[27/05] Setmana Sagnant - «Conquista do Bem» - III Congrés de l'AIT - Conferència de Juan López - París (27-05-68) - Meschi - Guidu - Valet - Bascou - Helios Gómez - Bordoni - Torrelles - Ventura - Ramus - Pérez Pazos - Ribeiro - Zafón - Zilsel\nShowing article 3506 of 10542 in channel 13961322\nNumber of Articles: 10542\nLatest Snapshot: May 16, 2021, 11:54 am\nFirst Article ... Article 3504 Article 3505 Article 3506 Article 3507 Article 3508 ... Last Article\nBrowse latest Browse all 10542\nMay 28, 2015, 1:36 am\nNext MÉS primera força a Sant Jordi: Mapa de Palma\nPrevious La derrota de Bauzá o com la supèrbia i la prepotència passen factura\nAnarcoefemèrides del 27 de maig\n- Setè dia de la Setmana Sagnant: El 27 de maig de 1871 a París (França) les tropes de Versalles ocupen els barris del Trône (avui de la Nation) i de Charonne. Pel migdia, ataquen Belleville des de tots els fronts. A les 16 hores, el cementiri de Père-Lachaise és atacat per les tropes de Versalles; els federats hi tenen establertes dues bateries: una davant de la tomba del duc de Morny i l'altra als d'alta piràmide dreçada sobre la tomba de Félix de Beaujour. Els federats, que no han tingut temps o la previsió de fortificar el mur del recinte, repel·leixen els de Versalles durant dues hores, però comencen a tenir mancança de municions. Mentrestant, l'artilleria de Versalles entra en acció: obre bretxes i abat la gran porta, que servia de barricada. L'últim combat es desencadena cos a cos, amb arma blanca, entre les tombes de Nodier i de Souvestre, sota els ulls de Balzac esculpit per David d'Angers. 147 presoners són afusellats contra el mur i, durant els dies posteriors, milers d'altres communards morts als carrers durant els combats seran enterrats als seus peus en una fossa comuna. En memòria seva, aquest indret portarà el nom de «Mur dels Federats» i des del 1880 serà lloc de commemoració anual. Durant tota la nit, els artillers de Versalles, sota les ordres directes de Mac-Mahon, no cessaran de llançar bombes incendiàries sobre Belleville.\n- Surt Conquista do Bem: El 27 de maig de 1894 surt a Coïmbra (Coïmbra, Centre, Portugal) el primer número del setmanari Conquista do Bem. Anarquista (Conquista del Bé. Anarquista). Partidària de la«propaganda pel fet», fou la primera publicació llibertària que s'edità en aquesta ciutat. Va ser dirigida per António José da Costa i hi trobem articles de Paul Lafargue, Jean Grave, Marnix, Octave Mirbeau, Alberto d'Oliveira, Ravachol i F. Soares, entre d'altres. Els redactors van ser processats i per decisió judicial prohibida; per aquest motiu només van sortir quatre números, l'últim el 29 de juny de 1894, que publicà un «Manifest» del Grup Anarquista de Coïmbra on denunciava la seva persecució i repressió.\n- III Congrés de l'AIT:Entre el 27 i el 30 de maig de 1928 se celebra a Lieja (Valònia, Bèlgica) el III Congrés de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT). Hi assistiren representants de 14 països: Alemanya --Frei Arbeiter-Union Deutchlands (FAUD)--, Argentina --Federació Obrera Regional Argentina (FORA), Bèlgica, Espanya --Confederació Nacional del Treball (CNT) en l'exili--, França --Confédération Générale du Travail Syndicaliste Révolutionnaire (CGTSR)--, Holanda Nederlandsch Syndicalistisch Vakverbond (NSV)--, Itàlia --Unione Sindacale Italiana (USI)--, Mèxic --Confederación General del Trabajo (CGT)--, Portugal --Confederação Geral do Trabalho (CGT)-- i Uruguai --Federación Obrera Regional Uruguaya (FORU)--, etc. Formaven part del Secretariat de l'AIT Rudolf Rocker, Diego Abad de Santillán, Alexander Schapiro, Augustin Souchy, Lansik, Albert Jensen i Armando Borghi. El Congrés s'obrí amb un record als caiguts en la lluita per la llibertat i amb una referència sobre el cas de l'anarquista ucranoargentí Simón Radowitzky, que portava 18 anys tancat a la colònia penitenciària d'Ushuaia (Argentina). En aquest congrés es tractà el tema de la guerra i de l'antimilitarisme, els fons de socors internacionals i la jornada de sis hores. També es palesà la dificultat que per al sindicalisme revolucionari significava el sorgiment a Europa de tendències totalitàries (feixisme i comunisme). El Congrés es tancà al crit de «Visca la Revolució Social mundial!».\n- Conferència de Juan López: El 27 de maig de 1937 se celebra al Gran Teatre de València (València, País Valencià) la conferència de l'exeministre anarcosindicalista Juan López Sánchez «6 meses en el Ministerio de Comercio». Aquesta conferència, organitzada pel Comitè Nacional de la Confederació Nacional del Treball (CNT), s'havia de celebrar el 23 de maig, però finalment va ser suspesa i es realitzà quatre dies després. L'objectiu era explicar la gestió realitzada al capdavant del Ministeri de Comerç del seu responsable, el ministre de la CNT Juan López Sánchez en el Govern republicà presidit per Francisco Largo Caballero, després de dimitir del seu càrrec arran dels «Fets de Maig» d'aquell any. La conferència formava part d'un cicle de quatre en les quals els altres ministres confederals, Frederica Montseny Mañé, Joan García Oliver i Joan Peiró Belis, havien de donar a conèixer l'«obra constructiva» dels seus respectius ministeris de Sanitat i Assistència Social, de Justícia i d'Indústria. Durant la conferència Juan López digué que considerava equivocada la tàctica que guanyar primer la guerra per a fer després la revolució. L'estiu d'aquest mateix any aquesta conferència va ser editada, ben igual que les altres, per la Comissió de Propaganda i Premsa del Comitè Nacional de la CNT de València sota el títol 6 meses en el Ministerio de Comercio.\n- París (27-05-68): El 27 de maig de 1968 a París (França), a les 7.40 hores del matí, les negociacions tripartites (sindicats, patronal i govern) del carrer de Grenelle finalitzen. El secretari general de la Confederació General del Treball (CGT), Georges Séguy, es declara satisfet dels acords presos i, juntament a Benoït Frachon, vell líder sindicalista que ja havia negociat els acords de 1936 amb el govern de Léon Blum, presenta les conclusions als obrers de la fàbrica de Renault a Billancourt. Això és el que han aconseguit: el salari mínim passarà de 2,22 francs a 3 francs; el conjunt dels salaris, augmentaran primer en un 7% i uns mesos després en un 3%; es negociarà la rebaixa de l'edat de jubilació; reducció progressiva de la durada de la feina en vistes a aconseguir la setmana de 40 hores; revisió dels convenis col·lectius; i es garanteix el dret d'organització en seccions sindicats d'empresa. Els 15.000 obrers reunits per escoltar els acords no queden satisfets i esbronquen els seus representants i xiulen les seves «conquestes». A continuació, totes les grans fàbriques en vaga (Cléon, Mans, Citroën, Berliet, Rodhiacéta, etc.) rebutgen els acords, tot reivindicant la vaga salvatge generalitzada: «Els nostres 1.000 francs, ni un de menys. Les nostres 40 hores, ni una de més.» No pensen acceptar menys d'això, ara que 10 milions d'homes i dones han aturat el país i ocupat els seus llocs de feina. Georges Pompidou està furiós; la CGT hauria d'haver preparat el terreny. Unes 30.000 persones, reunides a Gobelins, d'on surten en manifestació, han respost a la convocatòria de la Unió Nacional d'Estudiants de França (UNEF) i omplen l'estadi de Charléty. Després de moltes discussions, De Gaulle ha acabat per autoritzar aquesta concentració de l'esquerra no comunista. Les forces de l'ordre es mantindran prudentment al marge. A Charléty s'escampa l'eufòria entre els 50.000 assistents, el rebuig dels obrers de Billancourt als acords de la Conferència de Grenelleés una victòria inesperada per al moviment. La classe obrera no s'ha deixat corrompre pels tripijocs politicosindicals.\n- Alberto Meschi: El 27 de maig de 1879 neix a Bogo San Donnino (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista i anarcosindicalista Alberto Meschi. Paleta d'ofici, aconseguirà una bona educació autodidacte i ben aviat participarà en les organitzacions proletàries de La Spezia. A finals de segle col·laborà en diversos periòdics, com ara Pro Coatti, la revista sindicalista L'Edilizia i en l'antimilitarista La Pace. En 1904 participà a Gènova en les vagues per a la reducció de la jornada laboral. En 1905 va emigrar a l'Argentina, on durant quatre anys continuarà amb les tasques sindicals d'organització formant part del Comitè Executiu de la Federació Obrera Regional Argentina (FORA) i de la redacció del periòdic Organización Obrera. Després de participar en l'organització d'un congrés sindical sud-americà, a finals de 1909, arran d'uns violents enfrontaments socials i la repressió desencadenada,és detingut i expulsat de l'Argentina. De bell nou a Itàlia, partir de 1911 dirigirà la Cambra del Treball de Carrara. En aquesta època col·laborarà en Il Libertario. Encapçalarà les lluites dels obrers de les pedreres del marbre de la zona dels Alps Apuans i de Versilia. Després de l'experiència del Comitè d'Acció Directa serà un dels fundadors de l'anarcosindicalista Unió Sindical Italiana (USI). En 1913 arran d'una vaga en les pedreres de marbre organitzada per l'USI el conflicte s'escamparà i s'organitzarà una vaga general de tots els sectors, que portarà l'any següent l'assalt i la destrucció de la Cambra del Treball de Carrara i la detenció dels seus responsables: Alberto Meschi, Riccardo Sacconi i Ugo del Papa; finalment, a causa de la pressió dels treballadors, seran alliberats. Juntament amb Armando Borghi mantingué una posició antiintervencionista en el si de l'USI durant la Gran Guerra. En acabar el conflicte mundial, entrà a formar part del Consell General de l'USI. Amb l'arribada del feixisme, la Cambra del Treball de Carrara és assaltada i Meschiés agredit en diferents ocasions, fets que l'obligaran en maig de 1922 a exiliar-se a França, on fundarà la Concentració Antifeixista i la Lliga Italiana dels Drets de l'Home. Quan esclatà la Guerra Civil espanyola, marxà a Catalunya. En 1937, a Barcelona, formà part de la redacció del periòdic de l'USI Guerra di Classe, dirigit per Camillo Berneri primer i després del seu assassinat per Gozzoli, on publicà, entre 1938 i 1939, articles on denunciava la contrarevolució estalinista; després s'integrà en la «Columna Rosselli», on lluità fins a la caiguda de la República. Retornà a França i fou detingut pel govern col·laboracionista de Petain i internat a començaments de 1942 al camp de concentració de Noé. A finals de 1943, després d'una rocambolesca fuga, retorna a Itàlia. Després de l'Alliberament, el 25 d'abril de 1945, el Comitato di Liberazione Nazionale (CLN, Comitè d'Alliberament Nacional) li encarrega la direcció de la Cambra del Treball de Carrara, càrrec que ocuparà fins l'abril de 1947. Des d'aquesta data i fins a la seva mort continuarà assessorant els treballadors del marbre i participarà en gairebé totes les negociacions del sector. També es dedicà a la propaganda, publicant el periòdic anarcosindicalista Il Cavatore, activitat que implicarà un judici i una condemna en 1951 per un delicte d'impremta. Alberto Meschi va morir l'11 de desembre de 1958 a Carrara (Toscana, Itàlia). Una part del seu arxiu personal es troba dipositat a l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam. En 1972 Hugo Rolland publicarà Il sindacalismo anarchico di Alberto Meschi i en 1998 Massimiliano Giorgi treurà la monografia Alberto Meschi e la Camera del Lavoro di Carrara (1911-1915).\n- Octave Guidu: El 27 de maig de 1888 neix a Chateau-Renard (Centre, França) l'anarcoindividualista, antimilitarista i naturista Octave-Louis Guidu. Es guanyava la vida com a mosso de barberia i a començament del segle XX milità en el moviment llibertari. Després de declarar-se insubmís a l'Exèrcit, es refugià a Suïssa. En 1907 era membre, amb José María Estívalis Calvo (Armand Guerra) i David Bellonie, entre d'altres, del grup anarquista«Germinal» de Ginebra (Ginebra, Suïssa) i de La Libre Pensée. En 1908 era membre, amb André Lorulot i Émilie Lamotte, entre d'altres, de la Colònia Comunista de Saint-Germain-en-Laye (Illa de França, França), i aquest mateix any la impremta La Stéphanoise, a Sant-Etiève (Arpitània), li va publicar el fullet La vie naturelle, que dedicà a Henri Zisly i que contenia un text seu, un d'Élisée Reclus i un altre d'Henri Zisly. El 24 de setembre de 1908, en sortir de la presentació del fullet antimilitarista La crosse en l'air! en un local del carrer del Château de París (França), es posà a cantar cançons revolucionàries per l'avinguda del Maine i va ser detingut per la policia, a la qual insultà ben igual que al primer ministre francès Georges Clemenceau; per aquests fets, el 14 d'octubre de 1908 va ser jutjat per la VIII Sala del Tribunal Correccional del Sena, de la qual va ser expulsat per la seva actitud«insolent», i va ser condemnat a 15 dies de presó. En 1910 col·laborà en L'Anarchie. Després marxà cap a Egipte i el desembre 1911 vivia a Alexandria. En 1913 el periòdic barceloní Tierra i Libertad publicà la traducció al castellà del seu assaig sociològic «El hábito». En 1915 va ser condemnat a Suïssa a sis mesos de presó i a 18 mesos de prohibició de residència per«ultratges contra la moral i els bons costums».\n- René Valet: El 27 de maig de 1890 neix a Verdun (Lorena, França) l'anarquista il·legalista, membre de la «Banda Bonnot», René André Valet, conegut com Poil de Carotte (Pèl de Pastanaga, en referència al seu pèl-roig). Era fill d'un contractista d'obres públiques. Visqué a París i després dels estudis primaris es posà d'aprenent de manyà i amb el temps aconseguí muntar un petit taller de serralleria al barri parisenc de Denfert-Rochereau, alhora que freqüenta els cercles llibertaris. El 10 de desembre va ser condemnat a 15 dies de presó per «ultratge a l'autoritat» arran d'una manifestació en commemoració de la Comuna de París. Marxà a Bèlgica fugint del servei militar, on conegué l'anarquista il·legalista Octave Garnier. De bell nou a França, s'adherí a la Joventut Revolucionària, de la qual arribà a ser secretari, i freqüentà la comunitat llibertària de Romainville, on Victor Kibaltchiche i Rirette Maîtrejean editaven el periòdic L'Anarchie i Raymond Callemin treballava a la impremta. Va començar a cometre diversos actes il·legalistes amb la «Banda Bonnot», però aviat es van veure obligats a abandonar Romainville pressionats per la vigilància policíaca. Després viurà amb Marius Metge a Garches, però després de la detenció d'aquest el 4 de gener de 1912, s'amagà amb Garnier. El 25 de març de 1912 prendrà part en els robatoris de Montgeron i de Chantilly. Després del setge i mort de Jules Bonnot el 28 d'abril de 1912, van ser perseguits per la policia per tot arreu. Refugiat amb Garnier, i les seves respectives companyes, a«Le Petit Robinson», pavelló llogat amb nom fals a Nogent-sur-Marne (Illa de França, França), finalment seran denunciats i interceptats per la policia l'horabaixa del 14 de maig. Encerclats, els anarquistes decidiren resistir heroicament fins al final i després d'11 hores de setge de les forces policíaques i d'un batalló de zuaus, i d'unes 20.000 persones que havien anat a xafardejar, sucumbiren a les dues del matí del 15 de maig de 1912, després que els assaltants fessin servir metralladores pesants i dinamita. Encara viu després de l'assalt, Valet, segons les revelacions de la premsa, hauria estat assassinat al furgó policíac i per això el seu cadàver no va ser mostrat a son pare --altra versió apunta que fou linxat per la gentada enfurida. L'endemà els cossos de René Valet i d'Octave Garnier van ser llançats en una fossa comuna del cementiri de Bagneux. La companya de Valet, l'anarquista Anna Dondon, va ser detinguda, però no va ser processada.\n- Léo Bascou: El 27 de maig de 1902 neix a Pesenàs (Llenguadoc, Occitània) l'anarquista antimilitarista Léo Georges Albert Bascou. Es guanyava la vida com a tapisser a Pesenàs. Va ser condemnat a nou dies de presó per la Comandància General de la XVI Regió Militar per haver retornat la seva crida de mobilització al ministre de la Guerra amb l'anotació «Fora la guerra!». En 1935 figurava en una llista d'anarquistes de l'Erau establerta per la policia on s'especificava que era un«objector de consciència impenitent, però poc perillós i sense influència».\n- Helios Gómez: El 27 de maig de 1905 neix al barri de Triana de Sevilla (Andalusia, Espanya) en una família, deia ell, gitana, el pintor, cartellista, poeta i avantguardista anarquista, primer, comunista, després, i de bell nou llibertari Helios Gómez Rodríguez. Son pare era treballador del suro i Helios era el major de set germans. Es formà professionalment aprenent l'ofici de decorador de ceràmica a la fàbrica de la Cartoixa de Sevilla entre 1918 i 1919 i estudiant a l'Escola Industrial d'Arts i Oficis de Sevilla. En aquesta època va formar part de diversos grups anarquistes andalusos. El juny de 1921 va ser detingut, amb Mazón i Navarro, a Sevilla. Afiliat a la Confederació Nacional del Treball (CNT), els seus primers dibuixos aparegueren en el diari anarquistaPáginas Libres, que dirigeix Pedro Vallina, i il·lustrà també obres de escriptors sevillans com ara Rafael Laffón i l'anarquista Felipe Alaiz. El 1925 exposà per primera vegada al Kursaal de Sevilla obres de caràcter cubista, molt criticades per la tradicional societat andalusa del moment, i, un any després, a l'Ateneu de Madrid i a la Galeria Dalmau de Barcelona amb més èxit. Fermament convençut de la necessitat d'un canvi polític, s'adhereix als grups anarquistes. I, des del primer moment, decideix parlar, pintar i escriure dins d'un mateix principi, d'acord amb la seva opció política. El 1927, forçat a abandonar Sevilla per raons politiques, s'exilià a París, on col·laborarà en la premsa llibertària en castellà (TiemposNuevos i Rebelión), i serà expulsat per la seva participació en els actes de protesta per l'execució de Sacco i Vanzetti. Després s'instal·là a Brussel·les, on exposà a diferents galeries, treballà com a decorador i il·lustrà l'obra Rien qu'un homme, de Max Deauville. El 1928 viatja a Amsterdam, Viena, Berlín i durant dos mesos a la Unió Soviètica. El 1929, s'instal·la a Berlín on exposa també i es relaciona amb el dibuixant George Grosz, el galerista Herwarth Walden, propietari de la galeria Der Sturm, i diversos grups d'agit-prop; col·labora amb algunes publicacions com el Berliner Tageblatt i segueix cursos de formació en tipografia i interiorisme. A principis de 1930, l'Asociació Internacional del Treball (AIT) publica a Berlín el seu primeràlbum Días de ira. Després de la dictadura de Primo de Rivera, a finals de 1930, Helios torna a Espanya instal·lant-se a Barcelona, on col·labora amb nombroses revistes republicanes i comunistes com L'Opinió,La Rambla,La Batalla, L'Hora, Bolívar i Nueva España, i realitza portades i il·lustracions de llibres, fonamentalment per a òrgans d'esquerres. En aquest any publica el manifest Porqué me marcho del anarquismo i ingresa en la Federació Comunista Catalano-Balear, incorporant-se al Bloc Obrer i Camperol (BOC), del qual seria expulsat poc després per prosovietisme. El 1931, ingressa en el Partit Comunista d'Espanya (PCE), col·laborant com a il·lustrador per a Mundo Obrero. Detingut a Madrid el 1932 per la seva militància, es tancat i traslladat a la presó de Jaén. Aconsegueix la llibertat provisional i fuig a Brussel·les, on assisteix a les grans vagues mineres del Borinage i publica un dibuix en Drapeau Rouge, abans de sortir cap a l'URSS, responent a l'invitació de les autoritats soviètiques a participar com a representant espanyol en el Congrés Internacional d'Artistes Proletaris. Viu a Moscou, viatja a Leningrad i a Siberià, exposa al Museo Pushkin el 1933 i l'Editora Estatal d'Art publica el seu segon àlbum, Revolución Española. La seva obra abandona els elements abstractes per a cercar un realisme impactant, de fàcil lectura i fort contingut social, allunyat del realisme socialista que sempre criticaria. Torna a Barcelona durant la primavera de 1934, però es novament detingut, juntament amb altres revolucionaris entre ells Lluís Companys, a la tardor en el context de l'aixecament obrer a Catalunya i tancat en un vaixell presó. Un cop alliberat, retorna a Brussel·les on es publicarà a principis de 1936, el seu tercer àlbum, sobre els fets de 1934, Viva Octubre. El 1935, funda amb altres artistes el grup «Els Sis» --amb Elías, Shum, Benigania, Porta y Josep Bartolí-- i, el 1936, novament legalitzades les organitzacions d'esquerra, el Sindicat de Dibuixants Professionals, que impulsaria el cartellisme militant durant la guerra amb una producció intensiva de cartells anarquistes i republicans. Dibuixa també per a nombroses publicacions i pinta quadres sobre la guerra. Al principi de la guerra civil lluita a les barricades per a la defensa de Barcelona i s'adhereix a la Aliança d'Intel·lectuals Antifeixistes de Catalunya. Nomenat Comissari Polític de la UGT, organitza la Columna Ramon Casanellas i embarca en l'expedició de Bayo per alliberar Eivissa i Mallorca. Després va intervenir als fronts d'Aragó, de Madrid i d'Andalusia. El 22 de desembre de 1936 va ser acusat de matar el capità Arjona del seu propi bàndol a El Carpio, al front de Còrdova, en aplicació d'una mesura disciplinària exagerada i va fugir a Madrid per evitar represàlies. Va exposar un quadre al Pavelló de la República de l'Exposició Universal de París i que es conserva actualment al Museu Nacional d'Art de Catalunya. En 1937 és expulsat del Partit Socialista d'Unificació Marxista (PSUC) i perseguit pels estalinistes, que l'acusen de trotskista, fets que el van impulsar a retornar a la seva antiga militància anarquista en la CNT. En 1939, com a milicià electe de Cultura de la 26 Divisió (excolumna Durruti), es encarregat de la capçalera i maquetació del diari de la divisió El Frente, així com de la organització de la mostra en homenatge a Durruti de Barcelona. Perduda la guerra, es refugia a França, on es internat als camps de concentració d'Argelers, Bram, Le Vernet d'Ariège --on conviurà amb Max Aub-- i Djelfa (Algèria), entre febrer de 1939 i maig de 1942. El 1942 tornà a Barcelona, creant l'efímer grup Liberación Nacional Republicana (LNR) i la «Casa de Andalucía». El 1948 presentà una exposició a la Galeria Arnaiz amb obres de caràcter surrealista i durant els seus últims anys realitzà murals decoratius, com els del Jazz Colón i de la Residència Sant Jaume de Barcelona. Entre 1945 i 1946, i 1948 i 1954 es arrestat i empresonat a la presó Model de Barcelona, on pinta en el corredor de la mort un oratori conegut com La Capella Gitana, emblanquinat en 1996 i posteriorment recuperat, i escriu la seva obra poètica. Malgrat l'ordre d'alliberament signat el 1950, es retingut pres il·legalment quatre anys més i quan es alliberat en 1954, serà acollit desinteressadament a la Residència Universitària de Sant Jaume de Sarrià (Barcelona). Helios Gómez Rodríguez va morir el 19 de setembre de 1956 a l'Hospital Clínic de Barcelona (Catalunya), a conseqüència de malalties provocades durant els anys de reclusió.\nHelios Gomez (1905-1956)\n- Mario Bordoni: El 27 de maig de 1906 neix a Terni (Úmbria, Itàlia) el resistent antifeixista llibertari Mario Bordoni, conegut com Mariano. Sos pares es deien Fortunato Bordoni i Adele Michelini. Militant socialista de jove, hagué d'exiliar-se a França, Bèlgica i Luxemburg perseguit per les autoritats feixistes. El setembre de 1936 passà a Espanya per lluitar contra el franquisme i s'enrolà en l'anarquista«Secció Italiana» del Grup Internacional de la «Columna Ascaso» i, posteriorment, en altra formació llibertària. Quan la guerra estava perduda, el febrer de 1939 passà a França i fou internat als camps de concentració d'Argelers i de Gurs. Durant la II Guerra Mundial s'enrolà en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE). Detingut per l'exèrcit alemany, en 1940 va ser lliurat a les autoritats feixistes italianes i fou enviat confinat a l'illa d'Ustica. Després va ser internat a Arezzo. A partir del 8 de setembre de 1943, arran de l'Armistici i de l'anunci de desarmament dels soldats italians ordenat per l'exèrcit nazi, s'integrà en la lluita clandestina d'alliberament. Lluità en la 62 Brigada Garibaldi «Camicie Rosse», de la qual va ser nomenat comandant. El 9 de setembre de 1943 va ser nomenat capità de partisans. El 17 d'octubre de 1944 Mario Bordoni va caure en combat a Pianoro (Emília-Romanya, Itàlia).\nMario Bordoni (1906-1944)\n- Teresa Torrelles Espina: El 27 de maig de 1908 neix a Nalec (Urgell, Catalunya) la militant anarcofeminista i anarcosindicalista Teresa Torrelles Espina, també coneguda com Teresina Torrelles o Teresa Torrella. En 1924, amb 16 anys, va començar a militar en els grups de joves llibertaris d'Esparreguera. Qualificada com a «roja», va haver de marxar a Terrassa, on es va adherir a la Mutualitat Cultural i va fundar l'actiu Grup Femení. En 1930 va portar armes a Barcelona amb motiu de la vaga general de la capital catalana. Va militar a Terrassa i en 1938, durant la Guerra Civil, va tenir responsabilitats de gestió a l'hospital de la ciutat i va ser membre de l'ajuntament. L'octubre de 1938, en el Ple Regional de «Mujeres Libres» de Barcelona, va rebutjar la Secretaria de Propaganda. Exiliada a França després de la derrota, en 1948 es va instal·lar a l'Argentina, on va militar en la Confederació Nacional del Treball (CNT) i en la Federació Obrera Regional Argentina (FORA), amb Jacinta Escudero. En 1958 es va traslladar a Veneçuela. Companya de Joan Graells Llopart --secretari i administrador de Vida Nueva, de Terrassa; delegat municipal de Cultura d'aquesta localitat durant la guerra, va morir al front-- i sogra de Víctor García. Teresa Torrelles Espina va morir el 18 de maig de 1991 a Montadin (Llenguadoc, Occitània).\n- Gràcia Ventura Fortea: El 27 de maig de 1918 neix a Borriana (Plana Baixa, País Valencià) la militant anarquista Maria Gràcia Ventura Fortea (Gracieta). Filla menor de quatre germans, deixà l'escola primària quan tenia nou anys per fer-se aprenent en un taller de sastreria. Quan esclatà la guerra civil, s'afilià a les Joventuts Llibertàries i, sense abandonar la seva feina de sastressa, formà part del Comitè Local d'aquestes. El juliol de 1938, quan la fàbrica de municions de Borriana on treballava fou evacuada, marxà a la seva nova ubicació o Ontinyent i hi va fer feina fins al desembre, quan es traslladà a Barxeta, on vivia sa família. En acabar la guerra tornà a Borriana i el 20 d'abril de 1939 fou detinguda, empresonada i condemnada el 16 de gener de 1940 a 20 anys de presó per «adhesió a la rebel·lió, profanació de tombes i participar en l'enterrament de Buenaventura Durruti amb uniforme militar». Després d'estar tancada a les presons de Castelló, Lleida i Saragossa, penà més tres anys a la de Saturraran fins al març de 1944. En 1947 fou alliberada totalment i marxà a València a treballar. En 1950 s'instal·là a Barcelona i des de finals de 1954 a París. En 1955 s'uneix amb son company Josep Peirats Valls a Tolosa de Llenguadoc, on va fer feina de modista. En 1968, per circumstàncies alienes a la voluntat dels contraents, es veuen obligats a casar-se civilment. A partir de 1971 s'establí a Montadin i s'encarregà de l'administració de la revista Mujeres Libres (1971-1976). En morir Franco, la parella s'instal·là a la Vall d'Uixó. En 1999 participà en el llibre conjunt Mujeres Libres. Luchadoras libertarias. Després de la mort de Peirats, a partir del 2004 formà part de la redacció de la revista alcoiana Siembra.\nGràcia Ventura Fortea\n- Pierre Ramus: El 27 de maig de 1942 mor a aigües internacionals atlàntiques el propagandista i escriptor anarquista Rudolf Grossmann, més conegut com Pierre Ramus. Havia nascut el 15 d'abril de 1882 a Viena (Àustria). En 1900, als Estats Units, va col·laborar en el periòdic Freiheit (Llibertat) que publicava a Nova York l'anarquista alemany Joahnn Most. De tornada a Europa, en 1904, es va introduir en el sindicalisme revolucionari austríac, i es va establir a Viena, on va crear un grup anarquista. L'agost de 1907 va participar en el Congrés Anarquista Internacional d'Amsterdam, i després en el Congrés antimilitarista. Pacifista, però partidari de la vaga general i de l'acció directa, publicarà nombrosos periòdics i fullets en llengua alemanya. És autor del llibre Die Neuschöpfung der Gesellschaft durch den kommunistischen Anarchismus (1920, La reconstrucció de la societat per l'anarquisme comunista), d'una revista i de cinc volums de Jahrbuch der Freien Generation (1910-1914, L'anuari de la Generació Lliure), entre d'altres. Durant els anys 30 serà l'animador a Alemanya de la Federació dels Comunistes Anarquistes d'Alemanya (FKAD) i del seu periòdic Der Freie Arbeiter, organització paral·lela a la Freie Arbeiter-Union Deutschlands (FAUD, Unió Lliure dels Treballadors Alemanys), fundada per Rudolf Rocker. En 1938, fugint del feixisme, marxa a França on és detingut i internat després de la declaració de guerra. Alliberat, pogué arribar al Marroc. Pierre Ramus va morir, afeblit, d'un atac de cor, el 27 de maig de 1942 al vaixell que el portava a Veracruz (Mèxic). També va fer servir els pseudònims Klaus Morleit i C. Morelight. El seu arxiu es troba dipositat a l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam.\n- Emilia Pérez Pazos: El 27 de maig de 1960 mor la resistent antifranquista llibertària Emilia Pérez Pazos, coneguda com Manchada. Havia nascut el 10 de gener de 1894 neix a Marín (Pontevedra, Galícia). Encara que no pertanyia a cap organització política ni sindicat, després de la caiguda del seu poble a mans de l'exèrcit feixista, fou una de les agents d'enllaç de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de la Corunya. Acusada d'haver amagat al seu domicili militants antifranquistes i d'haver participat el març de 1937 en una temptativa d'evacuació de militants a bord de la llanxa motora pesquera Sisargas des de la Corunya, el maig de 1937 va ser condemnada a 20 anys de presó (Causa 291/37) per«auxili a la rebel·lió», juntament amb altres companys (Generoso Rumbo Lafuente, Enrique Sardinero Rey, Carlos Ponte Patiño, etc.).\n- Aquilino Ribeiro: El 27 de maig de 1963 mor a Lisboa (Portugal) l'escriptor anarquista Aquilino Gomes Ribeiro, un dels autors més importats de la literatura portuguesa de la primera meitat del segle XX. Havia nascut el 13 de setembre de 1885 a Tabosa do Carregal (Sernancelhe, Nord, Portugal). Sos pares foren Joaquim Francisco Ribeiro i Mariana do Rosário Gomes. En 1895 començà els estudis primaris al Col·legi de Nostra Senyora de Lapa i en 1900 entrà al Col·legi de Lamego i més tard estudià filosofia a Viseu. Seguint els desigs de sa mare que volia que fos sacerdot, es matriculà al seminari de Beja. En 1903, mancat de vocació, abandonà els estudis teològics i s'establí a Lisboa. En 1906 començà a col·laborar en el periòdic republicà lisboeta A Vanguarda i l'any següent, en col·laboració amb José Ferreira da Silva, escriu A filha do jardineiro, obra de propaganda revolucionària i de crítica a la monarquia. A instàncies de Luz de Almeida, en 1907 entrà a formar part de la Lògica Maçònica Muntanya del Gran Orient Lusità de Lisboa. Anarquista d'acció, s'especialitza en la fabricació de bombes. El 28 de novembre de 1907 uns explosius guardats a ca seva exploten i dos companys seus, Gonçalves Lopes i Belmonte de Lemos, resulten morts. Detingut com a militant anarquista, fou tancat a la presó de Caminho Novo. El 12 de gener de 1908 aconseguí fugir de la presó de manera rocambolesca i passà a viure clandestinament a Lisboa, on mantingué contactes amb els regicides Alfredo Costa i Manuel Buíça, que atemptarien contra la família reial portuguesa l'1 de febrer d'aquell any. Arran d'aquest afer, s'hagué d'exiliar a París. A partir de 1910 estudiarà a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Sorbona, on tindrà destacats professors (George Dumas, André Lalande, Levy Bruhl, Durckeim) i es relacionarà amb l'exili polític portuguès; també coneixerà sa futura companya Grete Tiedemann. En 1912 visqué uns mesos a Alemanya. En 1913 es casà amb Grete Tiedemann i tornà a París; aquest any publicarà el seu llibre Jardim das tormentas. En 1914 nasqué son primer fill, Aníbal Aquilino Fritz. Quan esclatà la Gran Guerra, tornà a Portugal sense haver-se llicenciat. Entre 1915 i 1918 va fer de professor a l'Institut Camões, un dels més prestigiosos de Lisboa. En 1918 publica A via sinuosa. En 1919, a invitació de Raul Proença, entrà a la Biblioteca Nacional de Portugal i publicà Terras do Demo. A partir de 1921 s'integrà en la direcció de la revista Seara Nova i l'any següent publicà Estrada de Santiago. Després de la seva participació en l'aixecament contra la dictadura militar del 7 de febrer de 1927 va haver d'exiliar-se a París, però a finals de l'any va entrar a Portugal clandestinament, per veure morir sa companya Grete Tiedemann. En 1928 participà activament en la revolta del Regiment de Pinhel; detingut, fou tancat a la presó de Fontela a Viseu, de la qual pogué fugir i s'exilià a París. En 1929 es casà amb Jerónima Dantas Machado, filla de l'expresident de la República portuguesa Bernardino Machado, mentre que a Lisboa era jutjat en rebel·lia per un tribunal militar i condemnat. En 1930 nasqué son segon fill, Aquilino Ribeiro Machado. En 1931 passà a viure a Galícia i l'any següent entrà clandestinament a Portugal. En 1933 rebé el Premi Ricardo Malheiros de l'Acadèmia de Ciències de Lisboa, pel seu llibre As três mulheres de Sansão, i dos anys després fou elegit membre d'aquesta acadèmia. En 1952 realitzà un viatge al Brasil, on fou homenatjat per escriptors i artistes de l'Acadèmia Brasilera de Lletres. En 1956 fou un dels fundadors de la Societat Portuguesa d'Escriptors, de la qual fou elegit president. En 1957 publicà A casa grande de Romarigães i l'any següent Quando os lobos uivam, pel qual fou processat per la dictadura de Salazar que considerà el llibre injuriós contra les institucions de l'Estat i que acabà en amnistia el 12 de novembre de 1960 dies abans d'anar a judici. En 1958, també, fou nomenat soci de l'Acadèmia de Ciències de Lisboa i formà part de la candidatura d'Humberto Delgado a la presidència de la República. En 1960 fou proposat per al Premi Nobel de Literatura i l'any següent viatjà a Londres i a París. Aquilino Ribeiro va morir el 27 de maig de 1963 a Lisboa (Portugal) i aquell mateix dia la censura salazarista va prohibir que es fes qualsevol menció als homenatges que se li retien. Pòstumament, en 1972, es va publicar un llibre seu de memòries, Um escritor confessa-se. En 2007, l'Assemblea de la República honorà la seva memòria traslladant les seves restes al Panteó Nacional, fet que fou durament criticat pel sectors reaccionaris de la societat portuguesa que sempre el consideraren un «terrorista» implicat --alguns fins i tot apunten que fou un dels autors materials («la tercera escopeta»)-- en el regicidi de la família reial portuguesa.\n- Juan Zafón Bayo: El 27 de maig de 1977 mor a l'Hospital de Sant Pau de Barcelona (Catalunya) l'anarcosindicalista i resistent antifeixista Juan Zafón Bayo, que va fer servir els pseudònims Ariel i Zapata. Havia nascut el 28 d'abril de 1911 a Barcelona (Catalunya). Quan tenia 18 anys s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT). En 1931 participà en la fundació del Sindicat de Productes Químics confederal i milità en el Sindicat de Professions Liberals de la CNT. En 1934, dedicat a la publicitat, formà part del Sindicat de Publicistes de la CNT de Barcelona. Quan esclatà el conflicte bèl·lic s'enrolà en la Columna Ortiz i dirigí el seu òrgan d'expressió Combate. Sembla que també lluità en la Columna Durruti. Després va ser nomenat, juntament amb Evaristo Viñuales Larroy i Francisco Ponzán Vidal --amb qui entaulà una estreta amistat--, delegat d'Informació i Propaganda del Consell d'Aragó, càrrec que ocupà fins l'11 d'agost de 1937, quan la dissolució del Consell d'Aragó, i es va reintegrar al front en la 29 Divisió confederal. En 1939, amb el triomf franquista, creuà els Pirineus i fou tancat al camp de concentració de Vernet. Més tard va ser enviat a la 21 Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) a les Ardenes per realitzar tasques a les fortificacions de la Línia Maginot fins que pogué escapar el maig de 1940 cap a Lissac on romania sa companya Lucía Rueda. En 1941, després de passar pels camps de concentració de Sant Cebrià i de Rouen, s'integrà a través de Ponzán en la xarxa d'evasions de Pat O'Leary. El 24 d'octubre de 1942 va ser detingut a Tolosa de Llenguadoc per«intel·ligència amb l'enemic»; tancat d'antuvi a Vernet, va ser deportat a principis de 1943 a Alemanya, però aconseguí fugir durant el viatge i arribar a Bordeus. Obligat a treballar per a l'«Organització Todt», s'integrar en la Resistència francesa. Instal·lat a París, en 1944 formà part del Comitè Regional de la CNT del Nord. L'agost de 1944 participà en els combats d'alliberament de París. En 1945, arran de l'escissió del Moviment Llibertari Espanyol (MLE), va ser un dels creadors de la Federació Local parisenca de la CNT col·laboracionista. En 1947 es traslladà a Mèxic. El març de 1955 fou un dels iniciadors del Boletín por la Unidad de CNT de España, editat a Mèxic, i on defensà sempre la necessitat de la unitat confederal. Malalt del cor a causa de l'altitud de la capital mexicana, amb la mort del dictador Francisco Franco retornà a la Península i s'afilià al Sindicat de Professions Liberals de la CNT de Barcelona. Trobem articles seus en España Libre i Solidaridad Obrera.És autor de La revolución española nace del espíritu del pueblo (1945), La España de mañana. Testamento espiritual deÁngel Ganivet sobre la organización de la sociedad española (1967) i El Consejo revolucionario de Aragón (1977), i deixà nombroses obres inèdites (El colectivismo es la última barrera; La complejidad humana; La cooperativa emanada del sindicato;¿Es necesario revisar las tácticas?; Francisco Ponzán, el idealista; Pasado, presente y futuro del anarcosindicalismo;Proudhon, Bakunin y el anarquismo moderno; La revolución es un deber cívico;Trazos libertarios; La violencia; etc.).\n- Paul Zilsel: El 27 de maig de 2006 mor a Gibsons (Colúmbia Britànica, Canadà) el físic teòric, d'antuvi comunista, i, més tard, militant anarquista i pacifista Paul Rudolph Zilsel. Havia nascut el 6 de maig de 1923 a Viena (Àustria). Son pare, Edgar Zilsel, va ser un reconegut historiador i sociòleg de la ciència, membre del Cercle de Viena i professor de la Universitat Popular de la capital austríaca; sa mare, Ella, ensenyava anglès i literatura alemanya. En 1938, quan l'anexió nazi del país, fou enviat al Regne Unit amb altres infants i joves jueus. Finalment, ell i sos pares aconseguiren en 1939 l'estatut de refugiats polítics als Estats Units, però la resta de sa família fou assassinada a la Xoà. Després d'obtenir la llicenciatura al College of Charleston (Carolina del Sud, EUA) i de fer un màster a Wisconsin, en 1948 es doctorà en física teòrica a la Universitat de Yale (New Haven, Connecticut, EUA) i ensenyà durant molts d'anys a diferents universitats i institucions científiques (EUA, Canadà i Israel); amb el temps, la seva teoria sobre l'heli superfluid i la teoria de partícules assolí gran reputació. Amb altres estudiants i professors (Byron Thorwell Darling, Paul Zilsel, Daniel Fine, Theodore S. Polumbaum, Arthur L. Levy, Harold T. Woerner, Jr., etc.) formà un grup comunista que actuava a la Universitat de Yale. Activista social valent, durant els anys del maccarthisme i la «cacera de bruixes» es va negar a declarar davant el House Un-American Activities Committee (HUAC, Comitè d'Activitats Antinord-americanes), presentant els seus arguments de defensa de manera contundent. Va ser catalogat per les autoritats nord-americanes com a membre del Communist Party USA (CPUSA, Partit Comunista dels EUA) i del Socialist Workers Party (SWP, Partit Socialista dels Treballadors). Durant els anys de les lluites civils i les manifestacions contra les guerres colonials nord-americanes, va ser detingut en nombroses ocasions. Més tard es decantà pel pensament anarquista i fou militant dels Industrial Workers of the World (IWW, Treballadors Industrials del Món) i del United Front for Political Defense(UFPD, Front Unit per a la Defensa Política). Com a pacifista milità en la International Jewish Peace Union (IJPU, Unió Internacional Pacifista Jueva) i formà part diferents Equips de Manteniment de la Pau que viatjaven als països en conflicte per apaivagar les tensions, especialment a Palestina, mantenint sempre una posició força crítica amb la Seattle Jewish Federation (SJF, Federació Jueva de Seattle), partidària de l'ocupació israeliana de Palestina. Va fer costat The George Jackson Brigade, grup revolucionari que actuava a Seattle (Washington, EUA) i que prengué el seu nom en homenatge a George Jackson, membre dels Black Panther (Panteres Negres) empresonat. Promotor de diferents iniciatives referents al món del llibre (Red& Black Books, Books-to-Prisoners Project, etc.), el 30 de juliol de 1973 cofundà a Seattle amb altres militants (Bruce Huebel, Jo Maynes, Ruth Sabiers, Mark Kent, etc.) la llibreria llibertària Left Bank Books (Banc de Llibres Esquerrans). Políglota, a més de la física va saber gaudir d'altres disciplines (música, art, literatura, etc.). En 1998, arran d'un traumatisme cranial greu del qual mai no es va recuperar, s'instal·là a Gibsons (Colúmbia Britànica, Canadà).\nPaul Zilsel (1923-2006)\nEDIFICIS ESCOLARS ANTERIORS A LA DICTADURA FRANQUISTA. L’INSTITUT TÈCNICA...\nMay 16, 2021, 3:00 pm\nESTUDI BALET I BLAY. Cinema d'animació. Passeig Mare de Déu del Coll 40....\nMay 15, 2021, 12:02 am\nIN MEMORIAM DEL MAS LA CAU/LA CALM. SANT HILARI SACALM. LA SELVA. GIRONA\n[14/05] Prohibició de la lectura de tabaqueria - París (14-05-68) - Bevington...\nMay 14, 2021, 8:11 am\n[13/05] Escola Moderna de São Paulo - París (13-05-68) - Manifest d'Els...\nMay 13, 2021, 3:05 am\nMay 12, 2021, 3:00 pm\nSANTA COLOMA D’ARSÈGUEL. L’URGELL SOBIRÀ. LLEIDA, LA PROVINCIA “ ESPOLIADA”\nMay 11, 2021, 3:00 pm\nIN MEMORIAM. ESGLÉSIA "VELLA" D'ANSOVELL, ADVOCADA A SANT MARTÍ DE TOURS....\nMay 9, 2021, 3:00 pm\nMay 4, 2021, 9:09 am\nJa arriba en Noddy!: Just be yourself, Noddy\nJuly 12, 2014, 10:15 pm\nCanal Super3: Berta Adalid\nDecember 12, 2011, 4:47 am\nSeptember 26, 2013, 12:00 am\nLes germanes McLeod: Les McLeod - Cap. 224: Un llarg camí\nDecember 20, 2012, 3:48 pm\nFish & chips: Fish & chips - 07/06/2014\nJune 7, 2014, 3:08 am\nTinc fogots, a "Plats bruts"\nJuly 6, 2011, 7:10 am\nFlippingbook Publisher 2 1 Portable Downloads Torrent\nJune 8, 2016, 7:40 pm\n"Bellesa fatal", a "Julie Lescaut"\nAugust 8, 2013, 9:30 am\nL'abella Maia: La Maia, comandant en cap\nSeptember 6, 2014, 11:09 pm\n[24/09] II Congrés de l'FTRE - Atemptat de Pallàs - Vaga de Le Creusot ...\nSeptember 24, 2019, 6:46 am\nZACH, Jan (1699-1773) - Te Deum\nMay 24, 2013, 7:53 am\nConte rei carnestoltes i la vella quaresma\nMarch 5, 2014, 5:32 am\nGasp!: Gasp! - Cap. 45: Pescar els lladres\nMay 31, 2013, 2:42 am\nNoies enamorades: Noies enamorades - Cap 16: Les paraules clau\nNovember 19, 2011, 9:16 pm


Barcelona Comerç, Barnavasi celebra el seu 25è aniversari\nInici | Notícies | Barnavasi celebra el seu 25è aniversari\nBarnavasi celebra el seu 25è aniversari\npublica Eix Comercial de Sant Gervasi · 3, juliol 2009 · 0 comentaris\nL’Associació de Comerciants Barnavasi ha rebut la medalla del Districte de Sarrià-Sant Gervasi amb motiu del seu 25è aniversari. El lliurament va coincidir amb la cloenda, el 30 de juny, del programa lúdic-festiu que durant els darrers dos mesos ha fet partícip a veïns i comerciants de Sant Gervasi de l’efemèride.\nAquesta celebració final va tenir lloc a la seu del Districte i va aplegar prop d’un centenar de persones, entre les que cal destacar la presència de representants de totes les associacions de veïns i comerciants de Sant Gervasi, dels caps dels grups municipals de CIU i PP a l’Ajuntament de Barcelona, Xavier Trias i Alberto Fernández Díaz, regidors de l’Ajuntament, com Jaume Ciurana, Ester Capella, Raimond Blasi, el Gerent i consellers de Sarrià-Sant Gervasi, a més, evidentment d’associats de Barnavasi. La Fundació Barcelona Comerç va ser representada pel seu president, Joan Mateu i altres membres del Patronat.\nDurant la trobada, es va fer un ràpid però concís recordatori als 25 anys de vida de l’Associació, en el que va quedar palesa la importància d’aquest tipus d’entitats no només per a dinamitzar la vida comercial dels barris, sinó també la vida cultural i social de l’entorn més proper als veïns. Salvador Albuixech, president de l’Eix Comercial de Sant Gervasi i també de Barnavasi va ser l’encarregat de resumir en poc més de 15 minuts, aquests 25 anys d’història associativa, i de dibuixar també algun dels reptes més immediats de l’entitat, convertida avui ja, en referent associatiu comercial de Sant Gervasi, i també de Barcelona.\nL’acte va acabar amb el lliurament per part de Barnavasi de un record de reconeixement mutu a diverses persones i entitats que han treballat i col•laborat al llarg dels 25 anys d’història de l’associació a favor del comerç del barri. Van ser mereixedor d’aquest record, expresidents de l’Associació, exregidors, la Fundació Barcelona Comerç i el propi Districte de Sarrià-Sant Gervasi, entre altres.


Libro PDF Traduir Del Castellà Al Català: Mes Enllà De La Intercomprensió - PDF DEPOSITORY\nTraduir Del Castellà Al Català: Mes Enllà De La Intercomprensió eBook\nEl libro Traduir Del Castellà Al Català: Mes Enllà De La Intercomprensió en formato PDF. El libro Traduir Del Castellà Al Català: Mes Enllà De La Intercomprensió en formato MOBI. El libro Traduir Del Castellà Al Català: Mes Enllà De La Intercomprensió en formato ePUB. El libro fue escrito en 2004 por el autor Ona Domènech Bagaria. Disfruta leyendo con el sitio web bressoamisuradi.it.\nNOMBRE DEL ARCHIVO Traduir Del Castellà Al Català: Mes Enllà De La Intercomprensió.pdf\nAUTOR(A) Ona Domènech Bagaria\nTraduir Del Castella Al Catala Mes Enlla De La ...\nAina Monferrer, graduada en Llengua i literatura catalanes, ha publicat a la revista Caplletra una ressenya del llibre "Traduir del castellà al català. Més enllà de la intercomprensió" d'Ona Domènech, directora del grau en Llengua i Literatura Catalanes de la UOC.\nPDF Traduir del castellà al català: més enllà de la ...\nOna Domènech és directora del grau de Llengua i Literatura Catalanes de la UOC, que forma part dels Estudis d'Arts i Humanitats. La seva recerca ha girat al voltant de l'estudi i la descripció dels textos especialitzats i la neologia lèxica. Ha publicat 'Traduir del castellà al català. Més enllà de la intercomprensió'.\nLa Comida (Bambu, Pico Y Terciopelo).pdf\nCautela Contra Cautela.pdf\nPaisajes Del Mundo.pdf


Campanya de donació de sang - Escola Tabor Campanya de donació de sang - Escola Tabor\nInici » Campanya de donació de sang\nBy Noticies-Tabor30 de maig de 2019Primària\nCom a cloenda del seu projecte sobre el cos humà, la classe de Tramuntana s’implica en la campanya de donació de sang i ajuda a captar 97 voluntaris.\nEl passat dimecres 29 de maig va tenir lloc a l’espai La Fusteria una nova edició de la campanya de donació de sang a la nostra escola. Ja fa molts anys l’Escola Tabor cedeix els seus locals en diverses ocasions durant l’any al Banc de sang i teixits de Catalunya per tal de col·laborar en les seves campanyes de donació. En les darrers edicions aquesta campanya s’insereix en el projecte que els alumnes de 4t de Primària duen a terme al voltant del cos humà, del seu funcionament i més específicament del sistema circulatori i cardiovascular.\nDurant tot el projecte es combinen les parts de coneixement de la matèria i la sensibilització al voltant de la necessitat de fer donacions de sang, atesa la impossibilitat de la ciència per fabricar aquest element imprescindible per a la vida humana i tan necessari quan es produeixen intervencions quirúrgiques o actes mèdics vitals.\nEn aquest sentit, una de les tasques dels alumnes consisteix a preparar un element de regal per als donants. Aquest any una gota de sang feta amb feltre i farcida d’espígol agraïa la generosa aportació dels donants.\nFinalment, ens congratulem que cada vegada més centres de Santa Perpètua i altres poblacions s’impliquin en aquesta campanya que és alhora de conscienciació i donació.


Jugadors de lletres\nCapítol 1: VIVINT EN UNA UTOPIA\nAquesta història comença amb un jove anomenat Xavier Boix, el qual s’havia mudat a Perpinyà per fugir d’aquella societat mal estructurada i perquè volia viure com a pastor a la granja del seu avi.\nUn cop va arribar a la granja, de negra nit i amb un fred que pelava, va aparcar el cotxe, tot seguit va entrar a casa i va estirar-se al sofà, fins que es va adormir.\nEl primer raig de llum que lluïa per la finestra, despertà a en Xavier. El jove començà a esternudar. Va anar al bany i es netejà els ulls i el nas amb un mocador. Va començar a descarregar l’equipatge i va deixar tots els embalums en les habitacions corresponents. Es vestí amb una americana i una corbata. També es posà uns texans vells plens de tares. Se n’anà tot seguit a la ciutat a buscar un bar on esmorzar. Després d’haver begut una tassa de cafè i un croissant, tornà a la granja.\nQuan va arribar, va decidir inspeccionar la casa a fons. Es dirigí cap a la cuina, una habitació que estava il·luminada pels raigs del sol. Revisà cada calaix. Allí hi havia els coberts que usava quan visitava l’avi.\nAprés de dinar inspeccionà el bestiari de la granja. Advertí que no tenia ovelles i decidí anar-ne a comprar. De camí es trobà enmig d’un acte sobre les properes eleccions municipals: parlava una dona, no entenia el que deia perquè parlava amb unes paraules que mai havia sentit. Es quedà fins al final i llavors tornà a casa amb el ramat.\nA la nit baixà a la ciutat per anar a fer un mos en un hostal de menjar casolà. Quan tornava va travessar per uns carrers poc il·luminats i se li va posar la pell de gallina quan sentí que algú el tocava a l’esquena. En Xavier podia observar que era una noia de mitjana edat.\n—Què passa? —va dir escagarrinat —.\n—Uns malfactors m’estaven perseguint! —cridà la mossa —.\n—D’acord. Estàs bé? —va dir en Xavier —.\n—Perfectament. Gràcies per preocupar-te! —va exclamar la noia —.\n—Tu ets aquella noia que parlava en aquell acte? —va xiuxiuejar en Xavier—.\n—Sí, jo mateixa —va contestar ella ignorant les intencions del noi —.\n—Doncs ves amb compte, fins a una altra! —va dir en Xavier —.\n—Bona nit! Per cert, em dic Janet Dupond —va dir ella —.\n—Adéu! Jo em dic Xavier Boix!\n—Adieu! —va dir ella —.\nAbans d’anar dormir va estar rumiant el significat de la paraula “malfactor”, fins que decidí buscar-la al diccionari.\nL’endemà, en Xavier es despertà de sobte, va anar cap al lavabo on es netejà la seva cara i orinà. Feia un dia trist, els núvols li tapaven el sol. Mentrestant estava esmorzant i observava els objectes de valor del seu jai; així, els prestatges estaven plens de llibres únics: Tirant lo blanc, de Joanot Martorell, Alícia al país de les meravelles, de Lewis Carroll... i també els inoblidables llibres de la col·lecció dels Grumets de la Galera amb els quals va aprendre a créixer. Es va vestir, va donar un cop d’ull al bestiar, va tancar la casa i marxà.\nPassejant per la vila de Perpinyà es va adonar que estaven desmuntant un acte polític. En les pancartes destacades es podia llegir “PEP” i prop d’allí estaven discutint dues persones (la noia que es va trobar el dia abans i segurament el seu xicot). En Xavier va esperar que acabessin la seva conversa i va intervenir:\n—Bon dia! Alça, Manela! Quin nòvio que tens! —va dir en Xavier —.\n—Ell no ho és! És el meu rival en les eleccions —va dir emprenyada —. Oimés, no es diu nòvio, sinó xicot!\n—D’acord, no és culpa meva que no ho sàpiga! —va dir el jove —.\n—Ell és un diputat que segueix les idees del govern francès i que vol eliminar totes les llengües parlades als territoris que no siguin el francès. Ell pertany a una família que es va fugir durant la Revolució Francesa. Ara ha tornat per a ajudar al govern a complir els seus objectius. Ell és, en concret, el líder del Parti Absolutiste Français (PAF), i jo la del Partit Estàndard de Perpinyà (PEP). Ara mateix estem en temporada electoral i nosaltres som els partits majoritaris.\n—Llavors quina és la qüestió? —va dir en Xavier —.\n—Ça enrere el partit dominava, però des que va venir el senyor Jacquard, ell ha començat a tenir partidaris de les seves idees —ella pensà en un instant —. Jo entenc la democràcia. Així i tot no vull substituir el català en aquest poble!\n—M’agradaria ajudar, què puc fer? —va fer una cara de bon jan —.\n—Podries fer el treball que ningú vol fer: repartir promocions ça com lla als ciutadans d’arreu de la vila. —cridà ella tota emprenyada —.\nEn Xavier acceptà la proposta, agafà els papers i començà a voltar per arreu de la plaça de Verdum.\nDurant tot el matí havia estat d’ací d’allà, però finalment havia acabat.\nArribà fatigat a la granja. Ell sentia una fortíssima atracció envers la Janet Dupond, una jove de cabells rinxolats. Va dir-se que era la mossa que buscava i que seria la seva futura esposa.\nAixí va somiar de seduir-la fins que comencessin les eleccions.\nAixí va arribar el dia de la votació: un dia ocre en el qual el sol no arribava al seu zenit. En Xavier Boix es despertà ràpidament, es va vestir i va donar una ullada als seus animals: havien crescut d’ençà de la seva arribada i havia augmentat el nombre d’ovelles. Després d’haver revisat que tot fos al seu lloc, tancà la casa i començà a cantar mentre caminava de camí al poble.\nDurant aquest període de temps havia estat un subordinat de la Janet, sabent que tard o d’hora tindria una recompensa. Estava davant de la seu del PEP i allí hi havia tot els partidistes, aleshores preguntà per la senyora Dupond. Li contestaren que no l’havien vist. Ell sorprès s’acomiadà i va anar directament a un bar. Demanà un cafè i un sandvitx. Més tard va entrar en una joieria. Ell no sabia on podria trobar la Janet: l’havia estat buscant intensament durant tot el dia!\nEra de nit, així que decidí anar un altre cop a la seu del partit:\n—Heu vist la senyora Dupond? —va dir ell —.\nSí, és al despatx recollint els documents, jove. –va dir un aranès vell i cortès —després d’escoltar-lo obrir la porta —.\n—Ostres, què hi fas tu aquí? On t’havies ficat? —va dir en Xavier —.\n—Estic esperant que vingui el portanoves! He estat tot el dia a ca meva i he anat a votar a l’alba i he tornat —va dir la Janet Dupond.\nDe cop, va entrar un altre individu, el qual va anunciar els resultats de la votació:\nTots saltaven d’alegria! La Janet s’acomiadà de tothom i se n’anà cap a casa amb en Xavier.\n—Valga’m Déu! Hem guanyat! — va cridar la senyora Dupond — .\n—Sí, que bé, oi? — va dir en Xavier —.\n—Gràcies a tots i encara més a tu, Xavier! –va dir la senyora Dupond —.\n—No ha estat res — se li va posar al Xavier la cara com un tomàquet —. Només he fet la meva feina!\nComençaren a arribar a la casa de la Janet, quan...\n—Et vull dir-te una cosa, Janet — va dir en Xavier tot nerviós —. Des de la primera vegada que et vaig veure, he sentit una atracció molt forta envers tu!\n—D’acord, i? —va dir ella amb un cert aire desmenjat —.\n—Et voldries casar amb mi? —va dir en Xavier —.\n—Ai!, evidentment que accepto —va dir emocionada la Janet —.\nVan fer un banquet per a celebrar la victòria en les eleccions. Mentre xerraven en Xavier es va fixar amb un llibre que contenia moltes pàgines.\n—Què és això? —va exclamar en Xavier—.\n—Açò? Només és una enciclopèdia que havia estat emmagatzemada en aquesta antiga vila. És un diccionari que recull totes les troballes i mots en català el llarg de la història, una enciclopèdia. Era del meu jai. —va esbufegar la Janet —.\nEl jove li va donar un cop d’ull i el deixà al moble més proper.\nAprés d’haver acabat l’àpat, el donzell i la donzella, van tancar els llums i van jeure junts, fins que la son els conquerí.\nTres anys després en Xavier i na Janet havien format un matrimoni feliç. Però en una nit on l'obscuritat dominava els carrers de bella ciutat de Perpinyà, s’hi va trobar a terra el cos inconscient d’una dona d’aproximadament de 24 anys. Era l’alcaldessa del poble, na Janet Dupond. El cadàver fou descobert a les 6:00 hores pels policies. Morí d’una hemorràgia provocada per un apunyalament, l’apunyalaren per l’esquena.\nEl marit pensava que aquest assassinat havia estat dut a terme pel Partit Absolutista. En Xavier, enfonsat, amb la intenció de suïcidar-se, pensà en un instant en les aventures que ell voldria viure en la seva joventut. Decidí anar-se’n d’aquell poble i allunyar-se dels seus sentiments més obscurs i vagabundejar per oblidar-los.\nCapítol 2: L' ATZAR FORTUÏT\nEn Xavier es va despertar quan el sol va il·luminar el seu monovolum. S’havia oblidat dels afers que havien succeït el dia que havia abandonat Perpinyà i únicament se’n recordava del lloc cap on anava: Sant Feliu de Guíxols. Sortí del cotxe, es rentà la cara i quan se sentí viu tancà les portes i començà a conduir fins a la destinació.\nDurant el trajecte va estar escoltant la ràdio: explicaven el descobriment de les antigues restes trobades del vaixell Titànic. Després dels esports, l’anomenat “Home del Temps” deia que durant tota la sequera de l’estiu arribarien les tempestes a Catalunya, i ho farien començant pel nord. En el desenllaç recordaven el dia que s’haurien de celebrar les eleccions municipals.\nVa tancar la ràdio de cop i es quedà mut fins a l’arribada al poble. Aquella notícia l’havia deixat pàl·lid: li recordava la seva difunta muller, per la qual havia sentit una gran atracció durant tants anys.\nEra el vespre quan en Xavier havia travessat el senyal que indicava “Sant Feliu de Guíxols”. Sortí de les rotondes fins a arribar a la costa i va pujar en direcció a l’ermita de Sant Elm. Estava buscant un lloc per dormir. Va trobar un hostal al costat de la Cala Vigatà, i va decidir hostatjar-s’hi. Aparcà el monovolum davant de l’hostal, agafà la seva cartera i entrà per la porta.\nA dins va veure una sala amb una recepció atesa per un jove uniformat:\n—Bona nit, en què el puc servir, senyor? —començà l’hostaler —.\n—Bona nit. Voldria una habitació per a una persona.\n—D’acord. Ha fet una reserva? —preguntà —.\n—Llavors... Està de sort! Sí que ens queda una habitació lliure! Seran quinze mil pessetes la setmana. Pot pagar quan marxi —indicà l’hostaler —.\nL’home li donà la clau de l’habitació a en Xavier. Se saludaren, es dirigí cap al cotxe i agafà les seves coses per tal de portar-les aprés a l’habitació. Un cop allí va estirar-se al llit i s’adormí quasi instantàniament.\nAl dia següent es va despertar i va començar a fer un repàs de tot el que havia portat per tal de deixar-ho al lloc ideal. En un moment donat, va trobar un llibre, El diccionari del mil·leni. Va decidir deixar-lo en un calaix de la tauleta de nit. Després de tot això, anà a un bar prop de l’hostal i esmorzà una ensaïmada amb una tassa de cafè. Després d’haver pagat el compte, començà a caminar vora el mar. El mar estava tranquil, els vaixells sortien i entraven.\nQuan començà a veure la gran quantitat de cotxes, se n’adonà que se situava al poble. Començà a caminar per les voreres que delimitaven l’arena de la gran platja, dividida pels espigons, on la gent es banyava i gaudia del sol. Durant el passeig, el jove observava com la gent gaudia de la mar i de l’amistat que tenien entre ells: “Janet et trobo a faltar”.\nCaminava i caminava fins que arribà a aquell far tan mediocre, apagat per la influència d’aquella llum zenital. Allí observà atònit els meravellosos iots de les famílies estrangeres que navegaven indefinidament pels mars de la Mediterrània: “Quina enveja”.\nGirant cua s’establí en un restaurant anomenat “La seu del Mariner”, situat a la sortida del moll on descansaven molts mariners i treballadors del port. Allí es contemplava la quantitat de gent que venia a fruir de la gastronomia marinera del poble i hi havia tants estrangers com natius. En el moment que en Xavier s’assegué, ràpidament el corresponsal vingué:\n—Bona tarda —exclamà educadament — . Què vol vostè?\n—Bona tarda, senyor. Voldria una amanida Cèsar... —sospirà un moment — i una sípia amb arròs.\n—D’acord —acabà d’apuntar —. I de beure?\nQuan se n’anà es va dirigir cap la finestra on fixava l’horitzó. Deu minuts aprés de la conversació amb el mateix cambrer, ell li deixà el plat de l’amanida i més tard li dugué el segon plat. El menjar era exòtic: mai havia provat un menjar tan fabulós com aquell àpat pantagruèlic. Ell pagà el compte, immediatament sortí i caminà cap a l’hostal.\nQuan ell entrà per la porta de l’hostal ja passaven les quatre de la tarda. Durant la seva estada a l’hostatge aprofità per fer una migdiada. La llum del sol disminuiria per donar sortida a la claror de lluna que il·luminava tots els fotògrafs erectes que no volien perdre’s l’espectacular fenomen natural.\nEn aquell moment va decidir anar a sopar. Es vestí amb una roba còmoda: una americana, una corbata blava i uns pantalons còmodes per a l’ocasió. Sortí lentament de l’habitació i es dirigí cap al restaurant on hi havia una terrassa plena de cadires i taules preparades especialment per als matrimonis.\nMentrestant hi anava li va cridar l’atenció un ancià: aquest estava mirant uns quadres de Salvador Dalí. L’observà i es dirigir cap a ell:\n—Hola, jove. Fa una nit preciosa, oi?\n—Sí, que ho és —contestà amb una mica d’incredulitat —.\nS’asseguí sol en una cadira on esperava el cambrer. Hi havia massa gent i provocà heure d’esperar-se més temps: “No puc fer-hi res”. Durant l’espera el senyor que mirava el quadre de Dalí es col·locà davant del xaval:\n—Crec que no ens hem presentat, noiet. Em dic Narcís Vigatà i sóc un novel·lista. Vostè qui és?\n—Em dic Xavier Boix, estic viatjant.\n—Enlloc, encara ho estic rumiant. I tu?\n—Viatjaré cap a Olot, on escriuré la meva nova novel·la. Si no vigiles aquests et robaran els diners.\nPoc després de dir això entrà una dona anciana, la qual s’acostà a la taula amb rapidesa:\n—Què estàs fent aquí, cap de suro? No veus que t’has de prendre la medicació, que si no et posaràs malalt? —exclamà la dona —.\nHo sento, és que m’havia despistat parlant amb aquest xicot. A més, ja me l’havia pres —anuncià en Narcís —.\n—Bé, d’acord. Us fa res que m’assegui? —en Xavier i el Narcís assentiren —. Bé, ens presentem? Jo sóc la muller d’en Narcís i em dic Mercè Casanovas. I tu, noiet?\n—Jo em dic Xavier Boix, acabo de conèixer el seu marit. Ara ens estàvem presentant.\nMentrestant estaven sopant, en Xavier va explicar la seva estada a Perpinyà:\n—...I així, amb la mort de la meva muller, és com he arribat a Sant Feliu de Guíxols.\n—Marededeu, —digueren els senyors per consolar-lo — pobre llàtzer, cap ésser mereix aquesta degràcia.\n—Pobre de mi! Però deixà un llegat inoblidable constituït pels llibres procedents de la literatura catalana que han seguit vius durant els anys negres.\n—Com quins? —preguntà en Narcís —.\n—Per exemple, meravelles com el Mecanoscrit del segon origen, Totes les bèsties de càrrega i un diccionari, El diccionari del mil·lenni —la senyora Casanovas va obrir uns ulls com unes taronges cap al jai —.\n—I n'has llegit algun d’ells?\n—De moment no, però li he donat un cop d’ull al diccionari. Aquest no l’havia vist mai.\n—Ens el pots ensenyar si us plau?\nAprés d’haver pagat el compte anaren a l’habitació d’en Xavier.\n—Aquí, al calaix.\n—Autor: Filòlegs anònims —sospirà i començà —D’on l’has tret?\n—Me’l va donar...—el tallà la jaia —.\n—Aquest diccionari es va escriure poc abans de la Guerra Civil Espanyola, concretament el 1936. Es creu que aquest era el diccionari català més vast de l’època, però quasi no es publicaren còpies a causa de la guerra.\n—Durant les catàstrofes de la Primera Guerra Mundial i l’estat d’inestabilitat que sofria Espanya. Diversos filòlegs dels Països Catalans es reunien cada setmana en llocs diferents amb l’objectiu de recopilar tots els mots, frases fetes, locucions, avenços científics per tal de salvar-los durant les guerres. Aquest grup estava format per Rafael Martí, Dídac Torres, Pep Izquierdo, Llàtzer Dupond i en Manel Vigatà, el pare d’un servidor. Tots aquests vam signar anònimament el diccionari que hauria d’heure guardat a Múrcia, on ningú s’assabentaria. Aprés d’haver-lo publicat no ens vam reunir mai per mai. Segurament, en Pep fou visitat per en Llàtzer i ell es va emportar l’original perquè el senyor Izquierdo era observat pels militars.\n—Després aquest llibre devia de ser oblidat fins que vaig conèixer a la que havia de ser la seva neta, Janet Dupond.\nParlaren una xic més sobre l’obra. Un cop tocades les dotze, es despatxaren per descansar.\n—Bona nit! —exclamà en Xavier —.\n—Bona nit i tapa’t! —contestaren els jais —.\nTancà la porta i es llançà al llit. Malgrat tot, no podia dormir perquè tenia el cap ple de pensaments. Aproximadament una hora més tard va prendre la decisió que el portaria a la seva nova vida.


19 | Desembre | 2012 | AMPA IPSE BLOC ... un espai per a la comunicació i per a la participació.\n19/12/2012 — ampaipse\nFont: puntCat – via COEINF.CAT\nArxivat a Solidaritat, xarxes socials. 1 Comment »


Josep Pla. L'automobil\nL'ÈPOCA. ELS AUTOMÒBILS. N'hi ha una quantitat fabulosa. Tenir, portar un automòbil: aquest és l'ideal general. En els temps que vivim, les converses han anat molt de baixa. En canvi, les converses sobre els automòbils han anat creixent sense parar. S'utilitzen unes paraules de la mecànica del cotxe extremament tècniques que la persona que no coneix l'entrellat troba literalment pedants. Tinc observat que les persones que parlen d'aquesta manera són uns primaris totals i assegurats. Això no vol pas dir que la possessió d'un automòbil no sigui una cosa absolutament indispensable. És necessari, siguin quin sigui l'ofici que hom faci. L'automòbil és una forma concreta de llibertat. Ho sé perfectament perquè no tinc automòbil ni en tindré mai.\nJo sóc un home de l'època de les tartanes i de les bicicletes. Vaig aprendre de molt jove d'enganxar un cavall a una tartana i, amb les regnes a la mà, guiar-la. Les careteres eren dolentes, els camins infernals, però també s'hi arribava. Hi havia uns sotracs que bolcaven l'estómac. Se solia dir, llavors, que aquests sotracs augmentaven la gana. Després, em compraren una bicicleta: una bicicleta impressionant: pinyó lliure i fre contrapedal. No podria ara donar el significat d'aquestes paraules, però la realitat era aquesta. En un moment determinat em vaig adonar que circular en bicicleta era molt més pesat que anar a peu, i ho vaig deixar córrer. Sospito que vaig fer bé. Em vaig dedicar al futbol. Jugar a futbol! Impressionant collonada! Mës tard, vaig passar la vida com vaig poder, cada vegada més separat i distant i utilitzant trens, vaixells i avions. No he tingut mai cap desgràcia. Arribats que fórem a disposar d'un mitjà de locomoció personal l'automòbil no n'he tingut mai i no crec que en tingui mai cap. Tinc l'absoluta convicció que, posat a manejar un volant, hauria topat, per simple distracció, ineluctablement, amb un arbre, una paret, un pont o una forma o altra d'urbanització. Hauria quedat aclaparat. Ara bé: per a quedar aclaparat, ja en tinc prou amb els meus mediocres elements naturals. Per altra part, l'automòbil és molt car per a les persones de la meva classe. Hauria d'haver disposat d'un xofer. El xofer hauria volgut fer estudiar els seus nens el batxillerat. Hauria hagut d'anar al bateig de la darrera criatura que hagués produït, cosa que m'hauria engavanyat i resultat excessivament car. En fi, tot això m'hauria resultat molt car. Em descuidava només de dir una cosa: jo no he pujat mai en cap motocicleta. Mai. En aquest sentit puc dir que jo no he molestat, amb el soroll horrorós que fan aquestes màquines, la vetlla i el son de cap meu conciutadà. Demanar-me algun agraïment seria absolutament ridícul. Ara sembla, però, que aquest soroll de les motos agrada a la gent. Diuen que aquesta bestialitat és una demostració de vida i d'activitat. Insensats!\nHe viatjat molt en automòbils. Sempre en automòbils dels altres. Sempre hi he anat com un simple paquet col·locat en l'artefacte. Si no m'hi haguessin transportat, m'hauria estat igual. M'hi han transportat i no els ho he pogut pagar. M'ha sabut greu. Les coses han estat d'aquesta manera i no d'una altra.\nEn el sistema general, l'automòbil, representa algun progrés, en el sentit autèntic del progrés, que és indubtablement moral? No ho crec pas. Per als qui l'utilitzen per feina, és indispensable. Per als altres, és una pura ximpleria. Existeix una passió per la velocitat, la preocupació d'anar d'una banda a l'altra amb la màxima velocitat possible, de fer-ne via, com més via millor, sense veure res del que tenen davant, sense que el viatge origini la menor curiositat. Ssempre parlen del progrés, del progrés, del progrés... L'automòbil és l'essència del progrés. L'auto és l'essència del progés? I ara! No fotem. Pel que es pot anar veient, viatjar en automòbil comporta una falta total de visió, embadocament, falta d'observació, de meditació i de reflexió, l'entrada total en l'a mnèsia. Siu es viatja en vaixell, es veu el mar; en avió, es veuen els núvols; en automòbil... no hi ha res més que un augment del cretinisme humà normal. És una manera de passar l'estona sense cap existència interna, una inanitat literalment passiva. El progrés? Els automòbils com a element de progés? Quina criaturada!


Troben un exemplar d'una tortuga gegant que es creia que estava extingida a les Galàpagos @Marcelo_MataG\nBarcelonaDurant més d'un centenar d'anys es creia que s'havia extingit, però ahir un exemplar tossut ho va desmentir. A les illes Galápagos, a l'Equador, una expedició del Parc Nacional de les Galápagos i l'organització Galapagos Conservancy van trobar una tortuga 'chelonoidis phantastica', una espècie gegant nadiua de l'arxipèlag que es creia que havia desaparegut des de l'any 1906. El ministre del Medi Ambient de l'Equador, Marcelo Mata, es mostrava eufòric amb la descoberta, que qualificava de "notícia mundial".


Activitats vall de Boí | Hostal La Plaça\nAvui: 25 ºC\nEl seu navegador no soporta <video>\nDescobreix la Vall de boí. On els pirineus toquen el cel.\nDescobreix la Vall de boí.\nOn els pirineus toquen el cel.\nRomànic. Patrimoni mundial per la UNESCO.\nNo us perdeu el mapping de les pintures de Sant Climent de Taüll.\nUn món d’activitats.\nTan si vens en família, amics com en viatge de parella, la Vall de Boí t’ofereix un munt d’activitats.\nGaudeix del paisatge fent senderisme pels camins tradicionals, conquereix els pics de la Vall, recorre les múltiples rutes en BTT o fent running, visita el Parc Nacionald’Aigüestortes…\nTot un món de turisme actiu, esport i natura t’esperen!\nEl Parc Nacional d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici és un dels catorze parcs nacional de l’Estat espanyol i l’únic existent a Catalunya. Aquest és un excel·lent reflex dels ecosistemes de la muntanya catalana.\nDurant les quatre estacions de l’any es poden realitzar diverses activitats que inclouen serveis de guia, excursions, sortides amb raquetes, etc. D’aquesta forma, es pot interactuar i gaudir amb els seus prats, boscos, barrancs i estanys.\nPregunta'ns! Som especialistes en la Vall\nTant si no coneixes la Vall de Boí com si vols descobrir nous indrets, pregunta’ns i t’assessorarem sobre rutes de BTT, running, els diferents camins tradicionals, tot el romànic per veure, les activitats recomanades segons nivell, edat… Estem aquí per ajudar-te!


El jardí dels cinc arbres. Teatre Nacio..\nEl jardí dels cinc arbres. Teatre Nacional de Catalunya, sala gran, 19-25 novembre 2009\nMerce Cunningham. Dance Company. Event (..\nMerce Cunningham. Dance Company. Event (2009). Mercat de les Flors, 17-22 novembre 2009


Salvament Marítim i Bombers busquen durant la nit a un banyista a la platja de Badalona – l'actualitat.cat\n[ 3 de agosto de 2020 ] Joan Carles I s’exilia d’Espanya acorralat per les investigacions judicials\tPolítica\n[ 3 de agosto de 2020 ] Sanitat registra 8.532 nous positius per covid-19 a Espanya des de divendres i 28.472 morts, 27 més\tSanitat i Salut\n[ 3 de agosto de 2020 ] Deu dotacions de Bombers treballen per excarcerar un camioner atrapat per les cames al canal de Balaguer\tTrànsit\n[ 3 de agosto de 2020 ] Un jutge de Sabadell reobre la investigació per l’assassinat d’Helena Jubany el 2001\tJustícia.\nSalvament Marítim i Bombers busquen durant la nit a un banyista a la platja de Badalona\nFoto: Tot Badalona\nUn helicòpter de Salvament Marítim i efectius de Bombers de la Generalitat, Guàrdia Urbana i Protecció Civil busquen aquesta nit a un banyista que pel que sembla ha entrat al mar i no ha sortit. L’helicòpter de SM ha tornat a la seva base a Reus després de rastrejar la costa entre Sant Adrià i Badalona. El banyista ha entrat a l’aigua a la platja del Coco de Badalona. Pel que sembla va ser el mateix banyista qui va demanar ajuda als serveis de socors. Durant la nit 4 llanxes es troben pentinant la costa per trobar-lo.\nDetingut l’atracador que va actuar tres vegades a la mateixa farmàcia i en dues benzineres, a Barcelona\n10 de febrero de 2019 Redacció\nEls Mossos d’Esquadra de Nou Barris, a Barcelona han posat a disposició judicial un home, de 39 anys i de nacionalitat espanyola, com a presumpte autor de sis atracaments en establiments comercials duts a terme […segueix llegint]\nDeu dotacions de Bombers treballen per excarcerar un camioner atrapat per les cames al canal de Balaguer\nUn jutge de Sabadell reobre la investigació per l’assassinat d’Helena Jubany el 2001


POLÍTICA - 30/11/2019 15:40 / ACN\nVÍDEO URGENT: Sabrià posa a lloc el PSOE però els socialistes passen de les advertències i se'n riuen\nEl president del grup parlamentari d'Esquerra Republicana, Sergi Sabrià, exigeix que la negociació amb el PSOE per a la investidura de Pedro Sánchez "no s'acompanyi de més repressió". "No es poden produir situacions com la d'aquesta setmana en què el Tribunal de Comptes, el més polititzat de l'estat espanyol, que és molt dir, agafi i persegueixi 29 persones per l'1-O mentre passen totes aquestes negociacions quan sabem que això podria no produir-se", ha afirmat aquest dissabte en una atenció als mitjans.\nSergia Sabrià FOTO: ACN\nSabrià insisteix que ERC "no té cap pressa" sinó que la prioritat és arribar a un "acord sòlid": "Tant ens és deu dies com un mes, dos o el temps que calgui". També ha advertit que si no s'ofereixen solucions polítiques, ERC votarà que no a Sánchez i "ningú ens podrà fer culpables d'unes terceres eleccions", ha assegurat.\nSabrià ha defensat que "l'única opció viable, però la més difícil políticament en alguns moments és seure a negociar" i ha assenyalat que no ho poden fer "amb un calendari de repressió al costat". "No podem estar asseguts en una taula de negociacions i que 29 persones rebin una citació del Tribunal de Comptes", s'ha queixat el president del grup parlamentari i vicesecretari general de Comunicació d'Esquerra en una atenció als periodistes per valorar l'actualitat política.\nTambé ha insistit que la prioritat per als republicans no són les dates sinó el contingut i arribar a acords i ha recalcat: "Si el PSOE té pressa que vingui amb respostes a les nostres demandes". Entre les condicions per facilitar la investidura de Sánchez com a president espanyol, els republicans reclamen que s'obri un diàleg entre governs per resoldre políticament el conflicte i que no hi hagi condicions, és a dir, sense vetar parlar d'autodeterminació i amnistia. La primera trobada formal entre ERC i PSOE en les negociacions va ser dijous.\nEl president del grup parlamentari d'ERC ha assenyalat que "si es genera diàleg, parlar del conflicte i començar a buscar-hi solucions, no hi haurà terceres eleccions", però que si s'han de convocar, ha dit, no seran la seva "responsabilitat". "La governabilitat d'Espanya no és un tema que incumbeixi a ERC, nosaltres volem solucions polítiques a un problema polític", ha resolt.\nSabrià diu que "no és important" qui se seu a la taula, però que l'acord hauria de ser entre presidents\nSabrià ha agraït a la portaveu de JxCat al Congrés dels Diputats, Laura Borràs, que aquest divendres "rectifiqués" després de titllar l'actitud del vicepresident del Govern, Pere Aragonès, de "deslleial" en apuntar que la presència del president de la Generalitat, Quim Torra, no seria necessària en una eventual taula de diàleg entre governs. "Borràs es va equivocar en les seves paraules i és una bona notícia que rectifiqui", ha valorat el dirigent republicà, que ha explicat que aquest divendres va parlar amb la líder de JxCat per "compartir com avancen les negociacions" perquè és "un camí que ens agradaria fer junts amb la resta de l'independentisme i això vol dir moltes converses".\nEncara sobre aquest diàleg que reclama la Generalitat amb la Moncloa i la controvèrsia per qui s'hauria de seure a la taula, Sabrià considera que és una "polèmica falsa que algú ha volgut crear" i que "s'ha d'acabar". Torra va defensar que un diàleg entre governs implica que els presidents es reuneixin, després que Aragonès assenyalés que "no és descartable però tampoc necessari" que hi assistís el president.\n"Volem una taula de govern a govern, entre la Moncloa i la Generalitat. No és important en el dia a dia d'aquesta negociació qui se seu a la taula i qui són els representants. El que és segur és que si s'arribés a un acord, la rúbrica hauria de ser entre presidents", ha afirmat Sabrià.\nParaules clau: SABRIÀ PSOE


Network | ESADECreapolis\nVols donar resposta als reptes d'innovació i transformació social als que s'enfronta la teva organització? Uneix-te a la nostra xarxa per impactar de manera col·laborativa sobre els teus reptes, competitivitat, evolució i creixement.\nImpulsa la teva competitivitat i creixement mitjançant la innovació oberta.\nEl Groundbreaking Club és un espai de trobada entre empreses que desitgen créixer a través de la innovació oberta i la col·laboració amb startups. Es tracta d'un club que impulsa la competitivitat dels seus integrants, a través de generar oportunitats reals de col·laboració.\nEl Groundbreaking Club va dirigit a organitzacions i institucions de qualsevol sector que volen apostar amb fermesa per la innovació oberta y/o l'acostament a les startups.\nNetworking i matching entre empreses\nper innovar de forma col·laborativa.\nAgrupació de la teva empresa amb d'altres amb problemàtiques o interessos conjunts.\nDiagnòstic d'innovació i d'oportunitats de creixement personalitzades per innovar mitjançant la col·laboració.\nCo-creació amb startups.\nWorkshops pràctics perquè la teva empresa avanci a la innovació oberta d'acord amb el seu estat de maduresa.\nActivem l'evolució del sector retail.\nEl Retail Forum és la plataforma que impulsa l'evolució del sector a través de vincular els seus diferentes actors amb el teixit empresarial, el nostre ecosistema i la comunitat d'ESADE, formades per emprenedors, estudiants, professors, investigadors i experts.\nEstà enfocat a actors del sector retail que vulguin estar a la última de les novetats del seu sector per accelerar la seva transformació i creixement.\nParticipació a sessions state of the art.\nParticipació a la Retail Revolution Conference, conferència de referència al sector retail.\nImplicació a fòrums de debat entre experts: Trade Marketing, Talent Tech y Citylab.\nNetworking i compartir best practices amb altres actors de referència en el sector retail.\nAula de Turisme\nDescobreix noves oportunitats del sector turístic.\nEs tracta d' un espai de trobada entre organitzacions referents i líders del sector\nper reflexionar sobre com la innovació permet diferenciar els productes, els serveis i les tecnologies turísticas.\nA empreses, institucions y altres actors del sector turístic que busquen noves formes de pensar sobre el turisme per capitalitzar la tecnologia emergent i el canvi social.\nParticipació en un club selecte d'innovació.\nEstabliment de contactes amb les experiències més innovadores del sector turístic.\nEstabliment de relacions i sinèrgies\namb els agents més innovadors.\nContribució a l'hora d'impulsar noves iniciatives que siguin interessants pel creixement empresarial o institucional dels participants.\nInnova en salut mitjançant\nEl Health Forum (ITESSS) és un espai integral\nde debat sobre l'impacte de la innovació\ni la tecnologia en l'ámbit de la salut que compta\namb la implicació de tots els seus agents.\nEl Health Forum es dirigeix a professionals, institucions i empreses del sector salut.\nParticipació com motor de canvi a jornades especialitzades sobre com innovar i aplicar\nles últimes tendències tecnològiques al\nAccés a noves tecnologies i coneixements que defineixen el futur per millorar el sector i la salut dels pacients.\nNetworking amb múltiples agents clau del sector.\nAdquireix els coneixements i les eines del canvi.\nSessions que t'aporten la intel·ligència per entendre un món moldejat per la innovació,\nla tecnologia i la necessitat d'apostar per la societat y el medi ambient.\nA emprenedors, startups, professionals, estudiants, investigadors, empreses i institucions de qualsevol sector que vulguin explorar com la innovació, la tecnologia i l'aprofitament de recursos emergents canvien les organitzacions i la societat.\nEines transformadores per impactar sobre el teu negoci i la societat de la mà de professionals experts en la temàtica.


SIETE VOCES: No country\nNavegant cap a Bizanci\nAquell no és un país per a vells.\nJóvens als braços de jóvens, ocells\nAls arbres, -generacions que moren-\nEls seus cants, salts de salmons, mars plens de verats,\nCos, vol, o fons, hi celebren, d'estiu.\nEl que és engendrat, naix, i mor.\nPres en aquella música sensual tot defuig\nEls monuments de l'intel·lecte etern.\nEl vell Yeats es lamenta en aquest primer poema de “Navegant cap a Bizanci” que aquell no és país per a vells per totes les coses que estan canviant i ja no entén. És el mateix que li passa al sheriff Bell (Tommy Lee Jones); està cansat, desil·lusionat i gens preparat per enfrontar-se a una societat que canvia massa ràpidament. Allò que més el preocupa és no saber com lluitar contra un nou tipus violència, encarnat en l’assassí psicòpata sense remordiments Anton Chigurh (Javier Bardem). No serveixen les manilles, ni les armes, ni córrer ni amagar-se.\nChigurh obre la pel·lícula amb un terrible assassinat que anuncia tot el que vindrà a continuació. Ningú no se li resisteix perquè els seus moviments són sorprenents, impensables. Amb un pentinat impossible, es passeja amb una superoritat implacable, aconseguint tot el que es proposa perquè, a més de retorçat, és sumament intel·ligent i s’avança als moviments/ pensaments de tots els personatges que l’envolten. Només hi ha un fet que li trastoca els plans i l’atura un moment cap al final de la pel·lícula: un accident de cotxe, és a dir, una situació que no es pot calcular, imprevisible. La resta de persones, llocs i fets estan a les seves mans.\nA més del personatge que interpreta magníficament Bardem, el que considero millor de la pel·licula són les el·lipsis. Com un bon relat literari, n’està plena, però són dues les més interessants: la trobada i enfrontament entre Lewellyn Moss i Chigurh (o sigui, la no trobada perquè l’espectador es troba davant el motel amb la porta oberta i un cos al terra, des de la perspectiva del sheriff Bell) i la de l’assassinat de la dona de Lewellyn, Carla Jean. Ni tan sols veiem com la despatxa, ni el seu cos sense vida, en aquesta ocasió sabem què ha passat a l’interior de la casa pel gest, carregat de significat, que fa Bardem en mirar-se la sola de la bota.\nAquell no és un país per a vells, però tampoc per a sensibles. Ningú no està preparat per a tanta violència, encara que en els darrers anys sembla que s’hagi instal·lat en molts més racons. Com diu Yeats en un altre vers del mateix poema, “i és per això que he navegat per mars”.\nPerò malgrat les fugides, el temps no es pot aturar i ens farem vells “el que és passat, o és ara, o serà.”\nMentrestant, podem anar a un lloc on no hi ha cotxes, ni avions, ni vaixells:\nPublicado por Raquel Casas a las 7:15:00 a. m.


NO DIGUIS RES | 9788494788970 | GÁMEZ SERRANO, RAQUEL | Llibreria La Gralla | Llibreria online de Granollers\nGÁMEZ SERRANO, RAQUEL LLIBRES DEL DELICTE Ref. 9788494788970 Altres de la mateixa col·lecció Altres del mateix autor\nQuan l’Edit i en Jan es casen i marxen a viure a una casa d’un petit poble, els plans de crear una família feliç aviat xoquen davant la impossibilitat inicial d’ampliar la família. L’obsessió de l’Edit l’empeny a viure en un món irreal mentre en Jan s’allunya de la macabra fantasia que sembla envolt...\nISBN : 978-84-947889-7-0\nAutors : GÁMEZ SERRANO, RAQUEL\nQuan l’Edit i en Jan es casen i marxen a viure a una casa d’un petit poble, els plans de crear una família feliç aviat xoquen davant la impossibilitat inicial d’ampliar la família. L’obsessió de l’Edit l’empeny a viure en un món irreal mentre en Jan s’allunya de la macabra fantasia que sembla envoltar la llar. Fins que adopten en Demian.


Bloc d´un Metge de Família: El pacient és hiperdemandant i irracional!\nEl pacient és hiperdemandant i irracional!\nFont original: Médico Crítico


Sartù di riso - La pasta per als catalans\nHome Un blog reivindicatiu Sartù di riso\nAvui no parlem de pasta, parlem d’arròs i precisament d’un plat tradicional, molt tradicional, napolità, el Sartù di riso.\nSeria la recepta d’intercanvi que us hauria hagut d’explicar aquest diumenge passat al Via Lliure com agraïment per els vostres consells per fer arròs a la cassola, però no hi ha hagut temps.\nI com encara que sigui arròs, sempre de primer plat es tracta, aquí la teniu.\nPrimer, unes curiositats: el nom Sartù ve del francès Sour-tout, o sigui sobretot, damunt de qualsevol cosa.\nL’arròs va aparèixer a Nàpols als final del XIV segle però no va tenir gaire èxit. Per molt de temps va ser utilitzat principalment com a medicament, per malalties gàstriques o intestinals i va ser amb els francesos que va tornar a tenir un paper important a les taules partenopees. Es diu que els xefs napolitans que havien de acontentar els gustos dels nobles francesos que estaven acostumats a acompanyar la majoria dels seus plats amb arròs blanc, van arreglar com podien aquest aliment perquè no quedés tant soso i perquè perdés aquella connotació de menjar per malalts.\nIngredients per un sartù per a 4-5 persones\nRagù napolità (que pot ser el canònic que trobeu aquí o una versió una mica simplificada que us explico de seguida.\n250 g de mozzarella de barra o de scamorza fumada\nla botifarra del ragù\nPrimer de tot el ragù. Si no teniu ni temps, ni ganes de fer la versió canònica, en podeu fer un més fàcil amb:\n1 ampolla de passata de tomàquet (600 g)\n1 llauna de tomàquets pelats (400 g)\n1 una cullerada de concentrat de tomàquet\nEscalfeu l’oli si pot ser en una olla a pressió. Si no en una olla qualsevol.\nAfegiu-hi la ceba picada, la botifarra, la pastanaga sencera i pelada i la branca d’api. Coeu amb flama baixa fins que la ceba no hagi tret tota l’aigua i s’hagi enfosquit una mica. Afegiu-hi el vi i continueu fins que evapori.\nAfegiu-hi el tomàquet concentrat i remeneu-ho fins que s’hagi dissolt.\nAfegiu-hi la passata i els tomàquets pelats, tapeu la olla a pressió i coeu-ho per mitja hora. Si no teniu la olla a pressió coeu-ho amb tapa per 45 minuts més o menys.\nDestapeu la olla, ajusteu el punt de sal, i continueu la cocció remenant de tant en tant perquè no s’enganxi per uns 45 minuts més.\nAra l’arròs. L’arròs s’ha de coure com un risotto, amb aigua calenta i un parell de cullerots de ragù i afegint l’aigua a poc a poc. No ha de coure completament perquè la cocció s’acabarà al forn, una mica més de la meitat del temps necessari.\nAtenció amb l’aigua, ha de quedar cremós i gens líquid.\nCoeu els pèsols al gust, els podeu bullir o passar-los per una paella amb un raig d’oli.\nUna vegada fet passeu-lo en un bol i afegiu-hi 4 cullerades de parmesà i un cullerot més de ragù.\nEn una safata per el forn feu una capa d’arròs.\nAfegiu-hi el farcit: la botifarra que heu cuit amb el ragù tallada a rodanxes, els ous durs a trossets, la mozzarella, els pèsols i acabeu amb més parmesà.\nCobreu tot amb una segona capa d’arròs.\nCompleteu amb més ragù i una mica de pa ratllat.\nCap al forn ja calent per 15 minuts a 180º.\nUna vegada fet, abans de servir-lo deixeu que reposi un 10 minuts.\nLa manera ideal de presentar el sartù seria coure-ho en un motlle rodó amb forat al mig, desemmotllar-ho en una safata i omplir el forat amb mandonguilles de carn de vedella fregides molt petites cobertes de ragù.\nPerò no sempre hi ha temps!\n2 octubre, 2014 at 8:12\nNo només la recepta sembla boníssima, sinó que la història que l’acompanya és ben interessant! No sabia que això de sartú vingués del francès, i menys encara que servís per indicar que, sobretot, arròs!! A mi m’encanta, l’arròs. Més que la pasta i tot, que també la cuino però no tan sovint. Ara miraré d’escoltar-me el teu últim via lliure, segur que encara en trauré alguna altra cosa bona! Petons, Antonella.\nSi t’agrada l’arròs has de probar a fer aquest plat… crec que t’agradarà!\n3 octubre, 2014 at 19:53\nIn Sicilia abbiamo una versione un poco diversa ma anche lí i Francesi sono i responsabili! Il Gattó di riso ( o di patate) …da gateaux….torta!\nNon si mettono la butifarra e l’uovo ma una bolognese con piselli, e molta\n3 octubre, 2014 at 22:33\nCiao Margherita! Pure noi facciamo il gattò di patate 🙂 senza bolognese però, in genere mozzarella e salame… la versione siciliana deve essere buonissima!!\nPingback: Arròs a la cassola / Rice in a stew pan | Cuina catalana per a guiris / Catalan cuisine for foreigners


Ofici d’arquitecte a P4 | Escola Montagut\nOfici d’arquitecte a P4\n6 d'abril de 2017 | Educació Infantil\nAquesta setmana, l’alumnat de P4 ha rebut la visita de la mare del Bernat, la Laia, per explicar-los l’ofici d’arquitecte. Gràcies a aquesta experiència, Els Óssos i els Tigres, han descobert un munt d’aspectes interessants, han pogut observar diferents plànols, maquetes i els instruments que necessita un arquitecte per dur a terme el seu ofici.\nEls nens i nenes de P4 han gaudit molt d’aquesta activitat!\nConte dels Conillets de P4Les mones de Pasqua de P5


La obesidad by pablo 987 views\nOrganisational Behavior by Filbert Tanuwijaya 191 views\nMMob Visual by travisschmidt1 227 views\nThe Early Republic Flashcards by i Classroom 315 views\nECJ-Premio Nacional a la Calidad by Escuela de Capaci... 2859 views\nchapter 4.ppt by tomwinfrey 476 views\n1. Part I Antecedents i situació actual dels Clubs\n2. Segmentació: Estratègia de màrqueting

La segmentació de l’oferta i la demanda és una de les principals estratègies de màrqueting per definir una promoció eficient.

El sector turístic utilitza aquesta estratègia per optimitzar la rendibilitat dels seus negocis.

Turisme de Catalunya defineix la seva política promocional en base a dos grans conceptes: marques i segments.

Catalunya és un país ric i variat i el seu teixit empresarial i associatiu està molt desenvolupat.

Antecedents i situació actual dels Clubs\n3. Quins són els objectius dels Clubs?

Creació d’una plataforma conjunta de col·laboració públic – privat.

Optimitzar l’eficiència dels recursos públics i privats adreçats a la promoció.

Coordinar i definir estratègies conjuntes entre tots els sectors implicats.

Facilitar una interlocució entre el sector públic i privat.

Antecedents i situació actual dels Clubs\n4. Quins són els beneficis pel sector?

Proporcionar al sector una eina de relació i oferta de serveis.

Incentivar l’oferta a l’especialització per productes.

Diferenciació en relació a la competència.

Aprofitar la campanya de promoció global de Turisme de Catalunya.

Aprofitar les plataformes de promoció i comercialització de Turisme de Catalunya.

Antecedents i situació actual dels Clubs\n5. Quins són els beneficis del Club per al touroperador - intermediari?

Proporcionar un producte estructurat.

Poder arribar millor a un segment amb una proposta adaptada a les exigències del turisme especialitzat.

Afegir valor a una oferta avalada per una marca de destinació turística madura.

Proposta de productes que busquen la satisfacció i repetició del seu client.

Antecedents i situació actual dels Clubs\n6. Clubs actuals

Club Actiu

Club Cultura

Club Golf

Antecedents i situació actual dels Clubs

Club Gastronòmia

Any 1996 Creació dels Clubs: Any 2003\n7. Antecedents i situació actual dels Clubs 2.1. - Total d’empreses membres Actualment Turisme de Catalunya compta amb un total de 320 membres Distribuïdes per clubs: Club Golf Club Actiu Club Cultura Club Gastronomia TOTAL MEMBRES: 320 96 Golf 38 Gastronomia 98 Cultura 88 Actiu\n8. Antecedents i situació actual dels Clubs 2.2. - Total d’empreses membres segons tipologia TOTAL EMPRESES: 255 AAVV i Centrals de reserva Associacions i consorcis Allotjament Proveïdors de serveis Consells comarcals, patronats i OIT’s\n9. Antecedents i situació actual dels Clubs Creixement (3/2) Percentatge d’increment del 2006 respecte 2005 (3/1) Percentatge d’increment del 2006 respecte 2004 30,61 % 10,73 % 320 289 245 Nombre d’empreses total 12,94 % 5,49 % 96 91 85 Club Golf 123,53 % 35,71 % 38 28 17 Club Gastronomia 19,51% 11,36% 98 88 82 Club Cultura 44,26% 7,32% 88 82 61 Club Actiu (3/1) (3/2) 2006 (3) 2005 (2) 2004 (1)\n10. Antecedents i situació actual dels Clubs 2.3. - Creixement en els darrers dos anys Gràfic per clubs\n11.

Dificultat de donar resposta a l’important creixement dels Clubs.

Necessitat d’ordenar i sistematitzar els procediments.

Necessitat d’una major integració en el Pla d’Accions i Objectius de Turisme de Catalunya (PAO).

Antecedents i situació actual dels Clubs Diagnòstic del model de gestió actual\n12.

Definició d’un marc de col·laboració integrat

Creació marca pròpia de Clubs

Agrupació de membres en funció de la tipologia

Prestacions i serveis per tipologia de membres

Quotes

Antecedents i situació actual dels Clubs Definició d'un nou model de gestió de clubs A partir del Diagnòstic s’han identificat els punts claus en el canvi de model i que són:\n13.

Increment de contraprestacions i serveis

Més qualitat en el servei

Agilitat en la informació

Garantia de creixement

Creació de nous clubs

Antecedents i situació actual dels Clubs Que ens permetrà el nou model de gestió de clubs\nECJ-Premio Nacional a la Calidad


i taronger | enciclopèdia.cat\nNom científic delCitrus sinensis\nArbre, de la família de les rutàcies, de 3 a 7 m d’alçària, de capçada arrodonida, de fulles el·líptiques agudes, amb el pecíol estretament alat, de flors blanques i oloroses, solitàries o en petits ramells, i de fruits (les taronges ) en hesperidi, globosos, de polpa dolça i sucosa, i de pela gruixuda, granelluda i de color ataronjat.\nÉs oriünd de la Indoxina i el seu conreu, molt antic, és actualment estès a totes les regions de clima mediterrani. El País Valencià n'és una de les principals zones productores del món. Comprèn moltes cultivars. Vol un clima sec i càlid, regs i sòl fèrtil.\ntaronger | tarongera


Origen - Turisme Cerdanya\nInici1 / Origen\nCuina d’autor i de mercat.\nAdreça: Avda. Pons i Gasch, 15\nTelèfon: 972 883 502\nCorreu electrònic: gerencia@origenrestaurant.com\nServeis: Adaptat a minusvàlids, Cuina apte per a celíacs


Les coses d'en Jomi: 5a Assemblea d'EUiA en directe (part 3)\n5a Assemblea d'EUiA en directe (part 3)\nLa meva impresentabilitat m'ha fet arribar tard aquest matí i m'he perdut les primeres votacions al document dos, però diria que ha sigut aprovat algadament.\nA continuació no he pogut estar gaire al tanto de les resolucions, per què hi havia altre feina a fer, però quan me les he pogut llegir, dir que recomano sincerament a tothom llegir\n1r la resolució d'EUiA sobre la crisi econòmica que podeu trobar al blog de n'Àngels Martínez\n2n a tohom, però sobretot a la gent de Izquierda Unida que llegeixi la resolució aprovada per la 5a Assemblea d'EUiA sobre la IX Assemblea Federal d'IU, no té desperdici per la reclamació d'unitat.\nReclamació d'unitat que ha quedat patent en la presentació d'una llista única a les comissions de garanties i control, al consell nacional i a la delegació d'EUiA per l'assemblea d'IU. Fet històric a EUiA i que ha sigut un dels millors moments d'aquesta assemblea! Només superat per la intervenció dels compants i companyes de les empreses amb Expedients de Regulació d'Ocupació,que representat per un jove del comitè d'empresa de la Nissan, han sigut vitorejats pel plenari per les seva lluita contra aquests Expedients injustificats i per continuar-la.\nFinalment, després de els intervencions de les altres formacions d'esquerres catalanes PSC, ERC i ICV, on faig un alto, per recollir textualment les paraules de Jordi Guillot, secretari general d'ICV que deien: "...ens emplaceu a reforçar la coalició amb una colaició política, nosaltres creiem que ara no es el moment, que el que hem de fer és resoldre el problemes que actualment té a coalició i una vegada resolts aquests, parlar del següent pas...", company Guillot, espero que aixói sigui, com a mínim detecto una millora respecte les primeres impressions que la direcció d'ICV va doanr de la nostra proposta de Coalició Política. Al que anava, per acabar el company Jordi, re-elegit coordinador nacional d'eEUiA a dirigit unes paraules, agraint a tothom al bona feina i emplaçant a reforçar la lluita contra la crisi i a dur aquest esperit unitàri al si d'Izquierda Unida.\nSalut! I ens veiem a Madrid el proper cap de setmana.\nMatí de dissabte: 5a Assemblea d'EUiA en directe (part 1)\nTarda de dissabte: 5a Assemblea d'EUiA en directe (part 2)\nNotes de premsa d'EUiA:\nCandidatura única al Consell Nacional per primer cop en la història d´EUiA\nMiralles diu que EUiA està preparada per "plantar cara al capital" i que "cal recuperar la solidaritat de classe"\nTambé podeu trobar les resolucions, tal com indica l'Àngels a al web d'EUiA, però no les linkaré pq estan en format de Word, i és un format propietari que no vull fomentar.\nPublicat per Marc a 21:31\nEtiquetes de comentaris: 5a Assemblea EUiA, euia, IU\nHola, marc: Per si no tornes a mirar el meu bloc, t'aviso que ja estan penjades totes les resolucions a la web d'euia... Una abraçada!\n9 de novembre de 2008 a les 22:06\nPrimícia: Editorial Avant dicienbre: "Pronunciamie...\nL'educació a les escoles, la religió a les esglèsi...\nUn cop acabada l'assemblea d'IU... valoracions? pa...\nVaga d'informàtics (la visió d'un telecos)\nL'estaca de Rivas\nLa vida no s'acaba a RivasVaciaMadrid\nCada vegada ens queden menys :'(\nCorren aires unitàris a Izquierda Unida?\nCoses del PCE a Catalunya, qui ho enten?\n5a Assemblea d'EUiA en directe (part 2)\n5a Assemblea d'EUiA en directe (part 1)\nLes famílies d'IU (format còmic)