigüedad de 20 años. Fué constituida el 20/09/1999 con el siguiente objeto social: Diseño y comrecialización de regalos promocionales.\nBmk Promocions Especials Sl está clasificada dentro de la lista de actividades económicas CNAE 2009 como:\nMás información sobre Bmk Promocions Especials Sl en su página web: www.bmk131.net.\nMás información sobre Bmk Promocions Especials Sl\n2016 245,61 %\nApoderado MARIA DELS ANGELS F...


La Sala Apolo realitzarà un concert pilot amb més de 1.000 assistents i sense distàncies de seguretat | L'Alerta Canal\nCultura Oci nocturn fa 2 anys\nLa Sala Apolo de Barcelona acollirà aquest mes d’octubre un concert prova, al que assistiran, en principi, prop de 1.000 persones. Els assistents estaran drets i sense distàncies, és a dir, en les condicions pròpies d’un concert d’abans de la pandèmia, a excepció, únicament, que l’ús tant de la mascareta com del gel hidroalcohòlic seguirà […]\nLa Sala Apolo de Barcelona acollirà aquest mes d’octubre un concert prova, al que assistiran, en principi, prop de 1.000 persones. Els assistents estaran drets i sense distàncies, és a dir, en les condicions pròpies d’un concert d’abans de la pandèmia, a excepció, únicament, que l’ús tant de la mascareta com del gel hidroalcohòlic seguirà sent obligatori. De tota manera, els espectadors s’hauran de sotmetre a tests ràpids el mateix dia del concert, per tal de prevenir possibles contagis.\nConcert a la Sala Apolo abans de la pandèmia\nAquesta prova pilot, dissenyada per l’Hospital Germans Trias i Pujol, amb el suport de Primavera Sound i l’hospital de Can Ruti, pretén estudiar com és i si existeix transmissió comunitària en un espai tancat com és una sala d’espectacles, a banda d’analitzar l’efectivitat dels tests que s’hauran de realitzar els assistents. Lluís Torrents, president de l’Associació de Sales de Concert de Catalunya ha avançat a RAC1 quin és el pla previst pel concert: “Tothom es farà els testos per veure quin grau d’efectivitat té i quina és la interacció en una sala amb aquestes condicions: en un espai tancat amb la gent veient un concert, cantant i ballant”.\nEls assistents al concert, per tal de verificar l’eficàcia dels tests i si realment és factible realitzar concerts amb aquestes mesures, seran objecte d’un seguiment els dies posteriors al concert per determinar si s’han produït contagis.\nAmb aquesta prova, tal com ha declarat també a RAC1 el metge internista de l’hospital de Can Ruti Boris Revollo, qui lidera el projecte juntament amb els metges Oriol Mitjà i Bonaventura Clotet, es pretén realitzar un primer pas per avançar de manera efectiva cap a la recuperació dels concerts i esdeveniments en directe amb condicions properes als temps anteriors a la pandèmia. La màxima prioritat pels dirigents d’aquest estudi és revifar un sector, el de l’oci nocturn, que ha estat colpejat amb duresa per la situació sanitària actual.\nTags: #apolo #concerts #cultura #economia #oci Nocturn


Web oficial del Villarreal CF - Lejeune jugará cedido un año más en el Stade Brestois 29\nLejeune jugará cedido un año más en el Stade Brestois 29\nEl francés prolongará su estancia en el club galo, al que llegó en enero de 2013\nEl Villarreal CF y el club Stade Brestois 29 han llegado a un acuerdo para la prolongación, durante una temporada más, del acuerdo de cesión que ambos clubes mantienen respecto al futbolista Florian Lejeune, que jugará una campaña más en las filas del club bretón tras su llegada en enero de 2013.\nNacido en la capital gala (20 de mayo de 1991), Lejeune pasó por el Agde y el Istres antes de recalar en el Submarino, donde alternó su presencia entre el primer equipo y el filial. No obstante, fue con el Villarreal B con el que disputó más encuentros tras su llegada (36 encuentros, 2 goles y 5 partidos con el primer equipo) en la campaña 2011-2012.


Sandra Alonso: "Lluitaré per guanyar la París-Roubaix" | Fosbury\nFosbury » Ciclisme » Sandra Alonso: “Lluitaré per guanyar la París-Roubaix” Entrevista de l'Etapa Reina a la ciclista de Torrevella, desena al monument francès d'enguany\nAquest cap de setmana s’ha disputat un dels cinc monuments ciclistes i ho ha fet amb un Top 10 d’una ciclista del nostre país.\nLa París-Roubaix és l’infern del nord i cada any els trams de llambordes ens ho recorden perfectament: alta velocitat, sotracs arreu, punxades i caigudes són ingredients habituals d’una prova sense desnivells en què l’habilitat i la potència dels ciclistes marca la diferència si són capaços de traçar una bona estratègia en cursa. Mentre la cursa masculina ha viscut la seva 119a edició amb victòria per a Dylan van Baarle, la femenina tot just s’ha disputat per segona vegada després del debut històric fa pocs mesos en plena tardor. El Trek-Segafredo ha repetit victòria i exhibició amb triomf per a Elisa Longo Borghini i podi per a Lucinda Brand després d’una cursa impecable, però hi ha èxits molt rellevants més enllà del podi com la desena posició de Sandra Alonso.\nLa ciclista de Torrevella (Baix Segura) ha competit per primera vegada a la Roubaix oferint unes prestacions magnífiques i enduent-se un memorable Top 10 final després d’aguantar amb les millors fins al darrer tram mític de llambordes de la prova, el Carrefour de l’Arbre. La ciclista de 23 anys del Ceratizit ha arrodonit l’èxit amb un altre desè lloc a la clàssica belga de Mouscron aquest dilluns. Filla de pare mexicà i mare madrilenya, és una de les poques dones ciclistes professionals del nostre país.\nArran de l’èxit a la París-Roubaix, aquest dimarts el programa de ràdio l’Etapa Reina l’ha entrevistat i a la Fosbury us oferim una conversa que val molt la pena per descobrir com es viu l’infern del nord.\nEscolta l’entrevista a Sandra Alonso en format podcast aquí\nSandra Alonso, esprintant per la novena posició al velòdrom de Roubaix\nBona tarda! Com tens el cul després de dos dies sobre les llambordes i especialment després de Roubaix?\n(riu) De l’emoció i la il·lusió que tinc, poc dolor sento, he arribat a casa millor del que esperava. Sí que és cert que la nit després de Roubaix estava bastant destrossada, però he recuperat bé i estic molt contenta.\nEls canells també pateixen molt…\nSí, és una cursa molt agressiva i rep tot el cos, però va ser tan divertit i tan emocionant, ja se m’ha oblidat el dolor.\nEt vas preparar específicament per a Roubaix?\nNo, només vaig fer el reconeixement dels primers set trams de llambordes dos dies abans de la cursa. Aquesta és l’única experiència que tenia allà. M’ha ajudat molt tècnicament haver practicat ciclocròs i bicicleta de muntanya, ho vaig notar molt a l’hora de traçar, de buscar els camins més fàcils dins els trams de pavé. Ha sigut un punt molt positiu que m’ha ajudat durant la cursa.\nVas patir punxades o alguna caiguda?\nVaig tenir molta sort i no vaig tenir res de res. És clau en una cursa com aquesta, perquè la meitat del pilot va tenir punxades o caigudes, però jo vaig sortir intacta, sense averies i només amb alguna caiguda davant meu, que vaig poder esquivar sense posar el peu a terra.\nÉs sort, però també habilitat per esquivar certs moments complicats de la cursa.\nÉs una cursa molt boja, on has d’estar amb mil ulls atents des del principi, súper concentrada i sense perdre el cap en cap moment, concentrada durant tot el recorregut.\nTens temps per gaudir una cursa com aquesta?\nEl principi va ser molt tens, vaig passar una mica de por. Els quilòmetres previs a l’entrada al primer tram de llambordes van ser una bogeria, era molt perillós, totes volíem estar al davant, entrar entre les primeres per evitar caigudes, averies, aturades que hi poguessin haver. A més, eren trams entre pobles, cosa que augmentava el perill. Era com si preparés un esprint per poder arribar a les llambordes, i a partir d’allà ja començava una altra cursa. Ho vaig gestionar d’aquesta manera.\nÉs a dir, els nervis més importants arriben abans d’entrar al tram de llambordes?\nSí, és el moment que més vaig patir, l’entrada al primer tram de pavé de la cursa. Després d’aquest moment ja es va fer molta neteja, potser només quedàvem 40 o 50 noies. I després del segon, encara érem menys. Era una cursa per eliminació. Entrar en una posició Top 20 o al lloc 80 era clau.\nHi ha algun tram de la cursa d’aquests que com veiem per televisió faci por?\nBuf, el del Carrefour de l’Arbre, que és on em vaig quedar. Un tram cinc estrelles, molt llarg i que picava cap amunt. No hi havia escapatòria, perquè en alguns trams el centre està més llis o pels laterals pots estalviar-te les llambordes anant per la terra, però aquí era impossible, un desastre tot el tram sencer.\nT’havies fixat un objectiu previ abans de la cursa?\nNo, hi arribava sense expectatives. És una cursa que em cridava l’atenció i que m’havia proposat fer bé. Volia córrer amb intel·ligència, atenta, i veure fins on podia arribar. També sabia que havia de tenir la sort de cara. Va ser una suma de factors, perquè vaig tenir un dia inspirat, em trobava molt bé i va arribar aquest bon resultat.\nDesprés d’aquest Top 10 guanyar la París-Roubaix pot ser un objectiu per a tu per als propers anys?\nSí, crec que sí. No vaig estar tan lluny, vaig perdre contacte amb les millors a falta de 15-20 quilòmetres, i a menys d’un quilòmetre d’acabar el darrer tram complicat de llambordes de la cursa. Crec que és un objectiu realista estar allà, més ara que ja sé com es corre i com moure’m en aquest terreny. Lluitaré molt perquè la París-Roubaix sigui una futura victòria al meu palmarès.\nTé molt mèrit dos dies després de ser desena a Roubaix repetir resultat a Mouscron…\nVaig sortir molt motivada després del bon resultat a França, estava en un bon moment de forma i em vaig sentir còmoda durant tota la cursa, que va ser molt ràpida, amb una mitjana altíssima en un circuit quasi urbà. Va ser una altra cursa molt boja, amb un tram de llambordes que el passàvem en les cinc voltes del circuit. Tenia un punt més de cap que la resta, que ajuda molt. Trobar-me bé durant la cursa em va ajudar a estar concentrada. Es va trencar la cursa molt d’hora i vam quedar un grup molt petit, d’unes trenta ciclistes, i havia d’estar allà en aquell moment clau. Em va fallar una mica l’esprint al final, perquè picava cap amunt i arribava molt fatigada, i quan havia d’esprintar realment ja no tenia més forces. Però bé, vaig poder fer un desè lloc i estic bastant contenta de portar aquests resultats a casa.\nSón dos top 10 en dues curses molt exigents, especialment Roubaix. Què t’han dit a l’equip? Quan et van fitxar s’esperaven tenir una corredora capaç de brillar en el seu debut en un monument?\nEstaven il·lusionats amb mi, clarament, perquè sabien que podia progressar. No sé si s’esperaven un top 10 com aquest, però estan molt contents. La nit de la Roubaix ho vam celebrar com si haguéssim guanyat! A mi em va fer il·lusió arribar a meta i veure a tothom tan content, celebrant el resultat.. és genial. Encara hi ha més motivació per seguir treballant junts.\nCeratizit és una estructura que aposta clarament pel ciclisme femení, amb l’equip i patrocinant curses. Has anat a parar a un bon lloc…\nSí, tenen vuit o nou anys d’experiència i és cert que estan apostant fort pel ciclisme. Cada any va creixent i encara que no tingui llicència World Tour, si et fixes en les corredores, en el calendari i fins i tot en els resultats, estem a l’altura dels World Tour. És un lloc ideal per seguir creixent i m’estan donant moltes oportunitats per deixar-me veure, estic molt contenta amb l’equip.\nEl calendari d’aquest any inclou el campionat estatal, el Tour i la Vuelta. Són els grans objectius d’aquest any?\nSí, són les grans cites dels propers mesos. És cert que el campionat estatal ha anunciat un recorregut que no s’adapta del tot bé a les meves característiques i a Espanya hi ha ciclistes que poden fer-ho molt millor que jo, però ho lluitaré, perquè any rere any aquest tipus de recorreguts m’han d’anar cada cop millor. La Vuelta em fa il·lusió perquè és una gran a casa i el Tour de França perquè és la primera edició de la cursa.\nEl Tour de França pot ser un punt d’inflexió, perquè pot tenir una repercussió brutal. És molt bèstia participar al primer Tour femení de la història…\nSí, totalment. El mes de desembre vam planificar el calendari i a l’equip em van preguntar si preferia Giro o Tour, i vaig llançar-me de cap pel Tour!\nJoan Antoni Flecha, gran coneixedor de la Roubaix, diu que tan important com les cames és l’actitud, anar amb la ment oberta, ser positiu, anar preparat però sense un guió rígid, ser feliç mentre corres… no ho tenen totes les ciclistes, però creiem que encaixes en aquest perfil.\nAixò ho diu fins i tot el meu entrenador! Em diu que jo no depenc de les dades, perquè m’ho passo bé, em diverteixo i per tossuda. De la París-Roubaix en parlàvem a l’equip i és una cursa que o t’agrada o l’odies. No hi ha un punt mig. És qüestió de gaudir-la i la vaig gaudir molt.


Full width layout - Portal Mataró\nLa patrulla canina, els Minions, la ficció d’Star Wars o la princesa de Frozen són els personatges més populars per les mones d’enguany. Siguin aquestes figures esculpides en xocolata o...\nEl millor equip del mercat. Així de clar. Només així podem parlar del nou Endospheres que ha adquirit Espai Clínic, que és únic i exclu-siu a Mataró. Amb ell, d'una...\nAquesta setmana ha començat la campanya de la renda i la fiabilitat i l’aval històric de la Gestoria Barceló és garantia del millor resultat. El nom de Barceló s’associa per...\nDiu la dita que l’experiència és un grau i potser per això hi ha ben pocs establiments relacionats amb el món de la bicicleta que siguin referents com ho és...


Missa en La Major BWV 234 | Quaerendo2138\nMISSA EN LA MAJOR · BWV 234\nComposició: abans de 1738\nDispositiu: S-A-T-B i cor. Dues flautes, corda i continu.\nQuitollis peccata mundi (Soprano)\nQuoniam tu solus sanctus (Contralt)\nFou editada en data relativament tan primerenca com 1818 per l’editor Simrock amb Georg Pölchau (un dels grans transmissors del patrimoni bachià) com a revisor, donant-li el següent títol: Missa / à 4 Voci / due flauti, due violini, viola ed organo / di / Giov. Seb. Bach. / No I / Dopo Partitura autografs dell’ autore. Ja abans l’alumne de Bach Johann Philipp Kimberger incorpora el seu Christe al tractat de composició Die Kunst des reinen Satzes, en el qual pretenia posar per escrit la doctrina del seu mestre.\nEl núm. 1, el Kyrie, és una de les 24 peces de les quals els investigadors no han trobat antecedents. Conserva la disposició en tres parts, que postula la triple invocació del text i tradicional des dels primers temps de la polifonia, herència del cant gregorià. Difereix de la Missa en Fa major BWV 233 en l’estil adoptat, ja que aquella era escrita en l’anomenat estil greu o antic, mentre que BWV 234 és plena de l’essència del concertant. La primera secció, Kyrie eleison, presenta un protagonisme del ritornello orquestral, amb característics puntets, que va aglutinant i donant coherència a les ràfegues del cor; les alternatives en eco de forte i piano són molt pròpies del gust barroc pel contrast. El cor intervé amb tendència a l’homofonia, pronunciant el text en acords i arribarà a contagiar-se dels girs puntejats de l’orquestra. La segona secció, Christe, crea un cert ambient tens: sobre unes notes llargues i tingudes de l’orquestra i el continu van entrant en forma imitativa les veus des del greu a l’agut, i fins i tot les flautes, que havien callat, participen com a quinta entrada en aquesta sèrie successiva d’imitacions, assolint la zona més aguda de la tessitura, que no podria aconseguir la veu. És la súplica, que des del fons de l’ànima, des de la inseguretat íntima, es va fent clamor i crit que pretén arribar al cel. La tercera secció recobra l’aire, es fa viva en compàs de 3/8 i desenvolupa una fuga, de nou amb la flauta com a quinta veu del complex polifònic; un recurs freqüent en els anys de 1730.\nEl núm. 2, Gloria in excelsis, procedeix de BWV 67, 6. No es pot parlar de simple paròdia, és a dir, poc més que l’adaptació d’un text a una música preexistent, ja que Bach realitzà una profunda reelaboració de l’original. En aquesta és un diàleg entre el cor i el baix, que encarna una vegada més la veu de Jesús dirigint la paraula als seus deixebles, quan se’ls apareix després de la resurrecció: ‘La pau sigui amb vosaltres’. La introducció orquestral descriu la brillantor, el fulgor, la flamarada de l’aparició de Jesús, i s’asserena, perquè parla Jesús, que en la música de Bach ho fa assossegadament. Sobre la intervenció orquestral, de la qual es queda només amb la seva brillantor i esplendor, Bach incrusta per al Gloria un cor a 4 veus i les intervencions originals del baix són repartides entre contralt, baix i tenor, conformant seccions que canten tot el text: Gloria in excelsis Deo (cor) · Et in terra pax hominibus (contralt) · Laudamus te, benedicimus te (cor) · Adoramus te (baix) · Glorificamus te, laudamus te, benedicimus te (cor) · Adoramus te (tenor) · Glorificamus te, laudamus te, benedicimus te, adoramus te, gratias agimus tibi propter magnam gloria tuam (cor).\nL’ària de baix, núm. 3, Domine Deus, és el tercer dels fragments, l’antecedent del qual, si en va tenir, no ha pogut ser localitzat. En les quatre misses, després de la grandiosa irrupció inicial en el Gloria, és el baix qui canta, en aquest cas amb una intervenció plena de dramatisme. Va acompanyat pel violí sol i el continu. Les tres invocacions de què consta, (Domine Deus, rex…, Domine Fili Unigenite…, Domine Deus, Agnus Dei…) van produint altres tantes seccions lligades pel ritornello, que tanca l’obra amb els sis compassos que l’han obert.\nEl núm. 4, Qui tollis peccata mundi, és un ària de soprano que procedeix de BWV 179, 5, en la qual anava recolzat per dos oboès da caccia i continu. Aquí és reelaborada la part de soprano i la instrumentació, ja que els instruments acompanyants són dues flautes travesseres en diàleg, mentre la part del continu és assumida per un fals baix de violins i viola a l’uníson, en pausats i insistents cops, que només abandonen per a recolzar la figuració de les flautes. Aquesta absència de baix real, els denominats en italià bassetti i en alemany bassetchen, són utilitzats per Bach amb efectes expressius i de retòrica musical (BWV 105, 46, o l’ària de Aus Liebe de la Matthäus). Aquí expressa la súplica, sense volum ni pes, del creient que cerca elevar-se a Déu. D’acord amb el text, presenta tres seccions ben marcades, la intermèdia, més insistent, amb dos membres. El ritornello intervé definint els límits de les seccions.\nEl Quoniam tu solus Sanctum, núm. 5, és un ària de contralt procedent de BWV 79, 2 després d’una seriosa transformació que afecta no només el solista instrumental (flauta o oboè en el model; violins i viola a l’uníson en la missa), sinó també el mateix material temàtic des del mateix començament vocal i instrumental. L’uníson del ritornello és transportat una octava baixa, de manera que queda a l’altura per la qual discorria el bassetto del número anterior. L’estructura és ternària amb una lliure reexposició.\nEl cor final, Cum Sancto Spiritu, procedeix de BWV 136, 1: els tres compassos inicials en compàs 4/4 són escrits per a la missa, elimina la trompa, les flautes substitueixen els oboès d’amore, i els mateixos dissenys i plantejaments són reelaborats. Rera la solemne entrada, el soprano en compàs 12/8 i vivace proposa el tema i després d’un agitat i jubilós aleteig de l’orquestra és tractat fuguísticament: la corda i el continu tendeixen a recolzar a les veus de tessitura respectiva, i les flautes, a l’uníson, a traçar ràpids arabescs escalístics.


Art. nr.: RA530223\nRasch Vliesbehang Glam bruin, brons, zilver


El sector d'Anna Gabriel disposat a rebentar l'acord i fer caure el Govern ! directe!cat\ndirecte ! a La República. N. 4089. Diumenge, 22 de juliol de 2018 07:03 h\nPolítica Última actualització Dilluns, 8 de febrer de 2016 14:40 h\nEndavant OSAN publica un comunicat molt crític amb el pacte CUP i Junts pel Sí i ple d'amenaces\nEndavant OSAN ha publicat un dur comunicat per fer balanç sobre l'acord de la CUP i Junts pel Sí i valorar què s'ha de fer de cara al futur. Parteix de la base que amb el pacte amb Junts pel Sí, l’esquerra independentista haurà de demostrar si continuen sent un instrument al servei de la classe treballadora o "si l’acord d'investidura es converteix en un instrument de CDC per sotmetre la CUP-CC als seus designis i a la seva estratègia". Així doncs, el document recull un seguit d'actuacions amenaçadores sobre com s'hauria de comportar la CUP.\nanna gabriel, artur mas, junts pel sí\nAnàlisi de l'acord: baixada de pantalons de la CUP\nEl comunicat diu que la CUP-CC va rebaixar les seves línies roges de cara a una negociació sobre la governabilitat. i que es va anar endinsant en una dinàmica negociadora que donava per bo el full de ruta de Junts pel Sí a 18 mesos, que rebaixava les pretensions del pla de xoc.\nReconeixen problemes interns\nAl text hi deixa caure de passada que "tot això requereix una autocrítica (...) i de determinats problemes interns en els quals no volem entrar en aquesta valoració pública".\nVíctimes per ser dones i d'esquerres\nAfirmen que "l’embat de la dreta regionalista, mediàtic, acompanyat en els pitjors moments de l’assetjament sobre les portaveus de la CUP-CC que ha afectat especialment les dones del grup parlamentari i que s’ha visualitzat com una campanya d’assetjament masclista davant del qual és imprescindible una reacció contundent". Així doncs, expliquen per aquesta pressió defensar les teories de la CUP era com ser “dolent de la pel·lícula especialment per la seva posició en relació a la qüestió de la presidència".\nValoració de l'acord: allò que no s'ha aconseguit\nSegons Endavant no s’ha aconseguit "desplaçar CDC de la direcció del procés i situar-la en una posició subordinada respecte altres actors polítics". També la CUP ha fracassat en "no aconseguir imposar una agenda social mínimament oposada a les polítiques d’austeritat" i, segons el corrent dirigit per Anna Gabriel, "no s’aconsegueix clarificar un camí efectiu cap a la independència real".\nSentències que amenacen el govern\nEl text prossegueix: "l’acord incorpora un seguit de clàusules destinades exclusivament a humiliar la CUP-CC. Els elements procedimentals, simbòlics i de contingut que envolten l’acord vénen impregnats d’una lògica de capitulació i de submissió política inacceptables per a l’esquerra independentista i anticapitalista".\nPer acabar ambla visió que la CUP s'ha abaixat els pantalons Endavant afirma que només es podrà refutar si "si la CUP-CC duu a terme una acció sistemàticament coherent amb el programa amb què es va presentar el 27S".\nL'ANC és convergent\nSempre segons el comunicat d'Endavant, aquest període de tres mesos ha aconseguit posar en evidència que "la direcció de l’ANC avui està, en bona part, al servei dels interessos de CDC".\nPerilla l'estabilitat parlamentària\nAquí dos punts íntegres del comunicat que demostren el peu de guerra d'Endavant cap a la CUP.\n- "Creiem que l’esquerra independentista ha de considerar paper mullat totes les clàusules de l’acord que explícitament estan destinades a humiliar la CUP-CC i generar un relat que permeti maquillar el pas al costat que ha fet Artur Mas. No podem acceptar una clàusules imposades sota xantatge. L’esquerra independentista no pot acceptar cap tipus d’autocrítica imposada per la burgesia catalana. I encara menys admetem blanquejar la imatge de CDC i les seves corretges de transmissió al sí del sobiranisme."\n- Pensem que la CUP-CC pot i ha de dir alt i clar que té la clau per assegurar l’exercici efectiu de l’autodeterminació, i que en el moment en que consideri que les passes cap a la independència són en realitat caminar en cercles per perpetuar el processisme, farà caure el govern.\nFins quan aguantarà Poble Lliure?\nDins la CUP es parla de la "CUP autèntica" la propera a David Fernàndez i encapçalada de forma visible dins la formació per Poble Lliure i de la 'CUP antitot' que seria la liderada per Anna Gabriel i Endavant OSAN. Davant aquest comunicat, Poble Lliure s'hauria de preguntar quin límit té la seva paciència.\nMas diu que la CUP ha d’aprovar els pressupostos per complir el compromís 08.02.2016.\n4 d'abril de 2016, 19.19 h\nAlgú hauria de recordar als membres de la CUP que no fa gaire eren molt a prop de desapareixer fagocitats pels partidaris de l'Anna Gabriel i altres.\nLa solució és ben senzilla. D'un cop i per sempre cal deixar Avancem i altes grups de banda i que Poble Lliure i altres facin cami cap a la independència.\n10 de febrer de 2016, 07.18 h\nAlgú li podria explicar a aquesta "noieta" el mal que podria arribar a fer amb les seves "idees" dels nassos ???\nAlgú li podria explicar que les frustracions es curen al psicòleg i NO fent la punyeta a un Govern Català, que lluita\nper arribar a la Independència del nostre País ???\nAlgú podria explicar als catalans quina "merda"de llei electoral tenim, que permet que una XIMPLETA com aquesta,\na qui inclús dintre del seu propi "partidet" recolzen "quatre gats", tingui poder per engega... Llegir més\n9 de febrer de 2016, 16.19 h\nAnna Gabriel representa a tota la CUP o només a Endavant-Osan? Tota la CUP pensa com Gabriel?\nAixò que diu sap que no passarà perquè si fes caure el govern i hagués noves eleccions, el seu futur com a política acabarà desapareixent i la patacada que es fotrà tota la CUP serà còsmica.\nDeixa d'amenaçar, Anna! Que tu tampoc fas cap por.\nLa classe treballadora no vota Endavant ni correntroig. Girona\n9 de febrer de 2016, 14.30 h\nEndavant una eina per la classe treballadora???!!! però si no us voten ni els que tenim la sort de tenir feina!\n9 de febrer de 2016, 13.50 h\nQualsevol que sigui traidor a la victoria final de la NACIÓ catalana, mereix la més freturosa repudiació i no es mereix NI UN SOL VOT !!! I tindrà d' acabar com la Rosa Diaz i el seu partit. El Sant Martí l'hi arribarà tard o d'hora. Qui malpensa, malcomporta i malfà acaba per badallar !!!\n9 de febrer de 2016, 13.15 h\nManaires de la CUP:\nSou lliures de fer-li el joc a Espanya amb l'excusa d'una suposada puresa ideològica.\nSou lliures de negar-li l'amor a Catalunya a benefici de la vostra idolatría nihilista, apàtrida i anarquista.\nSou lliures per fer de l'odi i el resentiment l'únic motor de les vostres actuacions.\nSou lliures i us reconec el dret de dir i fer tot el que jo rebutjo i abomino per eixorc i destructiu.\nPerò us nego el dret a servir-vos de l'engany i la mentida. Molta gent us va votar... Llegir més\n9 de febrer de 2016, 12.35 h\nGabriel : MAL BICHO !!\n9 de febrer de 2016, 10.24 h\nSi un partit es presenta per fer política quan no en vol fer, quan no vol entrar al govern per mullar-se i governar, quan no volen ser manats per l'ordre o full de ruta per tothom que estigui dins un consens representatiu. Quin paper fa en un hemicicle on només representa l'oposició a tot allò que no fa el que ELL diu? és tan incongruent que no es pot ni opinar d'ELLS a no ser deixar-los de banda per sempre més. Alguns ciutadans els varen donar suport votant per fer una aportació a la In... Llegir més\n9 de febrer de 2016, 09.49 h\nCUPEROS ! ! ! ! SI LA VOSTRA PARAULA NO VAL PER RES . . . . PER QUÈ HA DE SER BONA LA ÚLTIMA?. . . .\nEn les properes eleccions, molts us recordarem i no gratament precisament. Aneu sembrant, aneu.\n9 de febrer de 2016, 07.23 h\n#16 ALS POCS "NONS" QUE HI HAVIA A LA CUP SE'LS HAN CARREGAT.\nTENEN TRETS DE DICTADURA PURA I DURA.