Opinió, reflexió i informació | Càtedra Unesco de Diversitat Lingüística i Cultural | Pàgina 2\n47. Diversitat i llengua llatina\nPublicat 15 juliol 2020 | Per mercem\nEls qui aprenen la gramàtica llatina per primera vegada poden tenir la temptació de considerar la llengua com una cosa fossilitzada, estrictament estandarditzada. I, tanmateix, va evolucionar en les diferents parts de l’Imperi Romà cap a un ventall de llengües diferents (les romàniques), estretament relacionades entre si, però prou diferents perquè un parlant nadiu d’una hagi d’aprendre a parlar-ne una altra. Antigament, el llatí era una llengua viva, que evoluciona de forma gradual. En els darrers quaranta anys aproximadament, s’ha conegut la diversitat del llatí durant l’època romana gràcies sobretot al descobriment de tauletes d’escriptura de diferents parts de l’antic Imperi. Aquestes no reflecteixen l’ús de l’alta literatura sinó el de la gent corrent, que en alguns casos dictava als escribes, de manera que de vegades observem exemples de parla quotidiana. S’han trobat tauletes en diverses parts de l’Imperi, com ara la Gran Bretanya, que és una font de nous descobriments ben particular. Moltes tauletes provenen del campament romà de Vindolanda, a la muralla d’Adrià, que data aproximadament de principi del segle ii dC. Sovint són cartes privades. Una categoria diferent és la de les malediccions dirigides contra algú que ha fet mal a qui escriu o fa escriure. Aquestes, de vegades un substitut d’un servei de policia aleshores inexistent, han aparegut durant un llarg període per tot el món antic en grec i llatí, i se n’han fet troballes importants en llatí a la Gran Bretanya, com per exemple a Bath i a Uley, al comtat de Gloucestershire.\nUna de les cartes de Vindolanda (Tab. Vindol. 291) conté possiblement la primera obra d’escriptura de mà d’una dona. Claudia Severa convida la seva amiga Lepidina a la seva festa d’aniversari. La carta està escrita a dues mans, una per a la invitació formal i l’altra per a una expressió d’afecte a Lepidina al final. La invitació la va escriure un escriba i, després, Claudia va acabar-la amb una salutació afectuosa, dient a Lepidina anima mea. . . . karissima, “la meva ànima més estimada”. Lepidina escriu carissima amb k, com recomanaven els gramàtics davant la lletra a. El canvi de mans no és estrany en aquestes cartes.\nLa diversitat regional i social de la llengua llatina és motiu de comentari des d’aproximadament el 200 aC. Per exemple, el personatge rústic Truculent en l’obra de Plaute amb el mateix títol utilitza la paraula rabonem per arrabonem, que és recollit alhora per un altre orador i qualificat de “monstre” (beluam). Truculent es defensa al seu torn citant com a (suposada) correspondència un terme dialectal “com el fan servir els prenestins”. Sens dubte es considerava graciós que davant d’un públic romà justifiqués una anomalia lingüística citant un ús de Palestrina. A la fi de la República, el reconeixement de varietats regionals de la llengua fora de la ciutat va començar a generar un debat ideològic, en què alguns “puristes” urbans es queixaven de la “duresa” de les varietats rurals (vegeu, per exemple, Ciceró, De oratore 3.42) i intentaven extirpar la seva influència a la ciutat. En concret, Ciceró es pronuncia a favor dels valors del llatí romà, que considerava amenaçat per culpa de l’afluència de forasters (Brutus 258). Tanmateix, alguns comenten que el llatí “rústic” era més neutre fent observacions fonètiques. El contemporani de Ciceró, Varro, una persona formada i autor d’una obra sobre la llengua llatina, menciona una pronunciació rústica de via, com a veha. Les actituds respecte a la variació percebuda entre els dialectes de la ciutat i els del camp no eren uniformes. Hi havia qui trobava les varietats rurals com a antigues i les va conrear. Ciceró (De oratore 3.42) es refereix a L. Cotta, que es delectava amb el “so rústic de la seva veu” i pensava que reflectia la parla d’una època passada.\nTorno ara a noves tauletes d’escriptura i altres descobriments i algunes proves que mostren aspectes de la diversitat del llatí.\nLa paraula literària amb què es designava el “cavall” era equus, que apareix centenars de vegades en els textos clàssics. Es tracta d’una paraula que, malgrat la seva freqüència, no sobreviu (excepte en el femení: equa ‘euga’) en cap de les llengües romàniques, mentre que el masculí deriva de caballus, un manlleu d’origen desconegut. Caballus és poc freqüent en la literatura llatina i acostuma a aparèixer en gèneres menors o a usar-se amb to pejoratiu, referit a un cavall de baixa qualitat. A les tauletes de Vindolanda encara no ha aparegut cap cas de equus. Cal destacar que caballus és el terme que utilitza el personal militar que hi està destinat (quatre exemples fins ara, un en una tauleta acabada de publicar, el 2019). Com que es tracta d’animals de l’exèrcit, és poc probable que hagin estat de baixa qualitat. Les tauletes de Vindolanda són potser l’únic corpus existent del món romà en què es prefereix caballus a equus. Això és una prova de la diversitat social de la llengua a principi del segle ii. L’home del carrer feia servir caballus, mentre que l’alta literatura utilitzava equus. El terme quotidià es va mantenir en gran mesura submergit, però les tauletes d’escriptura l’han tret a la superfície i han demostrat que no era merament despectiu.\nUn altre cas semblant és el de la paraula “sang”, en llatí clàssic sanguis, cas acusatiu sanguinem. En les tauletes d’escriptura d’Uley, Bath i l’estuari de Hamble, a la Gran Bretanya, recentment ha aparegut una forma acusativa sanguem cinc vegades, cosa que reflecteix una estandardització del nombre de síl·labes de les diferents formes dels casos. Ara queda clar que va ser aquesta forma submergida (i no la paraula literària, neutra, sanguen, com es pensava abans) la que va generar formes romàniques com l’italià sangue, el francès sang, el català sang i el portuguès sangue.\nO també el nom deverbal abstracte vectura del llatí clàssic (de l’acció de transportar algú o alguna cosa) es troba ara en una tauleta de Vindolanda (600) no sols en una forma amb assimilació consonàntica (vetura amb ct > t) sinó també amb un significat concret (= ‘vagó’). En aquest cas, trobem de bell antuvi una forma que anticipa el mot francès voiture i l’italià vettura.\nEls nous descobriments també treuen a la llum contactes per tot l’imperi romà que van contribuir a la diversitat de la llengua. Per exemple, durant l’Imperi es van introduir diversos manlleus del grec al llatí a Egipte, probablement en cercles militars, i mots que tenien ús en llatí més enllà d’aquesta regió. Un exemple és amaxa ‘vagó’, < ἅμαχα, que es troba a l’òstracon de Wâdi Fawâkhir i també en una carta del camí de Myos Hormos. La paraula es troba també en els òstracons grecs de Wâdi Fawâkhir, i evidentment va entrar en el llatí localment sense difondre’s més enllà.\nMoritix, una paraula cèltica que significa “mariner” (literalment, “un que va per mar”), va trobar-se el 2002 en una inscripció llatina d’un jaciment arqueològic de Southwark, a Londres (British Epigraphy Society Newsletter 8, 2002). És una paraula que havia entrat en llatí a les províncies celtes, que denota un tipus de comerciant. L’últim testimoni suggereix vincles comercials entre les regions de Londres i les cèltiques del canal de la Mànega.\nEl 1994 va veure la llum un altre element sorprenent: una tauleta de maledicció de Brandon, a Suffolk. L’objecte robat es denomina popia. Popia és reconeixible com a paraula sense etimologia que significa ‘cullerot’. La paraula perviu en gal·loromànic, principalment amb el significat de “cullerot”. L’atestació de Brandon torna a suggerir una connexió entre la Gàl·lia i la Gran Bretanya. Popia deu ser una paraula dialectal per a “cullerot”, ja que hi havia altres termes amb aquest significat, com ara trulla.\nEvidentment, per a obtenir informació sobre la diversitat lingüística del llatí i les seves causes, no ens basem només en tauletes d’escriptura i objectes similars. Ja hem esmentat abans algunes mostres literàries de la variació dialectal entre Roma i les zones rurals d’Itàlia en temps de la República. Esmento aquí només un altre conjunt de material literari, d’època imperial (textos cristians), que va donar un impuls a la variació lingüística. Les traduccions de la Bíblia van constituir una nova influència en el llatí durant l’Imperi. Es tractava de textos traduïts de l’hebreu (Antic Testament) i del grec (Nou Testament), i de vegades les característiques sintàctiques es reprenen en les versions llatines des de la llengua origen. Per exemple, en llatí clàssic amb verbs de dicció el cas datiu s’utilitza normalment per a expressar el destinatari, mentre que en les llengües romàniques el datiu s’ha substituït per formes derivades de la preposició llatina ad, excepte en el cas dels pronoms. Sembla que les traduccions al llatí de la Bíblia han estat una influència que va afavorir la substitució del datiu per ad. En la versió llatina de l’Antic Testament ad és habitual amb els verbs de dicció, per influència de l’hebreu, i en l’evangeli de Sant Joan també s’utilitza ad, per influència del grec. Sembla que alguns escriptors cristians van prendre aquest ús de ad de la Vulgata i el van integrar en les seves obres, com és el cas de sant Jeroni en les seves cartes. Seria incorrecte suposar que la influència bíblica era el principal factor determinant del canvi del datiu a ad (amb noms comuns i propis), un canvi amb una història elaborada i factors determinants complexos, però hi va tenir un paper important.\nEls pares de l’Església també van intentar influir en la llengua. Un cas notable és el dels dies de la setmana. Els noms pagans, que feien al·lusió a déus pagans (p. ex. dimarts < dies Martis), es van estigmatitzar i es va fer un esforç per introduir, seguint “el dia del Senyor” ((dies) dominica/dominicus), locucions com secunda feria ‘dilluns’, tertia feria, etc. Feriae, plural en llatí clàssic, originalment significava ‘festiu, dia sant’. La reforma va tenir èxit a Portugal (per exemple, segunda-feira, “dilluns” en portuguès). També les van utilitzar en llatí tardà escriptors cristians d’altres parts de l’Imperi. El text de pelegrinatge Peregrinatio Aetheriae, escrit per una dona de la Gàl·lia, fa un ús profús de les locucions, amb ordinals secunda a sexta. Un altre escriptor gal, Cèsar d’Arles, en un dels seus sermons publicats, instava els seus destinataris a usar les noves denominacions. No obstant això, l’ús no va perviure en gal·loromànic.\nUn èxit lèxic d’origen cristià va ser la paraula grega parabola (παραβολή), que es va utilitzar en el Nou Testament grec i d’allà va passar com a manlleu a les traduccions llatines, amb el significat de ‘paràbola, exemple’. Va sobreviure en les llengües romàniques amb el significat de “paraula”, probablement passant per un significat intermedi “Paraula (de Déu, Crist”).\nAixí, el llatí tenia una diversitat determinada, per exemple, mitjançant contactes comercials, moviments de l’exèrcit, els esforços dels reformadors, les simplificacions morfològiques i les diferències actitudinals envers els lexemes en les diferents classes socials, sobre les quals estem aprenent més amb els nous descobriments. Simplement n’he fet un esment superficial més amunt.\nTanmateix, hi ha diversitat més enllà de les variacions geogràfiques i socials en una sola llengua. En un sentit més ampli, la diversitat lingüística es redueix significativament per l’imperialisme i les comunicacions modernes que condueixen a la mort de la llengua. S’ha estimat que al voltant del 100 aC es parlaven 60 idiomes a la conca de la Mediterrània, mentre que cap al 400 dC només en sobreviuen aproximadament mitja dotzena (a part del llatí i el grec). El llatí havia començat eliminant les llengües d’Itàlia, i d’aquí es va estendre més enllà. El grec va conservar un alt prestigi i va conviure amb el llatí a les parts orientals de l’Imperi. La mort de la llengua és un fenomen que preocupa d’una manera generalitzada en el món actual.\nTanmateix, no sentim a parlar d’una política romana agressiva d’eliminació de les llengües locals. Per exemple, el púnic es va continuar parlant a l’Àfrica fins a molt avançat l’Imperi. Una vegada més, els nous descobriments han posat de manifest el bilingüisme local i han mostrat que algunes llengües locals van coexistir almenys durant un temps amb el llatí i hi van interactuar. La prova més important, amb diferència, d’aquesta mena de fenòmens la proporcionen els registres d’una terrisseria a La Graufesenque, a prop de Millau, a França, a la riba esquerra del riu Dòrbia (publicada el 1988). La terrisseria produïa estris de sigillata aretina al nord d’Itàlia. Alguns dels terrissaires que hi treballaven tenen noms d’origen llatí i altres els tenen d’origen gal. Probablement, hi havia hagut immigració de terrissaires d’Arezzo al Sud de la Gàl·lia. Alguns dels registres són en gal i altres en llatí, però en altres hi ha alternança de llengües. S’apliquen flexions llatines a paraules gal·les i flexions gal·les a les llatines. En conjunt els dos idiomes es diferencien, però s’observen canvis de llengua (alternança de llengües) en un mateix text. Aquesta alternança de llengües quadra amb una comunitat parcialment bilingüe en què els ceramistes es comuniquen en ambdós idiomes.\nEn conclusió, la diversitat del llatí es mostra en diverses fonts, però és important ser conscient de la quantitat, cada vegada major, de documents no literaris que, si arriben a mans de col·leccions públiques més que no pas a col·leccionistes privats, poden contribuir a una revisió gradual de la història de la llengua…\n46. El paisatge lingüístic actual de la llengua maori a Aotearoa/Nova Zelanda: una visió personal\nPublicat 18 juny 2020 | Per mercem\nEls maoris, poble indígena d’Aotearoa (nom maori de Nova Zelanda), constitueixen el 16,5% de la població total del país, 4.699.755, és a dir, 775.836 (Statistics New Zealand, 2019). Segons Statistics New Zealand (2019), 185.955 persones (4,0%) de la població total, incloent-hi no maoris, es declara capaç de parlar te reo Māori (la llengua maori) amb diversos nivells de domini.\nD’aquests, n’hi ha 159.645 que són maoris (20,6%), però aquesta xifra és problemàtica, atès que sovint parlants amb un menor domini sobrevaloren les seves capacitats, mentre que parlants amb més domini tendeixen a infravalorar-les. La realitat és que te reo Māori lluita per sobreviure perquè encara hi ha pocs parlants de segona llengua amb un bon domini i encara menys parlants que la tenen com a primera llengua.\nEl període del Renaixement cultural maori, que es remunta a la dècada de 1970 a Aotearoa/Nova Zelanda, va donar lloc a diverses iniciatives de revitalització de la llengua maori durant els vint o trenta anys següents, entre les quals podem esmentar: la represa de taonga pūoro (instruments musicals maoris tradicionals), representacions maoris, iniciatives culturals com Te Kōhanga Reo (els denominats nius lingüístics, escoles bressol amb el maori com a llengua d’ensenyament) i Kura Kaupapa Māori (escola primària que segueix la tradició maori i usa la llengua com a mitjà d’instrucció), tā moko (art tradicional del tatuatge), cadenes radiofòniques en maori, un canal de televisió maori i accions per a recuperar la terra tribal maori.\nAquestes iniciatives han sorgit en el marc de les protestes maoris i la pressió al govern, i es poden descriure com a afirmacions de sobirania maoris. La capacitat de parlar te reo Māori esdevingué un component intrínsec de la identitat cultural maori i el seu reconeixement com a primera llengua d’Aotearoa/Nova Zelanda continua essent una reivindicació de l’agenda política per part dels maoris. En la darrera dècada, tot això ha fet que el govern de Nova Zelanda hagi aprovat la Llei de la llengua maori 2016.\nAquesta resposta s’ha obtingut plantejant-se objectius concrets. Te Maihi Karauna – l’Estratègia de la Corona per a la revitalització del maori 2018-2023, sorgida de Te Ture mō te Reo Māori 2016 (la Llei de la llengua maori 2016), ha creat una nova manera d’entendre la revitalització de la llengua. La Llei establia una col·laboració entre la Corona, iwi (tribus) i els maoris, representats per Te Mātāwai, una entitat independent. Te Mātāwai se centra en llars, en comunitats i en l’educació d’infants maoris com a parlants de te reo Māori com a primera llengua (Te Maihi maori). La Corona se centra en la creació d’una societat neozelandesa en què es valori, s’aprengui i s’usi te reo Māori mitjançant el desenvolupament de polítiques i serveis que donin suport a la revitalització lingüística (Te Maihi Karauna).\nTe Maihi Karauna proposa tres objectius molt ambiciosos a assolir el 2040:\nQue el 85% (o més) de neozelandesos valorin te reo Māori com a part essencial de la identitat nacional;\nQue un milió de neozelandesos puguin parlar te reo Māori almenys en un nivell bàsic.\nQue 150.000 maoris de 15 anys o més usin te reo Māori tant com l’anglès.\nAixò representa un gran repte per a nosaltres com a nació perquè demana un canvi d’actitud sobretot per part dels neozelandesos no indígenes, que han d’adoptar te reo Māori. Un estudi del 2019 amb el títol Ki te tahatū o te rangi: Normalising te reo Māori across non-traditional maori language domains presentava el panorama dels neozelandesos no indígenes pel que fa a les actituds lingüístiques dins de les seues organitzacions. La recerca explorava la integració del maori en diverses organitzacions d’Aotearoa/Nova Zelanda. Segons Haar, Ka’ai, Ravenswood i Smith (2019), la recerca identificava per què les organitzacions usaven, donaven suport i afavorien l’ús de te reo me ngā tikanga Māori (la llengua i la cultura maori) a Aotearoa/Nova Zelanda i els obstacles que evitaven que ho fessin. Entendre les forces impulsores i les barreres de la terminologia te reo Māori i l’ús de la cultura maori al lloc de treball és essencial per a assolir un increment de l’ús del maori en la societat de Nova Zelanda.\nLa tecnologia també hi té un paper cada vegada més important en la normalització lingüística, atès que s’utilitza cada vegada més per a la documentació i la revitalització de les llengües amenaçades, moltes de les quals semblen estar fent una bona transició als nous mitjans, incloent-hi el maori a Aotearoa/Nova Zelanda.\nUn bon exemple d’això és la Kupu app, disponible gratuïtament a App Store com a Kupu Spark. Era un projecte col·laboratiu entre Spark New Zealand i Colenso BBDO (dissenyadors creatius), Google i l’equip del diccionari Te Aka Māori de la Fundació Te Murumāra, una organització sense ànim de lucre creada en memòria del professor John Moorfield, un col·lega molt estimat, mentor i amic.\nNota: Kupu, que significa ‘mot’ en maori, es va presentar en la Setmana de la Llengua maori al setembre del 2018. L’app permet als usuaris fer una foto d’alguna cosa de l’entorn, la identifica i ofereix la traducció al maori en temps real (també ho fa amb fotos prèviament emmagatzemades en el dispositiu). El Te Aka Māori – English, English – Māori Dictionary (Te Aka) és el diccionari que dona suport a la Kupu app i ofereix traduccions amb una qualitat garantida.\nLa Kupu app va ser finalista en els Premis Anuals de la Comissió del Maori en la categoria Te Wiki o te Reo Māori (Setmana de la Llengua Maori) i va guanyar. També va rebre el premi global, Te Tohu Huia te Reo / Premi Suprem. En aquest context la Kupu app ha assolit un èxit extraordinari, com mostren les estadístiques següents:\nKupu va ser l’app número 1 de l’App Store i Google Play durant la Setmana de la Llengua Maori 2018.\nDes del llançament de l’app el 8 de setembre del 2018, hi ha hagut un total de 7.014.124 trucades per API (interfície de programació d’aplicacions) amb l’app (això vol dir que cada vegada que algú usa l’app fa una trucada a la nostra API).\nEl 4 de setembre de 2019 el total de trucades era de 5.043.765.\nLes trucades per API des d’aleshores fins ara (4 de juny de 2020) és de 1.970.359.\nEn aquest moment, 294.597 persones usen l’app (4 de juny de 2020).\nS’han fet 3.365.179 fotos en l’app a càrrec de 242.764 persones (4 de juny de 2020).\n26.321 persones han penjat imatges (4 de juny de 2020).\nS’han sentit 4.687.500 fitxers de so (4 de juny de 2020).\n62.106 persones han visitat el web 72.762 vegades (4 de juny de 2020).\nEl llaç de control millora la llengua; permet als usuaris introduir correccions o suggerir traduccions alternatives, amb la supervisió d’un expert en llengua maori.\nUn altre exemple és Te Tomokanga Rauemi Reo, un portal d’Internet te reo Māori que inclou un vast corpus de te reo Māori i de mātauranga Māori (coneixement maori) creat a partir de recerca documental, wānanga (discussions sobre temes concrets) i entrevistes. La construcció del portal Te Tomokanga Rauemi Reo s’alimenta de recerca en marxa, requeriments d’usuari i bones pràctiques per oferir un entorn amable i efectiu d’accés al maori i al coneixement maori.\nNota: El projecte Tomokanga Rauemi Reo ofereix un directori amb cercador que inclou continguts i materials procedents de la cerca, la revisió i la recerca relatius a la llengua, referències, col·leccions i enllaços maoris que poden ser rellevants.\nEl web tindrà un llarg recorregut en el futur per tal com permet que s’hi afegeixin altres projectes digitals en els propers anys. Altres investigadors podran usar el portal com a mitjà per a compartir recursos digitals maoris amb un públic més ampli.\nEn el web s’han usat metadades i normes d’arxiu, que demanen recerca documental, implementació de normes de documentació nacionals i internacionals, així com tecnologia de la informació innovadora, aplicacions i desenvolupament.\nEl públic a què s’adreça inclou qualsevol persona que necessiti suport en el seu viatge a través de la llengua i el coneixement maoris. El web ofereix accés a recursos lingüístics maoris, incloent-hi publicacions, ràdio, programes de televisió, iniciatives comunitàries, llocs web i xarxes socials. Se centra només en recursos per al maori i es concep com el portal que amb el temps esdevindrà el preferit per als que necessitin recursos lingüístics en aquest llengua o hi estiguin interessats.\nCom a primera llengua d’Aotearoa/Nova Zelanda, te reo Māori té un paper important en la identitat i el benestar dels maoris (Houkamau & Sibley, 2010). Així doncs, com ja indica la recerca de Fishman, Hinton, McCarty i molts altres, no sorprèn l’increment de pares maoris, molts dels quals són aprenents de maori com a segona llengua que han assolit un domini alt, que decideixen educar els fills en te reo Māori.\nPer tal d’entendre els factors que contribueixen a una transmissió intergeneracional reeixida de te reo Māori dins de la whānau (família), es va posar en marxa un estudi d’un període de 3 anys. Aquest estudi, Te Reo o te Pā Harakeke, presenta alguns resultats interessants. El focus de la recerca era:\n…el reptes a què han d’enfrontar-se les famílies, les estratègies que fan servir i els recursos en què es basen per a criar infants que parlen maori i assegurar que te reo Māori és la llengua primària i principal de la casa i els entorns relacionats en què funciona la família, com ara el supermercat, la platja, el parc, les marae, la piscina i la biblioteca. (Ka‘ai, 2020, p.3).\nEls resultats d’aquest estudi mostren un consciència major de les circumstàncies que impliquen una amenaça per a la llengua a Aotearoa/Nova Zelanda i donen impuls als esforços per promoure l’ús de la llengua maori en l’ús quotidià en un ventall ampli de contexts. En tot l’informe, no es podia recalcar massa la importància de promoure l’ús del maori a la llar. Les iniciatives educatives, com Kura Kaupapa maori i Te Kōhanga Reo, només poden tenir èxit si la llengua es reforça a casa. Si bé és cert que l’escola té un paper important en el manteniment i la supervivència de les llengües indígenes, Fishman (1991) ha destacat el fet que una revitalització reeixida de les llengües amenaçades demana reinserir la llengua fermament a la llar mitjançant la transmissió de pares a fills. Aquesta perspectiva és compartida per Hinton (2008), que afirma que “..si el pare o la mare parlen amb fluïdesa, ha de ser la llengua de comunicació entre progenitor i infant, o tota l’estona o durant una part significativa del temps” (p. 13).\nEn la mesura que la llar sigui un puntal de la llengua maori, els infants no hauran d’anar a l’escola a aprendre-la, sinó que l’escola la reforçarà i ampliarà el que l’infant rep a casa. Com afegeix Hinton (2008), “l’autèntic ‘gir del canvi lingüístic’ no pot reeixir a la llarga si les famílies no fan el seu propi procés”.\nCom a mare activista, vaig haver d’aprendre la meva llengua com a segona llengua. Vaig enviar la meva filla a Te Kōhanga Reo i Te Kura Kaupapa maori perquè estigués exposada a la llengua cada dia. Després jo continuava el treball amb ella a casa, cosa que sovint era difícil perquè era l’únic progenitor que podia parlar te reo Māori amb ella a casa. La idea era portar la llengua a l’entorn de la llar i aturar el declivi ulterior o la pèrdua de la llengua en la meva família, cosa que hauria de donar lloc a una transformació a llarg termini. Aquest procés m’ha funcionat bé perquè he vist de primera mà que el millor moment per a aprendre una llengua és de petits. Tinc sort que la importància de te reo Māori ha quedat indeleblement impresa al cap i al cor de la meva filla, la qual, juntament amb el seu home, també parlant de maori, estan educant la seva filla (la meva neta) en te reo Māori com a primera llengua i ella és la primera que la té com a llengua materna en la família des del 1881. Joshua Fishman va dir que la vitalitat d’una llengua està en la transmissió d’una generació a una altra. “Els que vam participar en els primers temps del moviment Kōhanga Reo per donar accés als nostres fills a te reo Māori només podíem somiar el dia en què els nostres fills esdevindrien pares i criarien els nostres nets en la llengua, i això confirmaria la dita que l’aprenentatge de la llengua comença amb l’alletament. Per alguns de nosaltres, inclosa jo mateixa, aquest somni s’ha fet realitat” (Ka’ai, 2020) .\nLes moltes iniciatives maoris dels darrers 50 anys a Aotearoa/Nova Zelanda per desenvolupar un paisatge en què pugui créixer te reo Māori són part del continu de represa de la revitalització lingüística de la llengua. Confiem que amb les recents iniciatives per a normalitzar la llengua en àmbits tradicionalment no maoris dins d’una societat dominant no maori, impulsades pel nombre creixent de famílies maoris que eduquen els fills en te reo Māori a casa, te reo Māori s’enfortirà i tornaré a veure la revifada de la transmissió intergeneracional de la llengua en generacions de famílies maoris i l’emergència de parlants nadius de maori en una societat novament maori.\nHaar, J., Ka‘ai, T., Ravenswood, K. & Smith, T. (2019). Ki te tahatū o te rangi: Normalising te reo Māori across non-traditional Māori language domains.\nHinton, L. (2008). Learning and teaching endangered indigenous languages. En: N. Van Deusen-Scholl & N. H. Hornberger (Eds.). Encyclopaedia of language and education (2nd edition). Volume 4: Second and foreign language education (pp. 157-167). New York, NY: Springer.\nHoukamau, C.A. & Sibley, C.G. (2010). The multi-dimensional model of Māori identity and cultural engagement. New Zealand Journal of Psychology, 39(1), 8-28.\nKa‘ai, T. (2020). Te Reo o Te Pā Harakeke – Final Report. Informe no publicat.\nKa‘ai, T. (2020). Te Whare Matihiko o te Reo – Final Report. Informe no publicat.\nKa’ai, T., Mahuta, D. & Smith, T. (2019). Te Aka Māori – English, English – Māori Dictionary: the engine behind the Kupu app, a high impact collaborative Māori language revitalisation project. [Comunicació]. Australex Conference, Canberra, Austràlia.\nKa’ai, T., Mahuta, D. & Smith, T. (2019). The Kupu App: A high impact collaborative language revitalisation project. [Comunicació]. Pullima Conference, Darwin, Austràlia.\nMoorfield, J. C. (s.d.). Māori Dictionary, Te Aka Māori-English, English-Māori Dictionary. https://maoridictionary.co.nz\nSpark New Zealand (2018). Kupu – Take a photo, learn a language: About. https://kupu.co.nz/about/\nStatistics New Zealand (2018, 2 d’octubre). Expected updates to Māori population statistics. https://www.stats.govt.nz/news/expected-updates-to-maori-population-statistics\nTe Puni Kōkiri, (2019, febrer). Maihi Karauna: The Crown’s Strategy for Māori Language Revitalisation 2019-2023. https://www.tpk.govt.nz/docs/tpk-maihi-karauna-en-2018-v2.pdf\nTe Puni Kōkiri (2018, agost). Maihi Karauna: The Crown’s Strategy for Māori Language Revitalisation 2018–2023 Consulta: agost-setembre 2018, https://www.tpk.govt.nz/docs/tpk-maihi-karauna-en-2018.pdf\n43. Nous parlants, llengües minoritzades i descolonialitat a Europa\nPublicat 19 febrer 2020 | Per mercem\nQuè són els “nous parlants”? Per què hi ha tant d’interès? En aquest escrit explicaré com ha sorgit el concepte de nous parlants en algunes comunitats lingüístiques i quins debats ha suscitat. També reflexionaré sobre el que els nous parlants signifiquen per a les llengües minoritàries i en perill de substitució lingüística. Argumento que els nous parlants poden ser una esperança de futur per aquestes llengües; però que per això cal desfer-se de les ideologies lingüístiques associades a l’estat nació i al colonialisme.\nEntre els anys 2013 i 2017 tingueren lloc a Europa les activitats d’una xarxa acadèmica de sociolingüistes que investigaven el fenomen dels anomenats “nous parlants”. La xarxa la presidí Bernadette O’Rourke, aleshores professora a la Heriot-Watt University d’Edimburg i especialista en la sociolingüística del gaèlic irlandès. Durant aquest temps s’organitzaren una cinquantena de congressos i seminaris en els quals participaren més de 300 persones de 28 països europeus i que el 2017 ja s’havien comptabilitzat unes 150 publicacions científiques sobre el tema. Es pot trobar informació més detallada a https://www.nspk.org.uk/ i a la publicació de Bernadette O’Rourke i Joan Pujolar: From New Speaker to Speaker, Outcomes, reflections and policy recommendations from COST Action IS1306 on New Speakers in a Multilingual Europe: Opportunities and Challenges. IAITH: Welsh Centre for Language Planning, Cardiff, 2019. ISBN: 9781900563123.\nEl tema sorgí durant la dècada dels 2000 a partir d’uns casos molt concrets al País Basc, Galícia i Irlanda en relació amb la promoció de les respectives llengües minoritzades. En aquests contextos ja feia dècades que hom parlava d’un perfil específic de parlants d’aquestes llengües a qui s’anomenava, respectivament, euskaldunberriak, neofalantes i gaeilgeoir. Els tres termes tenen matisos lèxics diferents: el basc apunta literalment a nous “bascoparlants” mentre que el gallec sembla més genèric i el darrer pot designar, segons el context, qualsevol parlant de la llengua gaèlica. Amb tot, els termes s’han emprat convencionalment per designar unes persones que parlen la llengua del país però que són percebudes com a diferents dels parlants que sempre hi havia hagut d’aquestes llengües.\nPer entendre les raons que porten a tractar aquestes persones com uns parlants especials, cal comprendre la història de les minories lingüístiques europees, la majoria de les quals comparteix aspectes importants. Han patit -per dir-ho així- de forma directa la imposició dels estats nació, una invenció europea després exportada arreu del món amb el colonialisme. Tots els estats nació es van articular a l’entorn d’un grup lingüístic (i les excepcions són en realitat estructures estatals federades en base a grups lingüístics). Com sabem, però, els territoris dels estats podien incloure parlants de llengües diferents de la del grup dominant. En termes generals, aquest grup dominant controlava les institucions polítiques i el poder econòmic, de forma que les llengües no estatals patiren una exclusió política i econòmica. La creació d’infraestructures, inversions, innovacions tècniques, serveis, noves iniciatives econòmiques han estat fetes prioritàriament per i per als grups dominants. Els parlants de llengües minoritzades eren majoritàriament ciutadans de segona abandonats a una economia rural o extractiva i que només podien incorporar-se a la cultura dominant mitjançant l’escola, el servei militar, el treball a l’administració o a la indústria, tot en la llengua dominant. Les poblacions d’aquestes comunitats s’anaren reduint, primer desapareixent de les grans ciutats, després de les viles i finalment restaren en els petits pobles i zones rurals més remotes. Molts estats perseguiren els parlants de llengües minoritàries mitjançant la repressió i la propaganda; però sovint foren els parlants mateixos que decidiren deixar de parlar la seva llengua als fills per així escapar de la pobresa i de la vergonya.\nAquesta és la història de les comunitats de llengües minoritzades i amenaçades europees, amb alguns pocs casos atípics com el català o el flamenc, parlats per comunitats més grans i econòmicament més fortes. La repressió i/o el menyspreu per aquests europeus començà a canviar, però, després de la Segona Guerra Mundial, quan es començaren a reivindicar els drets civils i els estats començaren a considerar les llengües minoritzades com un patrimoni cultural. El 1960 la Convenció de la UNESCO contra la discriminació en l’educació ja plantejava el dret de l’ensenyament de la llengua materna, que el Consell d’Europa més tard especificà molt més amb la Carta Europea de les Llengües Regionals i Minoritàries (1992). Amb ritmes i en dimensions molt diferents els estats han incorporat o permès d’incorporar llengües minoritzades a l’ensenyament arreu d’Europa. L’ensenyament d’aquestes llengües no s’ha limitat a aquells que encara les parlen sinó també a la multitud de descendents d’aquells que les parlaven i als actuals residents dels territoris lingüístics originaris.\nTot aquest procés ha facilitat que aquestes llengües fossin apreses per més persones. Molta gent ha volgut participar en moviments socials que han buscat la seva recuperació. Hi ha hagut persones que les han après en cursos d’adults, i molts altres que han dut els seus fills a escoles bilingües o d’immersió perquè les aprenguessin ja de petits. En molts casos, el nombre de parlants d’aquestes llengües ha deixat de disminuir o fins i tot ha augmentat lleugerament. Amb tot, han canviat moltes més coses, perquè aquesta nova població que s’ha interessat per aquestes llengües ha estat majoritàriament de perfil econòmic i geogràfic diferent. Ja no és la població rural de sempre. Són persones amb estudis i de totes les professions, i que viuen majoritàriament en viles i ciutats. En alguns llocs on tenim dades, com per exemple el País Basc i Irlanda, els censos mostren que actualment la majoria de parlants d’aquestes llengües són nous parlants d’aquest perfil i viuen en ciutats. Tot això no vol pas dir que aquestes llengües s’estiguin recuperant massivament. Dins les ciutats, els seu parlants solen ser encara molt minoritaris i només les poden parlar entre ells. El que passa també és que els parlants de les zones rurals han seguit disminuint perquè el despoblament rural mai no s’ha aturat. Per això ja hi ha algunes llengües on cap parlant les ha après per transmissió familiar convencional, com són el manx o el còrnic.\nPerò aquest progrés aparent de les llengües minoritzades presenta també les seves contradiccions i són aquestes contradiccions les que han suscitat els debats sobre els nous parlants. En termes generals, la promoció de les llengües va lligada a la seva modernització, i això es contradiu amb els valors simbòlics que fins ara s’havien associat amb aquestes llengües i els qui les parlaven. Promoure una llengua avui en dia vol dir codificar-la per poder-la ensenyar i usar en l’administració i en la comunicació de masses. Requereix també que aquesta llengua tingui una població educada i especialitzada que sigui alhora multilingüe i mòbil socialment i geogràficament. Aquestes llengües ja no poden seguir lligades a un lloc i a una gent que exercien un conjunt molt restringit de professions que desapareixen i que mai no es desplacen fora d’uns llocs i paisatges idealitzats com a romanalles del passat. Modernitzar una llengua ha volgut dir, al capdavall, convertir-la en un codi abstracte i que fa abstracció de qui la parla, i després utilitzar aquest codi com a criteri per atorgar mèrits en l’educació i en la societat. Parlar i escriure la llengua moderna, la de l’estat, representava per a l’individu la seva inscripció als paràmetres de comportament i expressió de l’home racional (que se suposava no només que era mascle, sinó també blanc, heterosexual i físicament íntegre). Les llengües minoritzades representaven el contrari de tot això, lligades a comportaments marcats per la tradició i vinculades a la sentimentalitat i a la feminitat.\nDes d’aquest punt de vista, modernitzar una llengua pot acabar desplaçant i estigmatitzant la gent que sempre l’ha parlada tot reproduint els prejudicis antics contra el món rural. I aquesta és una tensió que es detecta que sorgeix de formes diverses entre aquestes comunitats i els nous parlants. Els nous parlants ho són sobretot de resultes d’haver estudiat les llengües i això té implicacions. En primer lloc, a partir de l’estudi s’aprèn una varietat molt concreta de la llengua: l’estàndard, o el registre formal o literari, segons el cas. En segon lloc, la majoria de nous parlants no aprenen la llengua minoritzada en primer lloc, sinó que és la seva segona o tercera llengua. Aleshores, se’ls detecta de seguida per la manera de parlar. Per una banda parlen d’una manera molt formal i que als parlants tradicionals els sona artificial. Per l’altra, se’ls nota l’accent i les maneres de dir d’altres llengües, sobretot de la llengua dominant. Sovint tenen dificultats amb els sons i els trets gramaticals que en la llengua minoritzada són diferents de la dominant. Aleshores, molts parlants “de tota la vida” tenen la sensació que aquests nous parlants acaben d’imposar en la seva llengua les maneres de dir i pronunciar de la llengua dominant. En alguns contextos es produeix una paradoxa especialment dolorosa, ja que uns i altres s’agafen a idees diferents del que entenen com a “llengua autèntica”. Els nous parlants agafen com a model una llengua que els filòlegs han netejat amb cura de “barbarismes”, és a dir, d’elements sobretot lèxics que els parlants habituals ja fa anys que han agafat de la llengua dominadora. Per exemple, els anomenats “néobrétonnants” anomenen “pellgomz” l’aparell que els bretons de sempre n’han dit “telefon”. Molts d’aquests últims aleshores es neguen en rodó d’adoptar un parlar que ells associen a una gent que posa l’accent de totes les paraules a la síl·laba final, cosa que en bretó és del tot estrany i prové de l’hàbit de parlar francès. En el pitjor dels casos, això pot acabar excloent els parlants tradicionals d’accedir als pocs incentius simbòlics i econòmics que faciliten les polítiques de promoció de la llengua, com és acreditar-se per ensenyar-les, treballar a l’administració o a mitjans de comunicació. Pot provocar fins i tot que alguns es neguin en rodó a relacionar-se amb nous parlants i que abandonin per sempre l’ús de la llengua que es vol defensar.\nTotes aquestes dinàmiques plantegen unes noves contradiccions al si de les comunitats de llengua minoritzada i que afecten tant als planificadors lingüístics, com als treballadors de la llengua (creadors, lingüistes, periodistes), com als parlants en general. Per una banda, és el propi procés de modernització de la llengua el que desencadena inseguretats i a voltes una crisi en les comunitats, un procés que no deixa de ser l’única esperança de poder-la mantenir. Els nous parlants representen aquest futur que sempre s’havia volgut assegurar per a elles; però que no poden tenir sinó transcendint bona part dels imaginaris que els havien assignat un lloc en el passat, en la tradició i en la sentimentalitat. Més enllà d’aquest clos on se les havia tancat, ara les llengües són apropiades per altra gent, agafen l’empremta d’altres llengües i transcendeixen els seus llocs comuns. Aquest transcendir i transformar s`ha de veure doncs com el testimoni de la seva continuïtat i vitalitat; però resta la pregunta de si aquesta transformació s’ha de fer tallant amb la memòria i mantenint en canvi les formes de jerarquització i exclusió que el món modern va bastir en base a les llengües i que sempre ha beneficiat i perjudicat els mateixos.\nSi acceptem que són les ideologies lingüístiques de la modernitat el focus d’aquestes contradiccions, vull suggerir que seguim el fil d’aquesta idea, que ens porta al tema del colonialisme. El colonialisme és al capdavall la projecció que elaboraren els nacionalismes europeus per intervenir a la resta del món. No és casual, aleshores, que les anomenades “llengües indígenes” hagin estat tractades de formes semblants, en molts aspectes, a les llengües minoritzades europees. Els subjectes colonials també es consideraven per definició exclosos de la modernitat, conjuntament amb les seves llengües i formes de vida. En molts d’aquests contextos, els nous parlants també s’han revelat molt importants com ja reconeixia Fishman en el seu conegut llibre Reversing Language Shift. És habitual en moltes comunitats que les llengües siguin apreses per adults i fins i tot ensenyades d’avis a nets o per gent que no les parla habitualment però a qui la comunitat reconeix l’autoritat per fer-ho. El tema de les llengües indígenes també fa molt més visible el lligam entre l’ús de les llengües i les formes de vida cultural i econòmica de cada comunitat.\nÉs interessant constatar, però, que almenys fins ara els qui treballen per revitalitzar les llengües indígenes no testimonien el contrast que hem vist entre nous i “vells” parlants. Més aviat, el contenciós apunta a la qüestió de com s’ha d’ensenyar la llengua i per què (entenent que una cosa porta a l’altra). Els treballs de Duchêne i Heller (2007), Makoni i Pennycook (2007), Wesley (2017) i McCarty et al. (2019) coincideixen a identificar el colonialisme com el paradigma que guia les maneres com les llengües es codifiquen, s’ensenyen, es presenten i es representen en aquestes comunitats. Això és, el colonialisme determina una manera de procedir que acaba expropiant simbòlicament els parlants sobre com és la seva llengua, quina relació hi han de tenir i com la llengua s’ha d’inscriure amb el futur que creuen que han de tenir les seves comunitats. És per això que cada cop es parla més dels plantejaments “descolonials”, perquè no es tracta ja de la qüestió de desmantellar les estructures polítiques i militars dels colonitzadors, sinó de construir paradigmes de coneixement lliures dels esquemes ideològics que van deixar inscrits a les consciències dels seus habitants.\nAplicar els esquemes ideològics i procedimentals de la modernitat a les llengües minoritzades sense més ni més crea aquestes contradiccions. Els reptes que plantegen els nous parlants a les llengües minoritzades d’Europa són en tot cas una expressió dels canvis socials i econòmics que viu el planeta sencer, i per tant no estan del tot desconnectats dels que viuen altres llengües minoritzades d’arreu del món, on també hi ha gent que treballa intensament per aprendre-les. Tant a Europa com a la resta del món tot això es deu igualment a la penetració del capitalisme fins als darrers racons del món habitat, aquest capitalisme que sempre s’ha valgut del colonialisme per justificar la seva vocació conqueridora. Lingüistes de tot el món fan sonar l’alarma per l’accelerada desaparició de les formes de vida que servien de base a milers de petites llengües del planeta. Segurament, l’única manera d’evitar que moltes llengües desapareguin no passarà només per respectar la sobirania política i econòmica d’aquestes comunitats. També caldrà respectar la seva sobirania lingüística.\nDuchêne, Alexandre, i Monica Heller. 2007. Discourses of endangerment: ideology and interest in the defence of languages. New York: Continuum International.\nLeonard, Wesley Y. 2017. «Producing language reclamation by decolonizing ‘language’». Language Documentation and Description 14 (September): 15-36. https://doi.org/10.1080/01434632.2013.794806.\nMakoni, Sinfree, i Alastair Pennycook. 2007. «Disinventing and Reconstituting Languages». En , 1-41. Clevedon: Multilingual Matters.\nMcCarty, Theresa L., Sheilah E. Nicholas, i Gillian Wigglesworth. 2019. A world of indigenous languages : policies, pedagogies and prospects for language reclamation. Bristol: Multilingual Matters Ltd.


Amb motiu de l'estrena a Espanya de l'última pel·lícula de la saga, 'Star Trek: Más allá' ('Star Trek Beyond'), us recordem que l'esperit trekkie sobrevolarà la 49a edició del Festival, que programa diferents projeccions i activitats relacionades\nLa celebració del 50è aniversari de la sèrie original Star Trek serà el leit motiv del proper Sitges – Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya, que tindrà lloc del 7 al 16 d'octubre. La saga, creada per Gene Roddenberry el 1966, s'ha convertit en un autèntic fenomen de culte que compta amb una infinita legió de fans, que tindran l'oportunitat de trobar a Sitges la gènesi i manifestacions de la galàxia trekkie.\nL'univers Star Trek tindrà com a figura visible a Sitges 2016 el personatge de Chekov de la sèrie original, interpretat per Walter Koenig, que visitarà el Festival i rebrà un premi Màquina del Temps. El documental For the Love of Spock, dirigit per Adam Nimoy, una aproximació per part del fill de Leonard Nimoy al punt de vista del seu pare, e l mític Mr. Spock, serà també al Festival. El cartell de Sitges 2016 pren com a referència, precisament, Star Trek. Ha estat realitzat, un any més, per l'agència Xina, amb Rafa Antón com a director creatiu executiu.\nEls trekkies estan d'enhorabona, perquè Sitges 2016 celebrarà la Star Trek Walk, una desfilada pels carrers de Sitges en honor a la saga de culte, el dimecres 12 d'octubre. El Festival compta amb la col·laboració de l'Associació Club Star Trek.\nStar Trek també protagonitzarà dues exposicions a Sitges, que es distribuiran entre l'Edifici Miramar i el Palau de Maricel. La primera estarà formada per tot tipus de materials provinents de col·leccions privades: figures, còmics, maquetes, fotografies autografiades, llibres i marxandatge variat. La segona serà una recopilaci&oac ute; d'il·lustracions creades per diferents artistes espanyols, que reten homenatge a l'univers de la saga.\nLa franquícia Star Trek es compon de cinc sèries de televisió, una sèrie d'animació en 2D i dotze pel·lícules, a més d'una dotzena de videojocs, diferents jocs de rol, centenars de novel·les i relats de ficció.


Troben una guarderia de dinosaures a l’Àrtic\nDinosaures vivint a l'Àrtic | James Havens / University of Alaska Fairbanks\nA diferència del que es pensava fins ara, podrien haver viscut en aquelles latituds tot l'any, sense migrar\nLa idea dels dinosaures com a animals de sang freda que necessitaven temperatures altes per viure podria ser, tal com ja proposava Michael Crichton a ‘Jurassic Park’, una teoria errònia. Un nou estudi, publicat a la revista ‘Current Biology’ i dut a terme per investigadors de la Universitat d’Alaska Fairbanks i la Universitat Estatal de Florida, als Estats Units, documenta la presència de pràcticament tots els tipus de dinosaures a les regions àrtiques del planeta, on probablement vivien tot l’any, fins i tot durant l’època de reproducció i cria, en la primera ocasió que s’ha pogut demostrar això darrer. Així, es desmunten les hipòtesis que afirmaven que aquests animals migraven a latituds més baixes durant l’hivern per fer la posta.\nAls voltants del riu Colville, a Alaska, s’han trobat un gran número de fòssils de dinosaure, molts d’ells d’espècies desconegudes fins ara. Entre ells hi ha dents i ossos petits pertanyents a dinosaures que o bé encara no havien sortit de l’ou o bé feia molt poc que ho havien fet. Tot i que podria ser una casualitat, el fet que les restes, de més de 70 milions d’anys d’antiguitat, s’hagin trobat d’espècies molt diferents demostra que, clarament, la posta era intencional, negant la idea de la migració i mostrant una mena de “guarderia” per a dinosaures on la majoria de grups coneguts hi són representats. La recollida d’aquests ossos va requerir paciència i un ull molt fi per no passar per alt cap mostra, arribant a filtrar la terra molt lentament per trobar dents de la mida del cap d’una agulla, en un procés esgotador. Les anàlisis, però, han demostrat que valia la pena.\nA l’Àrtic, fins i tot aleshores, els estius eren molt curts, de manera que si els dinosaures ponien els ous a la primavera els seus fills serien massa petits com per migrar a la tardor. Durant el Cretaci, el món era molt més càlid que no pas ara, però a l’Àrtic hi hauria continuat havent molts mesos de foscor, neu, molt poca vegetació i molt fred. I tot i així, els dinosaures hi criaven, cosa que fa pensar que els estius devien aportar prou llum i aliment com perquè els dinosaures creixessin i poguessin sobreviure a l’hivern. Així, aquesta investigació resol un dels grans misteris sobre els dinosaures, tot i que planteja moltes més preguntes, com per exemple la manera com devien sobreviure a un hivern àrtic i fent aparèixer hipòtesis com el fet que alguns hibernessin o bé que sobrevisquessin al límit de la subsistència. El fet que s’hagin trobat fòssils de dinosaures i de mamífers però no d’altres rèptils, com serps o llangardaixos, a més, reforça la idea que els dinosaures, en realitat, eren animals de sang calenta.


Una cadira buida com a tot llegat - Diari de Girona\nUna cadira buida com a tot llegat\nalbert soler 09.10.2020 | 00:09\nUna cadira buida com a tot llegat Diari de Girona\nSi als catalans no se'ns en van els diners pagant pensions als expresidents, que ja en tenim uns quants –l'únic que va tenir el detall de morir-se va ser en Tarradellas– se'ns n'aniran en mobiliari i en obres al palau de la Generalitat. Primer va ser Presidentorra qui no podia ocupar el despatx del Vivales, amb la qual cosa vam haver d'habilitar una estança per a ell, que no és que la necessités per gaire res, ves, ja veus la feina que feia, però un governet no pot tenir un president treballant al passadís o en un bar proper a la plaça de Sant Jaume, tirant del wifi de l'establiment. Ara ens trobem que el que no es podrà utilitzar en tot el que queda de legislatura és la cadira de Presidentorra al Consell Executiu. No queda clar si és per respecte cap a la figura absent o perquè, per raons sanitàries, ningú s'atreveix a seure on havia dipositat les presidencials natges el destituït.\nAls catalans ens va el simbolisme. A Girona vam arribar a presentar en públic el faristol on el Vivales havia signat no sé què, i la gent li feia fotos, el tocava, el besava, el venerava. Amb la cadira de Presidentorra es podria fer el mateix, ja que ningú no s'atreveix a seure-hi, és una inutilitat mantenir-la a la sala de Consells de Governet. Es podria passejar per pobles de tota la geografia catalana, fins i tot es podria cobrar un mòdic preu per seure-hi una estona –el poble no és tan primmirat com els consellers–, que les caixes de resistència cada dia estan més buides.\nEls catalans comencen a estar farts de la tabarra de la independència, la prova és que l'1-O, si no fos per TV3, ningú hauria notat que era l'aniversari del dia que tots van ser enganyats pels seus líders. Calen novetats, calen actes que recordin que som un poble oprimit, i res millor per a això que mostrar una cadira buida. Hi ha famílies que mantenen a taula la cadira buida de l'avi, fins molts anys després que l'home hagi passat a millor vida. És una forma de recordar-lo, o potser és mandra de tornar a repartir els llocs a taula. Amb Presidentorra deu passar el mateix, i tenir sempre una cadira buida mentre es discuteixen accions de govern, és la millor forma de recordar-lo, ja que no hi ha cap diferència amb quan hi era present.\nRecordar Presidentorra amb una cadira buida és una idea extraordinària, res simbolitza millor el pas d'aquest home per la Generalitat que un objecte inanimat, sense cervell. L'estrany és que fins ara a ningú se li hagués acudit representar-lo així, els despatxos de l'administració a tot Catalunya haurien de tenir penjada la foto oficial d'una cadira buida, molt més reconeixible com a president que un retrat de Presidentorra. Un va a fer una gestió a un despatx oficial, veu a la paret la foto de Presidentorra i pensa que és l'avi del subsecretari. En canvi, veu la foto d'una cadira buida, i recorda aquell president gris i fugaç que era com si no hi fos, sí home, aquell, ara no en recordo el nom però ja sé qui vols dir.\nÉs clar que la cadira buida també ens transporta al patetisme dels marits abandonats que es resisteixen a reconèixer la seva solitud i guarden a casa, intocable, la cadira, el coixí, o el llençol que utilitzava la seva santa abans d'embolicar-se amb el monitor de zumba. Aquest resistir-se a acceptar uns fets consumats, aquest rebel·lar-se contra el fet inamovible, però sempre des del simbolisme, Déu ens guardi d'aixecar la veu, fa molt català.\nEl deute d'empreses i famílies s'enfila fins al 141% del PIB.\nEl Govern preveu apujar un 0,9% les pensions i els sous públics.\n«I tot això qui ho paga?».


CiU dóna impuls des del Parlament a la restauració dels Arcs del Castell de Sant Ferran :: Tramuntana TV\nHOME > CiU dóna impuls des del Parlament a la restauració dels Arcs del Castell de Sant Ferran\nLes negociacions sobre una proposta de resolució presentada per Santi Vila es tanquen amb l’acord unànime de la Comissió de Política Cultural de reclamar actuacions a ACESA a càrrec de l’1% cultural\n“El Parlament de Catalunya insta el Govern de la Generalitat a demanar al Govern de l’Estat la inclusió dins les actuacions a efectuar per ACESA a càrrec de l’1% cultural, la millora ambiental i paisatgística de l’aqüeducte i, si fos possible, la restauració dels Arcs del castell de Sant Ferran”. Aquest és l’acord unànime que s’ha tancat avui en el transcurs de la Comissió de Política Cultural celebrada al Parlament, després de les negociacions dels grups parlamentaris a partir d’una proposta de resolució presentada per Santi Vila, diputat de CiU i alcalde de Figueres.\nSanti Vila ha qualificat de positiu l’acord tancat al Parlament, encara que la seva proposta inicial era més ambiciosa, però segons el diputat nacionalista “haver aconseguit l’acord de tots els grups parlamentaris garanteix un important impuls per a la nostra reivindicació”.\nTal com ha recordat Vila, “el 13 de juny de 1975 es va inaugurar el tram de l’autopista AP-7 entre Figueres Sud i la Jonquera que, si bé ha suposat notables efectes positius per a l’economia i la societat catalana i empordanesa en general, la seva construcció física va suposar l’enderroc parcial dels Arcs del Castell, una infraestructura d’interès històric i monumental, associada a la provisió d’aigües a la fortalesa del Castell de Sant Ferran, la fortificació més gran construïda a Europa, a la segona meitat del segle XVIII”.\nMalgrat les continuades reivindicacions de reparació del dany causat per part del territori, representat per l’Ajuntament de Figueres i el Consell Comarcal de l’Alt Empordà, gairebé trenta cinc anys més tard de la inauguració de l’autopista, els Arcs del Castell de Sant Ferran continuen parcialment derruïts. “Esperem que l’acord d’avui desencalli definitivament aquest tema i suposi un primer pas cap a la restauració dels Arcs” ha afirmat Vila.\nCiU | Santi Vila | Castell Sant Ferran


AYUNTAMIENTO: Políticas de empleo en 'Castellón Crea' | Radio Castellón | Cadena SER\nPolíticas de empleo en 'Castellón Crea'\nEl Consistorio local ha presentado esta mañana la nueva herramienta 'Castellón Crea', un proyecto que conectará las instituciones con las empresas y las personas desempleadas\nPresentación del proyecto Castellón Crea / Radio Castellón\nEl Ayuntamiento de Castellón ha presentado esta mañana el proyecto Castellón Crea, una herramienta desde la que se impulsarán nuevas políticas activas de empleo.\nCastellón crea forma parte del primer Plan Estratégico de Empleo con el que cuenta la ciudad de Castellón, y para ello se ha incrementado el presupuesto municipal un 350%, según ha indicado la concejala de Impulso Económico Patricia Puerta.\nEl proyecto Castellón Crea, que comunicará a la administración con las personas desempleadas y el tejido empresarial de la ciudad, surge de la necesidad de dar una solución a la situación de desempleo, mejorar las condiciones de acceso al mercado laboral y también consolidar nuevas empresas.\nEn este sentido Puerta ha añadido que el proyecto es una apuesta por el diseño, la promoción y la gestión de nuevas acciones para potenciar el desarrollo económico, empresarial y social de Castellón, y que integra a todos los agentes del territorio: instituciones, empresas y ciudadanía.


Poeta Per Un Dia: de desembre 2009\nNursing a bottle,\nI disgrace myself, with my eyes, with my feet.\nThe edge of the glass, the edge of the table\nIs too sharp for my ribs.\nI spit blood, I spill blood,\nBut only when I breathe it stains my lips.\nThe edge of the word, the edge of the world\nIs too sharp for my tears.\nNursing a wound,\nI disgrace myself, with my pain, with my grief.\nThe edge of your eyes, the edge of your smiles\nIs too sharp for me.\nPublicat per Poeta per un dia a 1:22:00 p. m. 8 comentaris:\nLa màquina de la felicitat\n“Molt bon dia tingui.”\n“Puc ajudar-lo en alguna cosa?”\n“Doncs miri, potser sí.”\n“És cert que aquí vénen de tot?”\n“Sí senyor, tot el que es pugui imaginar i encara més.”\n“Voldria comprar una mica de felicitat, doncs.”\nLa porteta verda, arrecerada en un carreró tortuós del nucli antic de la ciutat, dóna a una botigueta minúscula on gairebé no hi ha espai ni per dues persones. Un cordillet, ancorat a la part superior de la porta, ha fet sonar una alegre campaneta, un so melòdic que reverbera uns instants entre unes poques lleixes plenes de flors. Només destaca un taulell baix, que separa l’entrada de la botigueta d’una part posterior, on s’intueix un magatzem de dimensions indeterminades.\n“Felicitat ha dit?”\n“Sí, sí, felicitat. No en tenen, oi?”\n“Normalment sí, però se’ns ha acabat aquest mateix matí.” El dependent és un homenet petit, una mica geperut, vestit d’una bata blau marí no massa neta i amb una gorra al cap.\n“Com pot ser que s’hagi acabat la felicitat? La felicitat és una idea, un concepte abstracte, no pot acabar-se com si fossin els cigrons que hi ha dins d’un pot.”\n“Entén correctament la idea general, però no l’acaba de perfilar. Miri, la felicitat no és com una vaca, que pot munyir una estona cada dia per fer-se un got de llet amb Cola Cao. És, com bé diu, un concepte abstracte i, com a tal, és inabastable. Gràcies a l’experiència i als esforços de moltes generacions, però, hem après a destil·lar aquest concepte, a col·lapsar-ne la idea, de la mateixa manera que es col·lapsa un núvol de probabilitats per determinar la posició exacta d’un electró, a plasmar-la físicament en forma d’un líquid molt vaporós que llavors posem en ampolletes i que vostè pot comprar i endur-se cap a casa pel seu ús i consum particular.”\n“I no els en queda gens?”\n“Em sap greu però així és. Si vingués un altre dia li ensenyaria la màquina de destil·lació de felicitat que tenim al magatzem. És un instrument de gran precisió que requereix una quantitat mínima però acurada de cada un dels components. Malauradament, la felicitat comparteix ingredients amb altres productes que tenim a la venda, com ara l’amor, l’ansietat o les entrades pel proper concert de Prodigy, pel que, sovint, algun ingredient s’esgota i no podem posar en marxa la màquina.”\n“No sé si el segueixo. Entenc que la felicitat comparteixi ingredients amb l’amor, però, amb l’ansietat també?”\n“Així és. Com bé sabrà, si ha llegit el conte del camionet dels gelats que hi ha més avall en aquesta pàgina de vidre, la felicitat és relativa. No existeix la felicitat si abans no s’ha tastat l’amargor de la tristesa, si no podem comparar-la amb l’angoixa, l’odi, el desamor, l’oblit, la pèrdua. Si més no aquest és l’únic tipus de felicitat que ens deixa destil·lar la màquina, la única tècnica que va desenvolupar l’avi de l’avi del meu avi quan el món tot just començava a donar voltes.”\n“I quin és l’ingredient que els falta?”\n“Això no puc dir-li. Com comprendrà, és secret professional. Em dol decebre’l. Provi de passar d’aquí un parell o tres de dies, és probable que ja n’haguem pogut destil·lar unes gotes.”\n“És que em feia falta per avui mateix.”\n“No, no, per avui impossible”.\n“Bé, doncs, passi-ho bé.”\n“Adéu-siau. Torni un altre dia. Tenim de tot.”\nLa porteta verda torna a imprimir una efímera cadència a la campaneta d’estany. El carreró és desert a aquelles hores de la tarda. Comença a fer una mica de fred i l’home s’allunya amb les mans a les butxaques, potser rumiant on trobar una paradeta on venguin adjectius i preposicions. A la botigueta el dependent s’endinsa a la foscor del magatzem. El seu ajudant, assegut en un escambell de potes irregulars, se’l mira amb ulls tristos.\n“Ja pots deixar de plorar i posar en marxa la màquina. Tenim tot el que ens calia.”\nPublicat per Poeta per un dia a 5:46:00 p. m. 8 comentaris:\nAlice (alt. verses)\nIt’s dreary weather,\nWhen you’re dead and you’re gone,\nThe memory of your smiles,\nIs all I call home,\nWrap them in cellophane,\nThe seal of your lips,\nMine for the keeps,\nPublicat per Poeta per un dia a 1:38:00 p. m. 1 comentari:


Veïn i veïnes de Sants diem prou\nMonday, November 26, 2007, 08:17 PM - Notícies\nDivendres passat, dia 24, un grup de veïns i veïnes varen voler demostrar el seu rebuig a la situació que s'està vivint en aquest barri. La concentració va esdevenir una manifestació que va acabar davant del districte amb un fort desplegament d'antiavalots de la Guàrdia Urbana.\n| [ 0 trackbacks ] | enllaç permanent | enllaç relacionat | ( 3 / 1224 )\nComunicat de premsa de l'AAVV de Pg. St. Antoni i Rodalies\nSunday, November 11, 2007, 06:46 PM - Notícies\nEls comuniquem la constitució de l'"Associació de Veïns del Passeig de Sant Antoni i Rodalies", entitat formalitzada el passat 15 d'octubre i el primer objectiu d'aquesta és aturar la construcció d'una torre d'11 plantes (la que els veïns denominen "TORRE MALAIA NO!" recordant el cas Marbella) que es vol realitzar en el Passeig de Sant Antoni 32 (al costat de l'Estació de Sants). La falsedat documental, la manipulació en diverses facetes del procés i la venda d'una rampa d'ús publico en la C/Reg, ha culminant en una modificació del PGM i la vulneració de la normativa que regia a la zona que tan sols permetia realitzar Baixos + 4 plantes.\nL'Alcalde Sr. Hereu ja va ser informat amb el lliurament a l'Ajuntament de Barcelona de 100 cartes firmades pels veïns, així com els Partits Polítics (CiU, PP, ERC i IC) mitjançant entrevistes efectuades en rondes informatives, mentre que les forces polítiques de l'oposició ens han manifestat el seu suport en aquesta lluita, l'Alcalde Hereu només ens dóna la callada per resposta.\nSeguint el procés de les diferents actuacions programades per l'Associació a finals del passat mes d'octubre, el nostre advocat Sr. Ramón Contijoch va presentar una DEMANDA contra l'AJUNTAMENT al Jutjat del Contenciós Administratiu demanant l'anul·lació de la llicència d'obres, i posteriorment va presentar una DENÚNCIA en FISCALIA perquè investigui totes les responsabilitats que es puguin derivar dels fets denunciats.\nA la nostra pàgina web http://11plantes.sants.org pot consultar-se tota la trama degudament documentada del puzle urbanístic TORRE MALAIA NO!\nLes comunicamos la constitución de la "Associació de Veïns del Passeig de Sant Antoni i Rodalies", entidad formalizada el pasado 15 de Octubre y cuyo primer objetivo es detener la construcción de una torre de 11 plantas (la que los vecinos denominan "TORRE MALAIA NO!" recordando el caso Marbella) que se quiere realizar en el Passeig de Sant Antoni 32 (al lado de la Estación de Sants). La falsedad documental, la manipulación en varias facetas del proceso y la venta de una rampa de uso publico en la C/Riego, ha culminando en una modificación del PGM y la vulneración de la normativa que regia en la zona que tan solo permitía realizar Bajos + 4 plantas.\nEl Alcalde Sr. Hereu ya fue informado con la entrega al Ayuntamiento de Barcelona de 100 cartas firmadas por los vecinos, así como los Partidos Políticos (CiU, PP, ERC i IC) mediante entrevistas efectuadas en rondas informativas, mientras que las fuerzas políticas de la oposición nos han manifestado su apoyo en esta lucha, el Alcalde Hereu sólo nos da la callada por respuesta.\nSiguiendo el proceso de las distintas actuaciones programadas por la Associacion a finales del pasado mes de Octubre, nuestro abogado Sr. Ramón Contijoch presentó una DEMANDA contra el AYUNTAMIENTO en el Juzgado de lo Contencioso Administrativo pidiendo la anulación de la licencia de obras, y posteriormente presentó una DENUNCIA en FISCALIA para que investigue todas las responsabilidades que se puedan derivar de los hechos denunciados.\nEn nuestra página web http://11plantes.sants.org puede consultarse toda la trama debidamente documentada del puzzle urbanístico TORRE MALAIA NO!\n| [ 0 trackbacks ] | enllaç permanent | enllaç relacionat | ( 3 / 1310 )\nDisseny de Morintsol.Com - Pàgina generada en 0.0144 segons | Visites a la web: 18803


Segona “Cullera de Fusta” per al Bar-Restaurant del Club Frontenis Vilavella – Associació de veïns La Vilavella\nAquesta entrada s'ha publicat en Cuina tradicional, Persones, Sobre la nostra gent i etiquetada amb Cuina tradicional. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nEmbolic a l’hospital. Una rocambolesca història de guerra. →


On va el món? – Webinar. – JucelinoLuz\nEsperem que estigueu en forma i serens a principis de primavera malgrat aquests tres primers mesos de l’any 2022 que han estat molt exigents per al món. La guerra a Ucraïna està molestant i afectant una gran part dels habitants de la Terra que temen una escalada cap a una tercera guerra mundial. I ara ve el col·lapse econòmic que malauradament va començar al març, tal com havia anunciat Jucelino. Mai la taxa d’abstenció prevista per a les eleccions presidencials ha estat tan alta a França i el reabastament de combustible ha assolit cotes sense precedents a moltes regions del món. La informació fa llaç i llaç del que està malament i genera més preguntes i pors que envaeixen les llars. Però on anem? meravella el món.\nVosaltres, que seguiu les prediccions de Jucelino, sabeu que aquest temps està ple d’esdeveniments transformadors i desafiants, però que no estan escrits en pedra, perquè ara les energies es mouen molt ràpidament. Per això ens ha semblat important oferir-vos aquest nou webinar perquè tingueu notícies “fresques” que va portar de les seves nits quan visita el futur de la Terra.\nEncara que hagi vist i segueix veient nous esdeveniments que podrien sorgir, Jucelino sap que mai no hi ha res segur i l’esperança i la fe són dos aliats essencials que l’han acompanyat durant 52 anys de previsió.\nAquest webinar no és per generar pors addicionals, sinó molt més per aportar coneixement per anticipar-se millor i preparar-se per poder actuar aigües amunt i guanyar en seguretat interna.\nMés que mai, els grups de pregària, les trobades on s’escampa l’amor i les trobades d’ànimes belles que es reuneixen per meditar ajuden a canviar les línies del temps. Si ja esteu registrat a la comunitat de pregària JDL, unim-nos al nostre cor el divendres 1 d’abril per irradiar l’espurna d’amor que portem dins nostre i escampar els seus raigs al món que té por. I si encara no esteu registrat i el vostre cor us crida, registreu-vos en aquest cercle de Pregàries de Llum.\nL’amor derrota la por.


Canal del Riambau (Ascensió hivernal)\nDificultat: MD, amb un tram de fins a 85º\nLongitut: 450 m\nMaterial: 3 o 4 cargols de gel curts / Joc de Alliens (semàfor) / Empotradors / Camalots fins al 2 - 2,5 / Piolets tècnics /Grampons amb puntes verticals / 2 cordes de 60 m\nAproximació: Dos són les formes de tenir accés a la canal, la primera mitjançant un flanqueig molt aeri per pendents de neu des del coll del Dit de Riambau.\nI la segona, depenent de les condicions, directament, en aquest cas les zones de roca caldrà extremar precaucions ja que poden presentar zones de mixt compromeses.\nDescens: La canal finalitza a la Bretxa de Riambau i continuarem en direcció oest fins a arribar, sense dificultat, al cim del Pollegó Superior, descendint primer a l'Enforcadura, per després seguir per la tartera i tornar al Refugi Lluís Estasen\nObservacions: La reina de les ascensions alpines al Pedraforca, la Canal del Riambau, cobejada per molts, no tots els anys presenta una bona formació per aquest motiu quan salta la notícia a la xarxa és garantia d'una gran escalada.\nUna vegada hem arribat a la canal es pot pujar en ensamble fins al peu d'un diedre (R-0) una mica tombat que acostuma a estar gelat, a la nostra dreta tindrem llocs adequats per assegurar, segons al gruix del gel es posible col·locar algún cargol de glaç, arribem a un petit circ, a la nostre esquerra se intuixen unes canals que son el itinerari original, avui en dia es preferible la sortida directa que es la que fem, i muntem la reunió (R-1) a la roca i a la nostra esquerra es forma una canal xemeneia gelada impressionant, podem col·locar assegurances a la nostra dreta la sortida és una cascada de gel. És el primer pas clau de l'ascensió,.fins a 85º, a la sortida muntem la (R-2) i ens dirigim per la canal i a la dreta muntem la (R-3), recte amunt per una cascada de gel, fins a la base d'un calaix de roca (R-4). Aquí trobem el segon pas clau, hem de superar un petit mur (V) vertical, trobem algun pitó de via i en podrem col·locar alguna asseguranca més. Superat aquest tram ja només queden pendents de neu fins a la sortida no massa complicades\nRessenya: molt bona del company de “Tocant el buit”, amb una petita ampliació:\nBEGO-MIGUEL-KUSH (Agulla de Can Jorba-Montserrat)\nDificultat: V- (obligada: IV+)\nMaterial: Cordes de 50m (millor 60m) i 9/10 cintes expres\nAproximació: 20 minuts. Sortint de Can Jorba, mateix camí que pel Joc de l’Oca (marques grogues) i a uns 50m a l’esquerra del seu inici. Atenció que començan molt juntes 4 vies.\nDescens: Per al descens tenim diferents opcions: Es pot rapelar la via, primer pels tres darrers llargs de la pròpia via, remuntar al cim de la Miranda de Can Jorba i rapelar pel descens habitual de la via Sol Solet/Escabroni Escapullini, que torna a coincidir després amb les tres primeres reunions de la nostra via). L’opció més tranquila és continuar desde el cim de l’agulla crestejant fins trobar un arbre al que hi ha instal • lat un ràpel de 20m. (si des del cim de l'agulla descendim una mica i anem contornejant la base de la paret, arribarem al mateix lloc). Després seguir l'aresta fins que abans d'arribar a la Roca Mur prendrem una canal que baixa fins al tram de sortida del Joc de l'Oca, per on de forma atlètica també es pot baixar.\nSeguir remuntant el torrent fins que trobem una bifurcació: a l'esquerra en direcció al Camí de la Palomera, pel qual podrem baixar cap a Can Jorba, i que també ens pot permetre accedir al descens del Tres en Ratlla; per la dreta seguint remuntant trobarem en arribar a la base de La Cajoleta un altre desviació a la dreta que ens porta al Coll Muset i al Camí dels Francesos, pel qual ja podrem baixar a Can Jorba. Per a totes les opcions trigarem una hora llarga ...\nExposició al sol: Sud, però cal preveure, sobretot a l'hivern, que els primers 40m costa que arribi a tocar el sol.\nPrimera ascensió: 3-10-99 (fins R-3 i amb minimes perforacions): Begoña Sánchez i Gustavo Máñez i 22-10-05 (re-equipamanet i finalització via): Miquel González i Gustavo Máñez. (SEAM-AEC)\nObservacions: S'ha convertit en una clàssica per iniciar-se en l'escalada de vies de diversos llargs equipats. Bastant homogènia en la seva dificultat, tot i que el primer llarg al agafar-te en fred, sempre costa més del que reflecteix la ressenya. Així mateix, cal preveure que el descens és més llarg que l'habitual per a aquest tipus de vies. La roca de molt bona qualitat.\nFoto base resenya obtinguda de 'lanochedelloro'\nDificultat: II, 3 un corto tramo de 80º a 85º\nLongitut: 25 m\nMaterial: Cargols de gel\nAproximació: De Saldes al Mirador de Gresolet. A continuació dues opcions:\nSeguir la pista, i escalar alguna de les cascades que comencen a la mateixa pista (Somnis d'hivern, Il·lusions d'hivern), i enllaçar amb la Columna del Verdet. Recomanable.\nPujar al Refugi Lluís Estasen i seguir el camí del Coll del Verdet, fins a un desviament a la dreta que passa per l'inici de la Columna del Verdet\nObservacions: La R-1 es munta en un gruixut pi situat a la dreta. En cas d'acumulació de cordades, és aconsellable el descens pel camí del Coll del Verdet.


Premien el documental sobre el maqui italià assassinat a Castellar | NacióSabadell\nPremien el documental sobre el maqui italià assassinat a Castellar\nEl festival de la localitat del jove mort a mans de la Guàrdia Civil reconeix la cinta com a Millor Curtmetratge Documental\nper Albert Segura, Castellar del Vallès, 4 d'octubre de 2019 a les 07:00 |\nL'equip representant del documental en l'entrega del premi | NS / Cedida\nEl Festival Internacional de Curtmetratges de Lovere (CortoLovere), a Itàlia, ha premiat el documental sobre l'assassinat del maqui Elio Ziglioli com a Millor Film Documental en la seva 22ena edició, celebrada dissabte. Sota el títol d'Un vas d'aigua per l'Elio Ziglioli, es tracta d’una cinta de 14 minuts que ha dirigit el cineasta castellarenc Pere Joan Ventura, que ha seguit el procediment per identificar les restes del jove mort fins el seu trasllat a la seva localitat natal.\nZiglioli tenia 22 anys quan va ser assassinat al 1949, i és la cinquena víctima identificada gràcies al Programa d'identificació genètica. El seu cos va ser localitzat a la fossa del cementiri de Castellar del Vallès amb nom i cognoms desconeguts, però la investigació feta ha permès determinar que va ser detingut, torturat i assassinat a mans d’agents de la Guàrdia Civil.\nDetall d'una de les fitxes reproduïdes en el documental. Foto: Vimeo\nArgimiro s'havia topat amb el nom de Ziglioli per casualitat mentre feia un treball de recerca sobre Quico Sabaté, quan va trobar una petita referència del jove italià en una publicació del periodista i historiador Antoni Téllez. També havia descobert que Jordi Guillemot, blocaire i estudiós sobre Sant Llorenç del Munt, havia aconseguit reconstruir els últims dies de Ziglioli a través de testimonis orals que havia recollit.\nA la vegada, l'historiador de Sant Celoni va trobar un certificat de defunció d'un home amb nom i cognoms "desconeguts" que havia mort a la carretera de Terrassa el 3 d'octubre de 1949, "fent veure tenir uns 25 anys d'edat". Oficialment, la causa de la mort va ser una "hemorràgia traumàtica", i va ser enterrat el 4 d'octubre a la fossa situada a la zona d'extramurs del cementiri de Castellar, on s'inhumaven persones d'altres religions o considerades desafectes pel règim.\nEnrica Volpi, neboda d'Elio, va inscriure el cas en el Cens de persones desaparegudes de la Generalitat, mentre que el Govern català va posar en marxa l'any 2017 el Pla de fosses, que permet fer excavacions d'ofici, considerant la intervenció a Castellar prioritària. Els arqueòlegs van excavar la fossa de Castellar durant l'estiu de 2018 i van trobar els dos cossos sense identificar, un dels quals tenia la mandíbula destrossada i corresponia a un home jove.\nZiglioli, que formava part d'un grup d’anarquistes que lluitava al costat dels maquis en els primers anys de la dictadura, va ser interceptat per la Guàrdia Civil i el va detenir i torturar. “El nom del documental ve, precisament, de les paraules que un dels agents li va dir a la masovera d’una masia, a qui van demanar aigua per al detingut. Poc després marxarien, i la dona va sentir el tret letal de lluny.\nTot aquest procés per recuperar la memòria de Ziglioli el va viure Pere Joan Ventura de ben a prop. "De petit ja se sentien moltes històries sobre maquis al municipi, així que el tema sempre m’ha interessat, i en parlar-ho amb l’Ajuntament vam veure interessant poder rodar tot el procés sobre la marxa”, explica Ventura en declaracions a NacióSabadell.\nAmb el material recollit, el cineasta ha fet una primera producció de 14 minuts, que va presentar al festival de la Lovere natal de Ziglioli com a prèvia del documental llargmetratge que està preparant sobre el mateix tema i que calcula que arribarà a l’hora de durada. “Vam seguir tots els passos de l’exhumació, fent el mateix horari que els antropòlegs que hi treballaven”, explica, amb la qual cosa disposen de material suficient com per poder elaborar una cinta llarga.\nA la vegada, mentre la investigació seguia el seu curs, van contactar amb els familiars. Una de les cosines de Ziglioli, Enrica Volpi, és, precisament, qui fa d’una de les conductores del documental, i també qui va insistir per poder fer els tràmits per aconseguir retornar les restes del noi a la seva localitat natal.\nDetall del premi. Foto: NS / Cedida\n"Aquests són els perdedors dels perdedors, fem un paral·lelisme amb els partisans que van lluitar contra Mussolini i els alemanys que van ocupar Itàlia, era un altre context, perì si els partisans no guanyaven haurien acabat sent considerats terroristes com ho van ser considerats aquí els maquis, que els pintaven com a delinqüents", explica Ventura, que ara vol rememorar un passat que sembla haver quedat en un calaix. "Un home gran de Castellar em va dir un cop que del 39 a 50 no hi ha història, que hi havia deu anys esborrats, i crec que és important recuperar la memòria d’aquella època", apunta.\nEl documental va ser premiat dissabte amb un premi que no compta amb una retribució econòmica, però que sí dona una empenta per a seguir el procés cap al llargmetratge on s’explicarà amb pèls i senyals tot el procés de recuperació i trasllat de les restes del jove Elio Ziglioli fins la seva localitat natal.\nImperdibles, Societat, maquis, Guerra Civil, Elio Ziglioli


Bertín Osborne va negar inicialment el seu vincle amb Chabeli Navarro | Gtres\nLa seva suposada relació amb Chabeli Navarro està fent parlar molt\nper Daniela De Amorín 09/11/2021 19:22h\nBertín Osborne ha quedat completament retratat arran de les últimes informacions publicades a la revista 'Semana'. La premsa del cor continua aprofundint en la suposada relació del cantant amb l'extronista de 'Mujeres y Hombres y Viceversa' Chabeli Navarro.L'exparella de Kiko Rivera i Antonio Tejado ha estat vinculada amb el famós, amb qui estaria mantenint una relació secreta des de fa uns quants mesos.\nSegons els rumors, tots dos s'haurien reunit diverses vegades a la finca que el cantant té a Sevilla i haurien sortit a sopar i a gaudir de diverses vetllades romàntiques a restaurants de la capital andalusa. Tot i que la revista 'Semana' assegurava que es tractava d'una relació confirmada per diverses fonts i adjuntava fotografies de tots dos junts, el cantant va negar rotundament la relació.\nEn un primer moment, l'exparella de Fabiola Martínez es va mostrar molt molest per les informacions, i va assenyalar que es tractava d'una noia que coneixia molt poc. «És una vergonya. La conec d'un dia, d'un sol dia i mai més l'he tornat a veure», assegurava desmentint la notícia que feia cinc mesos que estaven de trobades romàntiques.\nBertín Osborne, retratat: ara sí que reconeix el seu vincle amb Chabeli Navarro\nTot i això, les constants informacions i proves que han anat apareixent en contra han provocat un canvi en el discurs de Bertín. Al cantant no li ha quedat més remei que matisar les paraules i reconèixer que hi ha un vincle amb l'extronista sevillana de 35 anys. Amb el transcurs dels dies, el presentador, fins i tot, ha negat les paraules inicials, en què assegurava conèixer molt poc la noia.\n«Jo no he negat res perquè a la noia la vaig conèixer fa uns quants mesos. L'he vist diverses vegades. És una noia encantadora…», li confirmava el mateix artista a Nuria Roca durant la promoció del seu darrer disc.\nBertín Osborne estaria molt il·lusionat amb la nova parella, Chabeli Navarro | GTRES\nPotser en un intent de salvaguardar la intimitat de Chabeli, el presentador va intentar amagar el seu vincle amb ella en un primer moment. No seria una decisió estranya, ja que segons apunta la revista 'Semana', ella travessa una situació personal complicada per culpa de la notícia. «Està molt molesta. L'estan anomenant infinitat de periodistes, revistes i programes de televisió, però ella no vol parlar. Vol descansar i estar tranquil·la i és l'únic que vol», assegura a la revista una font propera a Chabeli.\nChabeli Navarro es passa el dia plorant\nL'exposició pública a què està sent sotmesa l'extronista és tan gran que ja no sap què fer per frenar-la. La sevillana ha estat insultada i denigrada pel seu passat dins de l'univers de Telecinco, però també s'ha sentit rebutjada pel mateix cantant. «No entén per què el primer que va fer Bertín Osborne va ser negar la relació, encara que ara hagi fet un pas enrere i reconegui que la coneix de fa mesos. Està malament, es passa el dia plorant», assegura la mateixa font a l'esmentada revista.\nTot i aquestes declaracions, Chabeli ha preferit mantenir-se al marge del focus mediàtic. De moment, només s'ha pronunciat a través del seu compte oficial d'Instagram, on ha llençat un missatge amb intencions: «Malèfica sempre va ser la dolenta fins que van conèixer la seva història». Desconeixem si aquesta situació haurà provocat la ruptura definitiva de la noia amb Osborne, o si tots dos podrien reforçar la seva relació després i rebre el beneplàcit de l'exparella del cantant, Fabiola Martínez.


Escolta, Europa… | Anna Punsoda\n« Els monstres d’ara\nDe quan érem racialistes »\n(El penjo ara perquè ahir vaig haver-lo de fer morta de son i no suporto enviar els textos sense poder-los repassar bé. Les poques coses que hi apareguin diferents són cosa meva)\nEl seu poble caminant pacíficament sota una consigna aglutinadora: no hi hauria imatge que pogués agradar més a Joan Maragall. I no caminant per bramar contra Espanya –ell valorava poc les afirmacions que només naixien d’una escalfada– sinó caminant per reivindicar que volem comptar a Europa perquè som i voler continuar sent alguna cosa que ha perviscut més enllà de les abstraccions polítiques en què de grat o per força hem mirat d’encaixar.\nSuposo que deu ser per la militància dels néts que sol vincular-se l’iberisme de Don Joan al federalisme autonòmic dels socialistes, oblidant que aquell iberisme anava en la direcció que Prat plantejava a la Nacionalitat catalana: una gran Catalunya que tractés de tu a tu amb Castella i amb Portugal, una unió que encara tenia present l’antiga aliança catalano-aragonesa. S’oblida que Maragall apel·lava a Hispània perquè era el marc polític més ampli amb què aleshores podia comptar-se per ser una potència al context mundial, tot i que també tenia en ment un ideal mediterrani, de confins geogràfics més indefinits, que s’orientava pels ressons de la llengua. Primer Joan Maragall va voler tallar amb la Morta. Després va recolzar la proposta que Maura hauria fet a Cambó de fundar un partit regionalista que contrarestés la política dels conservadors. Més endavant va voler integrar l’ideal nacionalista en un ideal ibèric, frustrat pel fracàs de Solidaritat i cansat que El Poble català acusés la Lliga de barjaula d’en Maura i que La Veu acusés els republicans catalans de fer el joc als lerrouxistes. Els mitjans van ser diversos però l’objectiu era molt clar: dotar Catalunya d’aquella estructura que li permetés créixer en base a les seves aspiracions i possibilitats.\nPer això dimarts era entre la gentada i pensava en Don Joan i en com és possible que per tants de nosaltres sigui un referent ètic i nacional i que els seus néts hagin militat tants anys entre una gent que ha humiliat sistemàticament Catalunya. No es pot dir que els germans Maragall no hagin fet feina, és clar. La imatge del Pasqual i la Diana trencant el carnet del PSC passarà als annals de la Catalunya autonòmica, igual que la imatge de l’Ernest trencant la disciplina de vot per la Hisenda pròpia… a pesar que potser no fossin gestos nobles sinó marranades motivades per aspiracions personals. Perquè si es tractés de conviccions profundes, no sé perquè no van abandonar el PSC quan els obiolistes van quedar fora de joc, ja deu fer més de quinze anys, al moment en què Narcís Serra va arribar a la Secretaria General del partit després d’haver-nos venut l’ànima des del Ministeri de Defensa. Perquè, d’aleshores fins ara, els néts s’han empassat els gripaus antològics dels Guerra i dels Rodríguez Ibarra –que per cert tenia una obessió malatissa amb el pobre Pasqual. Han hagut de sentir-se mil cops la cançó dels 25 diputats que van votar amb el PSOE la resolució deshonrosa sobre la sentència de l’Estatut, deshonrós també. I no només han estat còmplices dels seus confrares sinó que quan han volgut els han fet la feina bruta: penso en aquell decret que el PSOE va voler aprovar per implantar una hora més de castellà a les escoles i que l’Ernest Maragall –aleshores conseller d’educació– va recolzar fins que ERC i Òmnium van fer prou pressió.\nSempre que torno a casa venint del centre de Barcelona procuro escoltar música però ahir feia goig sentir al cor de la ciutat tota aquell mostrari d’accents catalans. Sentia els d’Olot, els de Tortosa, els de Solsona, molts ‘tenir que’ esforçats, i pensava que Don Joan hauria estat content, i que l’endemà hauria publicat a La Veu un article valent, potser massa líric, destacant que la marxa no va ser cap joc independentista, com diu El Mundo, ni va ser una amenaça per obtenir calés i ser Navarra, com publicita bona part de CiU. Ell que detestava les frivolitats i els materialismes! Diria que si amb la mort Déu va donar-li uns ulls prou grans per veure’ns, amb aquella lletra tan fina i un pèl inclinada que tenia, hauria escrit un ‘Escolta, Europa’, explicant que som aquells que un dia vam escampar la parla pel Mediterrani i que vam perdre les constitucions batallant de manera noble, aquells que alguns van fer morts per sempre i que, en renéixer, van creure’s que podrien arribar fins on volguessin dins una Península plural. Que som el vell conillet d’índies de les lluites dinàstiques europees, la moneda de canvi de molts congressistes i dels seus sicaris mediàtics, el poble que s’ha esforçat per acollir i integrar tothom sense renunciar al seu geni, oscil·lant així entre els complexos i l’orgull. Hauria dit a Europa que encara som i que, perquè volem continuar essent sense estar sempre a la defensiva, volem comptar entre els que la conformen. I fins i tot crec que hauria recordat a l’Artur Mas que cap president català, ni tan sols Macià, havia tingut tant suport popular ni tanta responsabilitat com els que ell té ara. Que ningú, en definitiva, havia tingut com ell el futur de Catalunya a les mans.\nThis entry was posted on Setembre 13, 2012 at 4:44 pm and is filed under General.\tYou can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.\n2 Respostes to “Escolta, Europa…”\nSetembre 14, 2012 a les 2:25 pm | Respon\nHe entrat aquí, després de temps, per veure si per casualitat hi havia algun escrit teu sobre la diada. M’alegra haver-lo trobat. Però ho tens molt abandonat això, no? Escrius en algun altre lloc?\nOctubre 8, 2012 a les 8:21 am | Respon\nComparteixo la inquietud d’en Xavier! 😛


Infosalut - El Govern nomena 22 dels seus directors generals i un secretari autonòmic\nAvui el Consell de Govern ha aprovat el Decret de nomenament d’un total de 22 directors generals i d’un dels secretaris autonòmics que formaran part de l’estructura de l’Administració de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears (CAIB), a més de diferents secretaris generals de les conselleries del Govern de les Illes Balears. Així doncs, els nous càrrecs seran vigents a partir de la publicació d’aquest Decret en el Butlletí Oficial de les Illes Balears.\nPel que fa a la Conselleria de Salut i Consum, en Nacho García Pineda serà el nou director general de Prestacions i Farmàcia. Així mateix, na Guadalupe Pulido Román continuarà desenvolupant el càrrec de secretària general de la Conselleria de Salut i Consum.\n[Fonts: Conselleria de Presidència, Cultura i Igualtat. 05/07/2019 - BOIB Núm. 91. 06/07/2019]\nEl Govern nomena 22 dels seus directors generals i un secretari autonòmic https://t.co/612FQwUeFM @goib @SalutIB pic.twitter.com/oqKgpebAx8


El TC admet a tràmit el recurs del PSOE contra el nou sistema d'elecció del president de RTVE\nEl govern espanyol va aprovar a l'abril el decret que permet escollir-lo per majoria absoluta\nEFE Madrid Actualitzada el 05/07/2012 13:43\n260x366 Leopoldo González-Echinique és el president de RTVE. / EFE Leopoldo González-Echinique és el president de RTVE. / EFE\nEl Tribunal Constitucional (TC) ha admès a tràmit el recurs d'inconstitucionalitat que el PSOE va presentar a principis de juny contra el decret que modifica el sistema d'elecció del president de RTVE. Segons ha recordat el TC en un comunicat, el recurs va ser promogut per més de 50 diputats del grup socialista al Congrés. A partir d'ara s'estableix un termini de 15 dies per presentar al·legacions.\nEl decret, ara ja convalidat pel Congrés, permet que el president de la corporació sigui escollit per majoria absoluta del Congrés i, per tant, sense necessitat de pactar-lo amb l'oposició. De fet, l'elecció de l'actual president, Leopoldo González-Echenique, va ser possible gràcies a aquest nou sistema.\nEl recurs va ser presentat el dia 7 de juny per la portaveu parlamentària del PSOE, Soraya Rodriguez, i el secretari general del grup, Eduardo Madina. El text argumentava que no es donaven els motius "d'extraordinària i urgent necessitat" que es requereixen per aprovar un decret llei, i denunciava que la norma aprovada pel consell de ministres "modifica drets i deures consititucionals", ja que vulnera "el control parlamentari dels mitjans de comunicació estatals". A més, el PSOE rebutjava que es justifiqués l'eliminació de la participació dels consellers proposats pls sindicats al consell d'administració de la corporació.


'Apex Legends Mobile' ya tiene fecha de presentación: el Battle Royale para iOS y Android está a la vuelta de la esquina\npor Weblogs SL Xataka 12.05.2022 09:46\nDesde hace algún tiempo sabíamos que Electronic Arts estaba trabajando en portar 'Apex Legends', su popular Battle Royale, a móviles. Y ha tardado, pero finalmente tenemos una fecha exacta de llegada para 'Apex Legends Mobile': 17 de mayo, o lo que es lo mismo, la semana que viene.\nApex Legends Mobile, Electronic Arts, Battle Royale, Fortnite, Android


p.t.v. 13.07.2019 | 23:25\nPrimera Un canvi legal obre el conflicte entre associacions de pares i consells comarcals Diari de Girona\nLa crisi es va originar amb l'entrada en vigor de la Llei de contractació pública –el novembre del 2018–, que, segons l'administració, obliga a adjudicar aquest servei a través d'un concurs públic, cosa que limita les possibilitats de les associacions de mares i pares d'alumnes (AMPAs).\nEl rebuig de les associacions de pares i mares va derivar en la creació de la Coordinadora d'AMPAs i AFAs de Catalunya –sorgida inicialment al Gironès– i en la Plataforma SOS Menjadors Escolars Públics, que van presentar esmenes a l'esborrany de decret que Educació va donar a conèixer el setembre del 2018 i va frenar al desembre, davant el rebuig de la comunitat educativa. Llavors, el Departament va anunciar l'obertura d'un procés participatiu per definir «l'espai del migdia als centres educatius» que es desenvolupa de forma virtual i, també, amb reunions presencials, com la que el 18 de juny es va celebrar a Girona. La primera trobada es va fer a Tortosa el 7 de maig i aquest mes van continuar a Cornellà del Llobregat el dia 15, a Manresa el 20 i el 28 a Mataró; la gira de debats va seguir el 3 de juny a Tarragona, el 6 a Badia del Vallès i l'11 a Barcelona, per a la comunitat educativa dels serveis territorials d'aquesta comarca, i els dies 20 i 26 pel que fa al Consorci d'Educació de Barcelona. El procés participatiu es tancarà el 19 de novembre.


Petites històries del cinema. Tres tardes a l'òpera\nÒpera filmada i pensada per un públic infantil. L'objectiu és apropar als més menuts les possibilitats creatives del cinema en el seu coqueteig amb l'òpera. Els qui vagin al MACBA aquest dissabte podran comprovar que els cantants d'òpera també poden ser divertits. Per exemple, podran veure ninots de plastilina cantant 'La Traviata' de Verdi, pintura en moviment al ritme de 'La damnació de Faust' d'Héctor Verlioz, animació digital, o titelles animats i emocionats interpretant 'Madame Butterfly'. Això no és tot. En Hansel i la Gretel ballant òpera o criatures mitològiques inspirades en la música de Richard Wagner, són també part de l'espectacle.


“SITGES, CEL I CALITGES”, DE JOSEP CARNER. MADRIGAL I ELEGIA – Quadern de Terramar\nPosted in: Arts, El Marge Llarg, Història cultural, Literatura, Noucentisme, Paisatge, Sitges | Tagged: Baluard de Sitges, Joan Salvat-Papasseit, Josep Carner, Josep M. de Sagarra, Josep Planas i Robert, L'Eco de Sitges, La Punta, La Voz de Sitges, Lluís Bertran i Pijoan, Racó de la Calma, Ramon Planes, Salvador Soler i Forment, Santiago Rusiñol\nFESTA AMB WEB… I ALTRES NOVETATS PER CELEBRAR\nUn pensament sobre ““SITGES, CEL I CALITGES”, DE JOSEP CARNER. MADRIGAL I ELEGIA”\nRetroenllaç: cel i calitges | rosa d'ibur: versos i vida


Vinaròs dóna a conèixer els guanyadors del concurs de dibuix | Castelló Extra\nVinaròs dóna a conèixer els guanyadors del concurs de dibuix\nLa regidora de Comerç, Anna Fibla, ha donat a conéixer els dos xiquets guanyadors del concurs de dibuix que es va posar en marxa del 13 al 29 de novembre. Recordem que la temàtica era Nadal i el comerç de Vinaròs, amb la finalitat de fomentar entre els més petits la importància que tenen els establiments comercials per a la vida social i econòmica de la ciutat.\nEn la categoria des dels 6 als 8 anys el guanyador ha sigut Nalu Hernández amb el dibuix “Al Nadal millor al Mercat”, mentre que en la categoria dels 9 als 11 anys el guanyador ha sigut Andreu Borut amb “La màgia de Nadal a Vinaròs”. Tots dos han rebut com a premi dues targetes regal valorades en 250 € per a la compra de material o equipaments per als xiquets als comerços de Vinaròs.\nLa regidora Fibla ha felicitat als dos guanyadors i ha agraït a tots els xiquets que han participat en el concurs. En aquest sentit, ha destacat que “totes aquestes obres es poden veure exposades al Mercat Municipal i també als aparadors de les botigues que formen part de l’Associació de Comerciants”. Segons assenyalava la regidora, és una bona oportunitat perquè la família i el públic en general es puga apropar fins als establiments per veure els dibuixos, i al mateix temps fer les compres de Nadal.