Cecot demana a la Generalitat que es millori la connexió entre municipis vallesans amb autobusos - Economia - Rubí TV\nLa patronal trasllada al conseller Calvet a necessitat de desplegar el Pla de Mobilitat del Vallès\nEl president i el secretari general de la Cecot, Antoni Abad i David Garrofé, s'han reunit amb el conseller de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya, Damià Calvet, i el cap de Gabinet del conseller, el rubinenc Xavier Reinaldos, donant continuïtat a la ronda de trobades que l'organització empresarial està mantenint amb els representants del nou Govern que tenen incidència sobre àmbits relatius a l'activitat productiva i econòmica.\nLa reunió amb Calvet ha tingut com objectiu l'intercanvi d'impressions molt focalitzat a l'àmbit de la mobilitat, infraestructures bàsiques per al desenvolupament de l'activitat empresarial, així com l'estat de les polítiques d'habitatge social. 'Volem implicar-nos, cooperar, coresponsabilitzar-nos i prendre decisions de manera conjunta', li ha traslladat Abad al conseller de Territori, tal com va exposar al president Quim Torra.\nSegons Abad, 'si volem continuar creixent, Catalunya s'ha de preparar per competir, un país industrial capdavanter, com ho és el nostre que suposa un 20% del PIB, necessita una mateixa visió desenvolupada des de tots i cadascun dels actors que incideixen en l'activitat. Per això cal un lideratge que amalgami però que, alhora, reforci i potenciï la gestió de cadascun d'aquests àmbits'. Parlar d'indústria 4.0 també vol dir analitzar les interrelacions que es donen al territori i a l'entorn. Per aquest motiu la mobilitat de les persones esdevé un factor important dins l'activitat econòmica. Amb un milió seixanta-dos mil desplaçaments, el Vallès suposa el 53% del total de la mobilitat entre les grans àrees de la regió de Barcelona, dels quals un 29% són desplaçaments radials amb la capital, un 22% del total són pròpiament interns del Vallès i un 2% de relació directa amb el Maresme i el Baix Llobregat.\nSegons Abad, 'cal tenir en compte que el Vallès, en el seu conjunt, és la regió amb major pes industrial i manufacturer del país, i que Terrassa i Sabadell ocupen actualment el 3r i 5è lloc en la llista de ciutats catalanes amb major densitat de població'. Tenint en compte les dades projectades per diferents anàlisis impulsats per la plataforma FEM Vallès, Abad ha traslladat al conseller Calvet, en nom d'aquesta plataforma, la necessitat d'un Pla de Mobilitat per al Vallès que aposta per un govern de la xarxa intermunicipal de bus a escala Vallès i que passa per establir línies de bus ràpid d'articulació comarcal, és a dir, una malla entre ferrocarril i bus de serveis públics a la comarca.\nLa xarxa a escala regional està constituïda, bàsicament, per les Rodalies ferroviàries, però a l'interior del Vallès la mobilitat entre municipis és molt accentuada i forma una malla de relacions pròpia i desatesa. A part de les relacions radials amb Barcelona, hi ha una multitud de relacions encreuades. De l'ordre de la meitat de la mobilitat obligada, per treball o estudi, surt dels municipis i s'adreça a la rodalia no pas sempre cap a Barcelona.\nDurant la reunió els assistents han compartit la importància de continuar reivindicant la inversió en infraestructures, moltes d'elles crítiques per al desenvolupament del teixit empresarial i l'arrelament de noves empreses als territoris. En aquest aspecte Abad ha explicat a Calvet les gestions de seguiment amb la Direcció General de Carretes del Ministeri de Foment per al seguiment de les obres de la B40 que la Cecot, juntament amb altres agents econòmics i els ajuntaments afectats, estan realitzant des del 2015.\nEls assistents també han tractat temes com la possible implementació d'una vinyeta a Catalunya o el bon rendiment d'infraestructures essencials per al desenvolupament econòmic del país, com ho són el Port i l'Aeroport de Barcelona. En aquest punt, els representants empresarials han reincidit sobre les connexions ferroviàries lligades a aquestes grans infraestructures i Abad ha reiterat la col·laboració i la implicació de la Cecot en qualsevol proposta o mesura que el Departament de Territori i Sostenibilitat vulgui desenvolupar i tingui incidència en l'activitat empresarial.\nRUBITV.CAT / Foto: Cecot\nEtiquetes: Vallès Occidental, comarca, mobilitat, Cecot, Damià Calvet


AMPA SANT MIQUEL: Ja us podeu apuntar al Posa’t Guapa 2018 - 11 i 12 de maig\nJa us podeu apuntar al Posa’t Guapa 2018 - 11 i 12 de maig\nCom ja sabeu, cada any la comissió del Posa’t Guapa tria nous projectes per millorar l’escola dels nostres fills i filles, i durant una jornada ens organitzem en equips per portar-los a terme. Alguns són treballs especialitzats, però la majoria no requereixen coneixements ni destreses específiques.\nEnguany el Posa't Guapa el dividim en dues jornades, divendres 11 de maig, de 17'00 a 20'00 i dissabte 12 de maig de 09'00 a 14'00.\nRecordeu que aquest any limitem la participació tant sols a famílies de primer i segon de primària (fa uns dies us varem explicar les raons d’aquest canvi, les podeu tornar a consultar aquí).\nDissabte al migdia, celebrarem les feines enllestides amb una fideuà o un arròs a la pista (encara ho estem pensant...). Les famílies hem de portar algun primer plat per compartir (per exemple amanida) i postres (gelat, pastis, etc...).\nUs animem a que vingueu a compartir un projecte pensat per conèixer-nos, compartir experiències i participar en la construcció de l’escola que volem. Tant divendres com dissabte organitzarem alguns tallers pels infants, així que és important que en el formulari d'inscripció anoteu correctament el nombre d'adults i infants que vindran cadascun dels dies.\nINSCRIPCIONS AQUÍ (data límit 27 d'abril!): https://docs.google.com/forms/d/e/1FAIpQLSfk1P2ybnd0eLg9m5Bo5DlXT2xSnvMHTOUWOYK7eq7kOpqQyQ/viewform\nFotos i noticies d'altres edicions:\nPublicat per AMPA SANT MIQUEL a 13:44


La mutagènesi letal, una tècnica genètica amb la qual els científics podrien derrotar el coronavirus\nDes que es van conèixer els primers casos de SARS-CoV-2 en el món, a finals de 2019, els científics no han cessat en el seu intent de trobar un tractament efectiu o una vacuna que posi fi al virus. El coronavirus, que ja ha matat més d'un milió de persones i ha afectat gairebé 37 milions, ha paralitzat mig món.\nPer ara s'han fet infinitat d'estudis i assajos clínics per intentar desxifrar com funciona aquest nou virus, i encara que tots han servit per corroborar o desmentir l'eficàcia d'algun medicament contra el virus, no s'ha trobat el remei infal·lible. Ara, tal com va explicar la BBC, els metges preveuen una nova estratègia: la mutagènesi letal.\nL'objectiu dels virus és sobreviure el màxim temps possible en els organismes sense arribar a matar-los, de manera que quan el sistema immune es fa resistent a ells, els virus tenen la capacitat de mutar per vèncer-ho i sobreviure més temps.\nL'adenina, guanina, citosina i uracil són els nucleòtids del codi genètic del Covid-19. La manera en què estan situats a la cadena genètica determinarà com es replica el virus. Ara, aquesta pràctica que el virus fa per si mateix -en alguns casos- es contempla com a opció per aconseguir acabar amb el nou coronavirus. Si els virus tenen el seu propi material genètic ARN, quan es repliquen i muten acaben perdent efectivitat, ja que canvien el seu material genètic.\nAixí doncs, els canvis genètics que generen mutacions produeixen en realitat errors en les seqüències genètiques, de manera que els virus perden efectivitat quan han mutat moltes vegades.\nEsteban Diumenge, viròleg del Centre de Biologia Molecular Severo Ochoa, a Madrid, va ser un dels primers científics que va demostrar que els virus ARN cometien errors a l'multiplicar-se. El científic va explicar a la BBC que "mutar fins a morir vol dir que un excés de mutacions fa que les proteïnes sintetitzades pel virus tinguin tants canvis que no funcionin bé".\n"És com si et dono per escriure un ordinador a què programar perquè de cada deu lletres que escriguis, una estigui equivocada i que hagis de reproduir aquest text diverses vegades amb el mateix ritme de lletres equivocades. Veuràs que a la fi et resultaria un text incomprensible . és el que li passa al virus i el resultat és incapacitat d'infectar ", prossegueix Domingo.\nQuan els virus muten diverses vegades, part del material genètic que porta la càrrega viral és incapaç d'entrar en les cèl·lules humanes, de manera que deixa d'infectar als humans. Segons càlculs, el material genètic d'alguns virus perd fins al 50% de la seva càrrega viral. Aquí és on la mutagènesi letal és efectiva. Quan els científics són capaços de fer que un virus muti diverses vegades, aconsegueixen que el virus perdi fins al 99% de la seva càrrega viral.\n"Potser en una població normal un 50% d'aquests virus no són viables. La idea de la mutagènesi letal és que si li fem mutar a virus 10 vegades més, en comptes d'un 50% va a ser un 99,9% de la població que no serà viable ", explica a la BBC Armando Arias, viròleg de la Universitat de Castella-la Manxa, que assegura que per al virus, mutar és una" estratègia de risc-benefici ".\nAquest mètode es va començar a estudiar a finals de la dècada dels 80 en la Universitat de Califòrnia San Diego. Domingo va ser un dels investigadors que va dur a terme l'estudi, en el qual els científics van augmentar el nivell de mutació d'un virus ARN mitjançant agents que provoquen els seus canvis i van veure que els virus que muten molt de per si no mantenen la seva infectivitat quan es els fa mutar més. "Actualment, la mutagènesi letal s'ha convertit en un camp molt actiu de la farmacologia antiviral", explica Domingo al mitjà britànic.\nAra, diversos viròlegs estan treballant en dos fàrmacs que poden causar mutagènesi letal --- el favipiravir i la ribavirina - i els estan provant amb el nou coronavirus amb la intenció de fer-ho mutar fins que perdi el seu infectivitat.


La subhasta de tirades a Cullera recapta 42.800 euros – RiberaTV\nEnguany s´han aconseguit 4.300 euros més que l´any passat i a més es recupera la setmana de càbiles.\nLa subhasta de replaces de tirades aquàtiques de Cullera celebrada aquest diumenge 3 d´octubre, ha aconseguit enguany una recaptació total de 42.800 euros. Una xifra, que tal com assenyala el regidor de Caça, Salva Tortajada, “reflecteix les ganes i la il·lusió dels caçadors després de la incertesa de l’any passat per la pandèmia”\n“Agraïm als caçadors el seu comportament esplèndid durant tota la temporada passada de tirades, malgrat la incertesa i la suspensió a més, de la setmana de càbiles. Enguany sembla que torna la il·lusió per la temporada, esperem que siga així i que es reflectisca en els resultats”, ha assegurat Tortajada.\nEn la temporada 2015/2016 s’aconseguiren 38.150 euros. El següent any – 2016/2017- va caure fins als 32.750 euros. Seguidament vindrien dos temporades on de manera consecutiva es van batre rècords històrics de recaptació. En la temporada 2017/2018 disparant-se als 47.750 euros i en la 2018/2019 arribant a la més alta de la història del vedat amb 50.450 euros. La temporada passada -2019/2020-, degut a la pandèmia, la recaptació es va quedar en 38.500 euros.\nLa subhasta de tirades a Cullera recapta 42.800 euros added by Ribera Televisió on 4 octubre, 2021


MIG SEGLE DE LA MORT DE L’ESCOLÀ JOSEP Ma FLIX – Centre d'Estudis Santjustencs\nMIG SEGLE DE LA MORT DE L’ESCOLÀ JOSEP Ma FLIX\nMIG SEGLE DE LA MORT DE L’ESCOLÀ JOSEP Ma FLIX 1 SOROLLA\nINTRODUCCIÓ 1 JUSTIFICACIÓ\nDes de fa un munt d’anys que Ia història de Ia tràgica mort de l’escolà sanjustenc, Josep Maria Flix i Sorolla ha estat present de manera ben viva entre els records més punyents de Ia meva infantesa. Érem veïns i amics; convivíem al carrer Badó; ell, amb el seu germà, Joan, al no 1 i jo al 6 bis. Plegats anàvem ala mateixa classe de les Escoles Parroquials Núria. Ens ho passàvem molt bé malgrat Ia disciplina i Ia rigidesa. L’espai de nens Iliures se’ns ampliava el migdia quan suàvem de valent colpejant o aturant Ia pilota com kubales i ramallets, al nostre camp de Ia Plaça de Missa; o a Ia part plana del nostre carrer, entre Cal Sastre i Nosaltres Sols; aleshores fàbrica d’Els Sants.l Jugàvem a palets, a bales, a cuit-i-amagar, a rescats. Fent mil i una entremaliadures per entre camps de garrofers de Ia Creu del Padró. Explorant i saltant com tarzans pel jardí espès, Ia selva, li’n dèiem, de Can Meliton (més endavant residència d’avis).\nAmb el seu germà Joan i el també veí, Ramón Aguadé i Bosch 2 més un centenar de noies i nois del Núria, un cop l’any, per Pasqua, formàvem part de Ia coral de caramelles. Vestits de blanc, amb faixa vermella i barretina, cantàvem cançons tradicionals. En català, naturalment. A Ia torre del senyor Farrés, del carrer del Marqués de Monistrol, ens regalaven un xai que sacrificàvem pel dinar de l’excursió anual amb autocar a Ilocs “allunyats”… com ara: Corbera, Torrelles, La Conreria, Cervelló o Begues…\n1 PI de Missa.-. Nom popular amb que els escolans nomenàvem Ia placeta davant del temple parroquial. Cal\nSastre. Bodega d’en Just Vidal a Ia cantonada de Badó-Pl Campreciós-La Sala. Davant mateix tenia el cup — on el setembre hi trepitjaven raïm — a un casalot entre Ia font i Ia casa dels Flix. Més endavant, fins el seu enderroc, fou Ilogat per emmagatzemar-hi, licors, especialment whisky. Nosaltres SOIS. Carrer Badó ,10 Seu social del grup polític d’igual nom que dirigia Daniel Cardona ; disposava de servei de cafè i es feien balls de festa major, entre d’altres. També conegut com El Colomar. Després de Ia guerra es convertí en foneria on feien motlles i figures de sants i d’arquetes o joiers, propietat de Ia família Poal. (Vivien a una torre del carrer de l’Ateneu —aleshores “18 de Julio» — a tocar el c/ Catalunya). El nom popular d’aquell espaiós recinte metal•lúrgic no podia ser altre que: Els Sants. Canvià radicalment de nom en Ilogar-lo uns nous amos i convertir-se en Ia Fábrica de Plàstics ; inscrita com a raó social: Atepsa (Aplicaciones Tècnicas del Plàstico, S.A.)\nRamon Aguadé i Maria Aguadé Bosch.- Fills d ‘en Joan Aguadé i d ‘Assumpció Bosch; ell, el popular “Ferrer del carrer Badó” , natural de Vilabella del Camp (Alt Camp). Propietari de Ia casa dels Flix, anys més tard enderrocada i en el seu Iloc s’hi aixequen moderns habitatges on hi viuen Ia nissaga dels Aguadé.\nEls germans Flix vestits d’escolans. Foto captada al jardí de Ia casa de Carmeta Malaret i Fosalva, del carrer Badó,8\nFèiem d’escolans. Solíem vestir-nos amb sotana negra i roquet blanc per acompanyar els capellans a les cerimònies religioses: Misses, noces, bateigs, enterraments, funerals, via crucis, processó del Corpus, portar el viàtic als malalts, salpàs… Val a dir que en Josep Maria fou sempre uns dels escolans més complidors. Com Ia resta, sovint deixava el col.legi a mig matí o a mitja tarda, per atendre les necessitats de les cerimònies dels serveis parroquials. Per contrapartida rebíem classes de repàs gratuïtes allargant Ia jornada escolar 1\nLa matinada gelada del divendres 5 de febrer de 1954 ; gris el cel, emblanquinats els carrers, Iliscant les espardenyes damunt el cristall de Ia vorera, aquella fraternal amistat es va trencar per sempre més: En Josep era mort. Revestit amb els hàbits d’escolà, el cos jeia damunt l’enllosat de l’altar de Ia Mare de Deu de Montserrat. La cara, groga com Ia cera, és una estampa que guardo ben viva a Ia memòria. Fill de Sant Just, en Josep va néixer el 28 de març del 1943. Per tant, en el moment de Ia tragèdia que sacsejà el poble tenia 10 anys, 10 mesos i 8 dies.\nMort per asfixia. Mort mentre tocava Sanctus amb Ia corda que baixava del campanar, va relliscar just en el moment que el seu cap dins l’argolla, i no els seus braços, intentava els tocs de rigor. Amb les mans a Ia butxaca buscant una mica de calor d’aquell matí gelat, no tingué temps de reaccionar en patinar Ia sola de l’espardenya damunt d’aquells graons humitejats i de gran desnivell.\nA quarts de nou, en Francisco Salvat i Vives, gendre de l’enterramorts Pepet Valls i Guitart,4 quan anava a donar corda al rellotge del campanar, se’l trobava balancejant, penjat, pràcticament mort.\nLa temperatura mínima d’aquell dia fou de 1,8 graus sota zero i la màxima de 2,9 graus damunt de zero. El dia 2, la Candelera — es registrà una mínima de 5,9 graus sota zero. Les temperatures més baixes dels darrers trenta anys. 5\nDesprés de mig segle transcorregut des d’aquell fatídic Primer Divendres de febrer, per pura lògica la història ha quedat oblidada per la majoria dels 4.593 habitants que residien al poble el 1954. Aquells nens i nenes del Núria tenen ara entre 55 i 64 anys d’edat. Per raons biològiques, molta de la gent gran de l’època no es troba entre nosaltres. 5\nAmb l’oportunitat que ara em brinda la Miscel•lània del Centre d’Estudis Sanjustencs, és moment de reunir les cròniques periodístiques que arran del succés s’escriviren en el seu dia als periòdics de la comarca i de Barcelona; a més dels testimonis personals, parroquials, municipals i judicials, que no mai ningú havia gosat preguntar o extreure’ls dels Ilibres i arxius oficials de Sant Just Desvern, Sant Feliu de Llobregat o Barcelona.\nFrancisco Salvat i Vives – Pepet Valls i Guitart.- En Cisco era fill del poble de Vilabella del Camp (talment com en Joan Aguadé). En el document on signa com a testimoni, consta que ha complert 43 anys d ‘edat i és de professió: “albañil” . Gendre d’en Pepet, per casament amb la seva filla: Enrica Valls i Carbonell, I ‘ajudava en les tasques d’enterramorts municipal a més de la de campaner. A la jubilació del sogre se li atorgà la responsabilitat dels afers del cementiri\nTemperatures sota zero.- La darrera setmana de gener, i la primera de febrer de 1954, foren una desena de dies de fred àrtic. La memòria popular deia que havien estat “cinc sota zero”. Per comprovar-ho calgué fullejar els Ilibres científics oficials de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, que és l’edifici on als baixos hi ha el Teatre Poliorama , a la Rambla de Barcelona. En el butlletí no 43 i signat pel director, el Dr. E.\nFontserè trobem les temperatures màximes i mínimes segons les taules següents:\nDia 31 / 1: + – 0,2; Dia 1 /2: + 1,3 – ; Dia 2/2: + – 5,9\nDia 3/2: + – 5,4; Dia 4/2: + – 4,2; Dia 5/2: + Dia 6/2: + 5- 0;\nLa mesura fou presa a 1’0bservatori Fabra. També se’ns diu que la pluja caigudafou de 2 litres per m2 el dia 1; 0,8 el dia 4; 17,1 el dia 5 i 13 el dia 6. Havia nevat tres dies més a mitjans gener. Donades les temperatures, aquella aigua caigué en forma deflocs de neu fent un gruix ben escàs, però dificultós a l’hora de caminar damunt la fina capa de gel. Consta igualment en el butlletí de l’Acadèmia: “Han sido las temperaturas más bajas de los últimos 30 años; siendo el promedio de las tres décadas anteriores durante enero yfebrero de: + 9,2 (màxima) + 2,6 (mínima) , i en eis annals de les mesuresfigura com a temperatura mínima més extrema des de l’any 1924, la de- 1,9. Els redactors de l’informefinal de l’any 1954 el cataloguen com un anyfred, ja que al marge d’aquellfebrer àrtic , l’estiu només arribà a registrar una temperatura màxima de + 30,4 el 9 d’agost. És evident que la situació de 1’0bservatori Fabra, al Tibidabo, no és exactament al bell mig de Sant Just… però com sia que tampoc no s’han trobat les mesures que en el seu dia es poguerenfer al modest l’observatori meteorològic instal•lat al Núria , hem considerat fiables les esmentades, que en tot cas coincideixen amb la memòria popular, quan sovint se’ns recordava que aquells dies era -segur— d’uns 5 graus sota zero.\n6 El cens d ‘habitants de Catalunya era aquell 1954 de 3 milions i mig de persones; i en el conjunt d ‘Espanya: 29 milions i mig.\nLa feina m’ha ocupat dos anys de treball intermitent. He recuperat documents inèdits, encara que cap d’ells no aporta excessives novetats. És ben cert, però, que hi ha evidents contradiccions amb el relat oficial.\nDemano al lector que sàpiga situar-se en el context de l’època, al’hora de Ilegir alguns textos que ara el poden sorprendre; donada la mentalitat oberta dels inicis del segle XXI, en contraposició a la societat més tancada de la meitat del segle XX, poruga davant el franquisme-nacional-catolicisme sòlidament instal•lat.\nNo és la meva intenció redactar una crònica Ileugera, de premsa groga, per desgràcia tan freqüent en els nostres dies; de manera especial a la televisió. És propòsit sine.qua non fer-ne un tractament rigorós, seriós, que sigui el més acostat possible al relat historicista. De no aconseguir-ho, en sóc responsable.\nS’ha considerat oportú respectar el text original de documents i cròniques redactats en castellà. Alguns els hem abreujat per tal de no redundar els fets centrals del que va passar aquells dies de febrer del 1954. L’ampliació o justificació de dades i testimonis remeto el lector a les notes del present article, així com també el Ilistat de la gent i entitats que han facilitat la meva feina.\nEls germans Flix: Josep Maria, el de l’esquerra, i Joan, en la clàssica fotografia del curs escolar.\nÉs de justícia, però, avançar ja en aquesta introducció, l’agraïment més sincer per a en Joan Flix i Sorolla 2 qui en tot moment m’ha brindat els seus documents, fotografies i retalls de premsa. Així com els records íntims que serva a la memòria d’aquell temps —tenia 9 anys d’edat— per ell tan luctuós, de la mort d’en Josep Maria, l’estimat germà gran. Li demano disculpes especialment a ell, i a altres persones, per les estones que els hi he fet perdre amb visites i trucades telefòniques per tal de confirmar dades i detalls del present escrit.\nUNS ANYS DIFfCILS\nA més de la preocupació de les famílies pel cost de la vida, pel treball, per sobreviure, era actualitat a Sant Just Desvern en els primers anys de la dècada dels 50s, entre d’altres: l’estafa dels Pisos d’en Gazulla, que afectava a gent immigrant que comprava el mateix habitatge que la promotora ja havia venut a altres dues o tres famílies, estafa també als paletes, fusters, electricistes, pintors i altres industrials locals que no cobraven l’obra feta en els terminis acordats… i alguns fins i tot mai més. 3 Era noticia les continuades protestes dels veïns a l’Ajuntament pels inconvenients, el soroll, la gresca del cabaret Chipi al bell mig del poble.4 També per aquella època sorgí el monumental escàndol per la decoració del temple parroquial per una boda de gent rica, amb flors robades del cernentiri per ordre i participació directa del rector. Precisament l’any 1953 es va tancar amb la mort del citat Mn Antonino Tenas i Alibes,56 el 30 de desembre després de 37 anys de regir la parròquia dels Sants Just i Pastor. A primers de gener de 1954, el bisbe de Barcelona, Dr. Gregorio Modrego Casaus 11 nomenava ecònom, el vicari, Mn Pere Farnés i Scherer, 12 responsable, a més, de la propietat de les Escoles Parroquials Núria. Mn Pere era un jove mossèn de 28 anys d’edat, de sòlida formació teològica, que en prou feines transcorregut un mes i cinc dies des de l’enterrament i solemne funeral pel seu predecessor, es trobava amb la tragèdia d’un escolà mort dins el recinte del temple. Un trasbals de consideració que durant les hores següents l’obligà a multiplicar-se, realitzant tota mena d’accions\npuntuals; especialment les de caire espiritual, com la de portar consol cristià als pares, germà i familiars, mostrant-los la solidaritat de tot el poble; preparar la cerimònia de l’enterrament del diumenge dia 7. A Mn, Farnés li calgué atendre tots els requisits oficials i judicials que el cas comportava. Primer amb el bisbe esmentat; amb l’alcalde, Josep Maria Doménech i Roig, 78 que es reuní d’urgència amb la resta de regidors; després amb el jutge de pau, el forner Blas Navarra i- Gelabert, 14 que va tramitar les diligències preliminars “… de exploración”; a continuació, el “Juez de Instrucción del partido judicial de San Feliu de Llobregat”, Enrique Molina Pascual 15 responsable del sumari preventiu o “diligencias sumariales”. Fins i tot un fet poc usual aleshores: Mn. Pere fou entrevistat pels periodistes Enrique Rubio Ortiz, 9 del diari del Movimiento, Solidaridad Nacional i el de la revista El Caso; José Ma Bayona i Monturiol,10 de EAJ Radio Barcelona i de la revista Ondas; Domingo de Fuenmayor,11 del Diario de Barcelona, tots ells desplaçats al poble des de les redaccions barcelonines i que invariablement començaven les cròniques amb aquesta o semblant frase: “… en el bonito y tranquilo pueblo de San Justo Desvern”. Un poble on les noticies no disposaven de cap revista o diari local, on les novetats, rumors i xafarderies eren transmeses boca-orella a les barberies, al mercat, al cafè de l’Ateneu, durant l’eterna espera de l’autobús… en aquell Parador on unes Iletres gruixudes anunciaven: San Justo Desvern : OASIS DE PAZ.\nAquells primers quatre anys de la dècada foren especialment durs per les famílies: A la preocupació del dia a dia, pel treball, i per sobreviure, de tant en tant sorgien problemes força gruixuts; com aquell clima inclement de la Candelera, amb set dies consecutius de gelades, tres d’ells fregant els sis graus sota zero i els carrers glaçats pel gel acumulat després de la nevada.\nLA VERSIÓ DELS DIARIS 1 REVISTES\nEl dimarts 9 de febrer a la Soli i a la secció La calle, el periodista Enrique Rubio escrivia sota el titular: “Todo llora en San Justo Desvern” el text següent:\n“Por las calles de San Justo, pasa un entierro. Todos los niños del pueblo van tras el blanco féretro, camino del cementerio. Doblan las campanas en su despedida al monaguillo que tantas veces las obligaba a cantar y el lúgubre tan, tan tan lanza el llanto metálico al frio vientecillo de la mañana. Todo llora en San Justo Desvern, Lloran las blancas piedras del templo parroquial porque ya no volverán a ver al monaguillo; lloran los cipreses que le rodean, lloran los ojos cansados de los campesinos, y los ojos asombrados de Zos niños, mientras cantan y caminan tras el amiguito muerto. El señor cura avanza lentamente, con la mirada baja. Va musitando una oración, oprimido el pecho por la angustia infinita, por el recuerdo imborrable de Za tragedia… pobre José Maria i. A sus once años, era el acólito más despierto de la parroquia, el que siempre estaba a su lado, ayudando a Misa, llenando las vinajeras, acompañando entierros, alumbrándole en bautizos… iEra tan pequeño, tan travieso…i. Aquella mañana, primer viernes de mes, José Maria oía Misa arrodillado junto al altar. Ayudaba el otro monaguillo (es refereix a Salvador Pagès i pero él no dejó de asistir a Za iglesia porque iba a comulgar. Cuando el sacerdote se disponía a consagrar, José María salió del baptisterio, donde se estaba oficiando la Santa Misa, yfué al campanario. Tenía que tocar az “Sanctus” (…) Nadie se fijó en el pequeño monaguillo, que salió muy despacio para no llamar Za atención. Y nadie observó que la campana lanzaba al aire de Za mañana los primeros toques, cesando misteriosamente sin llegar a los seis (…) A las ocho y media, cuando los fieles abandonaban el templo, el campanero comenzó a subir los peldaños de la escalera que conduce al campanario. Al llegar al cuarto escalón, vió a José María que se balanceaba en la cuerda de la campana. (…) El señor cura no puede, no podrá olvidar el rostro líbido del monaguillo. iDios mio, qué muertei. Cuando la noticia corrió por las calles de San Justo, se detenian las conversaciones, rotas por la magnitud de la tragedia —”Ha muerto un monaguillo “Ha muerto un monaguillo j’ (…) Y todo llora en San Justo Desvern. Fue inútil que el médico que asistia a la Misa el primer viernes de mes ( Dr. Josep M Carbonell i Cirera intentara recuperar la frágil vida del niño practicándole la respiración artificial. La cuerda había roto una arteria al chocar con el cuello del pequeño monaguillo. -“Era tan travieso el señor cura mientras reza (…) Subido en los escalones, José Maria daba impulso\nEn Salvador era “1’altre” escolà que aquell fatídic dia era al Baptisteri. Fill del carrer de la Sala, està jubilat i viu al carrer Font.\nEl Dr.Carbonell va morir a finals de l’any 2003, després d’una vida dedicada a l’atenció dels malalts del nostre poble. De ben jove estudià per capellà al Seminari de Barcelona, arribant a ser Subdiaca i exercint, alhora, d’ infermer. El camí de la medicina i no el del sacerdoci fou l’escollit.\na la campana moviendo la cuerda con las manos, con el cuerpo o con la cabeza. Sus piececitos, mojados por la lluvia resbalaron sobre los altos escalones de piedra. – iQué mala suerte decir a una abuelita. No. No es mala suerte marchar directamente al Cielo. El monaguillo estaba preparado para recibir al Señor y el Señor le recibió a él. Envidiable muerte la de este niño. Llamaba con Za campana a losfieles y la campana le llamó a él, porque era el elegido. (…) En la carita blanca del monaguillo había una sonrisa. Nadie diría que estaba muerto. Su abuelo, ojos enrojecidos por el llanto, le besaba ansioso. i Qué dulzura había en el rostro del niño, vestido con la sotana negra i la sobrepelliz blanca como su alma. iY cómo se evocaban los versos de Mosen Cinto… i\n“A Montserrat tot plora totplora d’ahi ençà, qu’allà a l’escolania s’es mort un escoZà…”\n“Todo llora en San Justo Desvern. Pero impresiona la serenidad extraordinaria del padre del monaguillo. Sus lágrimas son abundantes, pero él sabe que su hijo, su pequeño monaguillo, ya está entre los ángeles…sonriendo para siempre. Todo debe sonreir en San Justo Desvern. Que si la £ampana dobla a muerto, en el Cielo celebran jubilosamente la llegada del monaguillo, el monaguillo de San Justo”.\nFins aquí la transcripció del reportatge que anava il•lustrat amb una fotografia de l’exterior del temple i una altra amb les cadires i les taules buides de la classe del primer pis del Núria. Destacar el fet de la reproducció original del vers de Mn. Cinto. Altres periodistes feren idèntica semblança traduint barroerament al castellà una part del poema.\nEnrique Rubio va aplegar els anys 70s en el Ilibre “Relatos sin micrófono: Un periodista en la calle”, tot un seguit de successos dels quals havia informat al llarg de molts anys.\nAfegia alguns detalls que no constaven en el primer reportatge, com ara :\n… el monaguillo vestía abrigo y bufanda (…) Nadie se apercibió que en vez de los seis toques reglamentarios, la campana lanzaba tres tañidos y enmudecia repentinamente (…) El relojero cuando iniciaba la subida por la escalera de caracol fue quien descubrió la tragedia. Al ver el cuerpo balanceándose le gritó : —Vamos, niño. No bromees i” (…) Practicando la respiración artificial, el galeno luchó denodadamente durante media hora, en un desesperado esfuerzo por devolver la vida al monaguillo cuyo corazón le pareció conservaba un casi imperceptible ritmo. Todo fue inútil (… ) Los compañeros de José María contaron cómo para tocar la campana habían inventado un divertido juego: metían la cabeza en el Zazo que había sido hecho para colocar la mano, y se balanceaban estupendamente, impulsándose con los pies en un escalón. (…) En el hogar del fallecido, sito en la calle Badó, 1 había sido instalada la capilla ardiente. Amortajado con sus ropas de monaguillo conservaba en su rostro una sonrisa, como último regalo para su\nabuelito ( Pepet Sorolla Subirana ) 12 que le besaba ansioso, hundido su rostro sarmentoso sobre la fría carita infantil. No puedo borrar de mis ojos la imagen de aquel monaguillo muerto. Ni de mis oídos las palabras del abuelo: —¿Qué hago con Juanito, señor?. iQuiere ver a su hermanoî. iQuiere despedirse de él…i Pero sólo tiene nueve años y lo hemos llevado a casa de unos amiguitos, donde no cesa de llorar porque quiere ver a su hermano. ¿Qué hago? iAconséjeme usted, señori —Nueve años…Es muy pequeño -le dije—. No le traiga. Que recuerde siempre a\nJosé Maria vivo: que no quede en su mente infantil este recuerdo de la muerte.”\nA més a més, l’Enrique Rubio omplí una setmana més tard dues pàgines de la revista “El Caso”, on va incloure-hi detalls no recollits a la Soli i que ens ajuden a conèixer més dades:\n“Por el interior de la casa rectoral se llega hasta la escalera en Za que el pequeño monaguillo perdió la vida. Es de unos doce escalones de piedra estrecha y en curva. Está oscura y separada del templo por una cortina roja, que no cierra del todo la puerta. Subidos tres escalones y a la altura del hombro nuestro pende la cuerda de Za campana, que surge por un agujero practicado en el techo, y no llega al suelo por una distancia de un metro, aproximadamente. El párroco anterior, que murió el dia 30 de diciembre observó que los monaguillos no llegaban bien desde el escalón para utilizar la cuerda de la campana. Y añadió un trozo en forma de asa, para facilitar el uso de la misma a los chiquitines. José Maria Flix, como el resto de los monaguillos, andaba siempre jugando, gozosos y saltarines. En la mañana del drama, el peque debió tirar de la cuerda, colocándose el lazo bajo la barbilla… (…) En el lugar del suceso, este rincón cuya vista produce escalofríos, se personaron minutos después del suceso el doctor don José Carbonell y la enfermera señorita Carolina Catasús i Bosch 13 En presencia del fiscal don José Bullich 14 y\ndel señor cura ecónomo se trató de reanimar el cuerpo del niño, Más tarde, en la Casa Consistorial, se reunieron el alcalde don José María Doménech; el juez de paz, don Blas Navarra; el médico titular, don Antonio Ribalta; 24 el farmacéutico, don Antonio Pares, 25 y el secretario del juzgado, tomando las disposiciones pertinentes (…) Los padres del monaguillo, vencidos por el dolor, no tienen palabras. Ella,Assumpció Sorolla i Costa 26 supo la noticia pronto y abandonó su trabajo en la fábrica para acudir junto al hijo muerto. Él,Joan Flix i Margalló, 27 aunque trabaja en Barcelona no tardó en recibir la triste nueva y corrió a San Justo Desvern con el corazón transido por la angustia.\nEL BRUSI 1 VIDA DE ESPLUGAS\nPer acabar aquest repàs de la versió dels diaris, trobem en l’edició del diumenge 7 de febrer una crònica signada per Domingo de Fuenmayor periodista del “Diario de Barcelona” (decano de la prensa continental), que sota el títol “Evocación emotiva de “La mort de l’escolà” fa un resum del succés sense aportar noves dades. Conegut també com a crític musical, wagnerià irreductible i poeta, escrivia les seves líriques impressions arran l’estada al poble durant unes hores el dia anterior:\n“Lucía el sol, por fin, en Za tarde de ayer. Pero yo me fuí a San Justo a ver el monaguillo muerto. El cura ecónomo, reverendo don Pedro Farnés, me atendió bondadosamente, y en su compañia recé una oración en la modesta capilla ardiente y recorrí la clase a la que asistía el chiquillo (…) Esta mañana, a las diez, se celebrará el entierro. El jueyes 11 a las once, habrá oficio funeral. En ambas ceremonias actuarán Zos coros de Zas escuelas parroquiales. Mientras iba diciéndomelo el buen cura, pensaba yo…Le dije, al concluir, lo que pensaba : -No puedo apartar de mi imaginación, padre, “La mort de l’escolà”, de Mosén Cinto, musicada por el maestro Nicolau. En el entierro de este otro monaguillo muerto… Me atajó : —No, no está admitido. Ahora bien, una vez concluído, quizá pudiera hacerse. Sería hermoso.(…) Regresé a Barcelona cuando ya el sol caía. El lirio quedaba allí volada de él su alma blanca. Y asi como un día “todo lloraba en Montserrat”, me pareció que en San Justo todo lloraba también’\n24 25Metge i farmacèutic titulars del poble.\n26 27 Assumpció Sorolla i Costa – Joan Flix i Margalló Pares d’en Josep M a, de Joan i d’Assumpta. Ell treballava a la fàbrica , ja desapareguda, de la Compañía de Contadores , situada paret per paret amb el “gol sud ” del camp de futbol del RCE Espanyol, a I ‘Avinguda de Sarrià. Els anys 60s la traslladaren a Montornès (Vallès Oriental) on hi continuà treballant-hi fins la jubilació. Amb altres membres de la plantilla de Sant Just i Esplugues, feien cada dia el desplaçament amb autocar. Va morir el 17 d’agost de 1991, als 73 anys. També feu d’acomodador els caps de setmana al cine de l’Ateneu i després al Texas.\nElla prestava els seus serveis com a teixidora a la popular “fabriqueta” del carrer Badó, 7 propietat d’en Joan Baptista Soler i Seuba. A principis de l’any 2004 , te 81 anys. Molt delicada de salut, es troba internada en una residència. De soltera havia treballat a la fàbrica d’hules de Piera. Després de la desgracia patida per la mort d ‘en Josep Ma, el matrimoni va tenir un tercer fill; una noia: Assumpta.\nPel que hem reproduït fins ara queda clar que els versos montserratins de Mn. Cinto musicats pel mestre Antoni Nicolau i Parera15 foren d’immediat esmentats per una majoria de cronistes del succés. Com hem Ilegit al vell Brusi, el suggeriment musical de Domingo de Fuenmayor fou tallat pel capellà amb un rotund “no está admitido”, per dues possibles raons: perquè l’església continuava utilitzant només el Ilatí i potser també perquè no hi havia temps que Ia mainada s’aprengués Ia Iletra i música. Més endavant encara hi trobarem una altra raó a Ia negativa.\nDisposem d’un exemplar del mensual Vida de Esplugas (Periódico de vibración local) no 50, de febrer de 1954 que resumeix el fet en trenta tres ratlles —mitja columna- de Ia pàgina 2 sota l’epígraf Notas de San Justo. Destacaria el titular : Fallece un monaguillo ahorcado, y un error en el segon cognom: l’anomena Solá i no Sorolla.\nAquest luctuós fet, Ia narració del qual no aporta cap novetat, de passada ens permet, donar un cop d’ull a les activitats del poble durant el mes de gener: Ia festa de San Antonio Abad . … con el estreno de Ias monturas de Ias caballerías, Ias cuales fueron dirigidas y confeccionadaspor Ia señorita Carolina Catasús Bosch, de Io que se Iafelicita cordialmente”. També s’esmenta Ia VI exposició de fotografies organitzada per Ia secció excursionista de l’Ateneu. La tercera noticia parla de Ia Fiesta de Ia Liberación (26 de gener) que va consistir en celebrar una missa cantada; un acte de camaraderia a l’ajuntament, terminando con un vino español. A més d’un partit de futbol entre 10s potentes equipos del C.D. Abelló y C.F. San Justo, disputándose el V Trofeo Liberación.\nAquestes notes de Sant Just anunciaven Ia preparació pel quadre escènic de I ‘Ateneu de l’obra “Foc nou” del inmortal autor Ignacio Iglesias. Citava una sortida a Sant Feliu, on el diumenge dia 7 actuaren al centre parroquial, representando con un éxito sin precedentes Ia comedia : “Un embolic defamília”.\nDurant el repàs dels acords municipals de l’Ajuntament de Sant Just, dels anys 1953 i 1954, he trobat en el corresponent al 21 de novembre de 1953, una carta de Ia direcció del periòdic Vida de Esplugas on demana una subvenció anual de 800 pessetes, cantidad que se considere oportuna”, com a compensació per incloure cada mes un recull de notícies del poble. És de suposar que Ia petició fou atesa, donada I ‘abundant informació publicada (una plana sencera) a cada número a partir d’aleshores.\nEncara que sigui sortir una mica del tema central que ens ocupa, crec oportú reproduir, finalment, un comentari del periòdic comarcal a propòsit de Radio Unión San JustoEsplugas:16 “Desliz del Cuadro de Actores”. En un guión del día de Ia Liberación, debía\ndecir: iEs bonita Barcelonai iLástima que con la guerra esté tan estropeadai”. En realidad dijo: iEs bonita Barcelonai iLástima que la guerra esté tan estropeadai”. Se comió una preposición que era vital para la frase. Como se hablaba directamente al micro, no hubo rectificación posible (…) Un inconveniente de que los locutores se distraigan del texto que están leyendo”.\nFULL PARROQUIAL: “MUERTE HERMOSA Y EJEMPLAR”\nComja queda dit en començar aquest treball, Sant Just havia patit en poc temps el trasbals del robatori per ordre de Mn. Antonino de les flors del cementiri per adornar l’església; més endavant la mort del veterà rector; un final de gener i principis de febrer gelats i tot seguit la tragèdia l’escolà. Aquell gener es publicava per primer cop el full parroquial. Així ho comunicava: Vida de Esplugas : “Debemos mencionar la nueva publicación del Boletín Parroquial; ha sido acogida con simpatía por los feligreses sanjustenses, elogiando la labor de nuestro señor ecónomo, mosén Pedro Farnés.”.\nDoncs bé, en l’exemplar del dia 14 de febrer, una setmana després de l’enterrament d’en Josep Ma Flix, l’únic mitjà local d’informació titulava:\n“Pretiosa in conspecto Domini… Durante estos días, la prensa de Barcelona e incluso la nacional y extrangera se ha ocupado de nuestro pueblo, comentando el suceso, que bien podríamos calificar de alegre y triste al mismo tiempo, ocurrido el pasado día 5 en nuestro Templo Parroquial. El espacio de que disponemos no nos permite aquí largos comentarios; los hemos ya hecho en el Templo estos días;\npero si que quisiéramos que no faltara un pequeño recuerdo que por ser escrito será más duradero. “Todo llora en San Justo”, ha dicho alguien, evocando a Mn. Jacinto Verdaguer, pero ha añadido a renglón seguido “Todo debe sonreir, en San Justo” y esto es lo que repetimos nosotros, porque recordamos Zas palabras que encabezan estas líneas: “Pretiosa in conspectu Domini…” Es preciosa ante el Señor, la muerte de sus elegidos (Ps.115,15). Y esto es también lo que con fortaleza sobrehumana, con aquella fortaleza, que solo Jesucristo sabe dar a sus discípulos, repiten incluso sus ejemplares padres : la muerte del monaguillo José Ma Fliu (sic), ha sido hermosa, y no solo hermosa sinó ejemplar y aleccionadora; ella nos está hablando de como hemos de servir al Señor: “Porque ninguno de nosotros para si mismo vive y ninguno de nosotros para si mismo muere, pues si vivimos, para el Señor vivimos y si morimos, morimos para el Señor” (Rom. 14,7), y estas palabras del gran Apóstol Pablo, las ha realizado de un modo ejemplar nuestro monagulZo: viviendo servía al Altar del Señor; muriendo, con su muerte ha atraido algunos al servicio del Señor; por esto en medio del dolor, sus padres están satisfechos, como también en el Calvario la Virgen está satisfecha de la muerte de su Hijo: sabia ella que esta muerte tan dolorosa servia para salvar a los pecadores, como sabemos también nosotros que esta muerte, humanamente tan dolorosa, ha llevado a Dios muchas almas, antes quizás algo apartadas de El. Por eso el ha “Vivido y muerto para el Señor”, y por eso decimos que su muerte, aunque dolorosa, ha sido también alegre y preciosa ante el Señor”\nMalgrat no anar signat, se’ns dubte que l’escrit és obra del jove ecònom Mn. Pere Farnés. Així s’entén la seva resposta (“no está admitido”) al periodista Domingo de Fuenmayor del Diari de Barcelona, quant li planteja que els nens i nenes cantin les estrofes verdaguerianes: “Tot plora a Montserrat” (“Todo llora en San Justo”) perquè la doctrina de l’Església pregona que: “Es preciosa ante el Señor, la muerte de sus elegidos”.\nLa recent estrena del suplement local de la parròquia, dins el context general de la Hoja Diocesana donava per entès que els feligresos .com així era— ja tenien suficient informació del que havia passat a les escales que menen al campanar. Sorprèn que el relat d’aquest succés (“alegre y triste al mismo tiempo”) s’hagués publicat a la premsa estrangera. Per tancar capítol, val a dir que tant La Vanguardia, com El Noticiero Universal y El Correo Catalán, es limitaren a donar la noticia sense afegir-hi comentaris ni reportatges posteriors. La meva recerca tampoc no ha anat més enllà per esbrinar altres capçaleres de la resta de l’Estat o internacionals.\nEL DRAMÀTIC DE EAJ-I RADIO BARCELONA\nEls versos de Mn. Cinto, musicats pel mestre Nicolau, tan reiteradament recollits per la premsa, tingueren format radiofònic mitjançant el dramàtic escenificat pel quadre d’actors de l’emissora degana: EAJ-I Radio Barcelona. Personalment recordava l’ impacte que va causar la seva difusió; de com famílies senceres l’escoltàrem un vespre envoltant els antics aparells o les modernes radio-gramoles (Les emisores només emetien en ona mitjana. La freqüència modulada i els transistors no existien, comercialment parlant.. La televisió encara tardaria un parell d’anys en implantar-se a Espanya).\nL’interès pel tema se’m despertà a finals dels anys 80s, arran que l’emissora Iliurés en dipòsit a Ia Facultat de Ciències de Ia Comunicació de Ia Universitat Autònoma de Barcelona (on exerceixo de professor), l’arxiu documental de Ia programació, així com una majoria dels guions dels darrers cinquanta anys. En efecte, després de molt triar i remenar, dins l’arxivador corresponent al mes de març aparegué Ia “Guia-índice o programa para el lunes dia 1 de marzo de 1954”. Allí consta que a les 12h.05 s’emetia LA MORT DE L’ESCOLÀ (en català i en majúscules), amb guió de José Maria Bayona i Monturiol Se’n feu una segona audició el mateix dia a les 23 h., just després de l’actuaciórecital del tenor Emilio Vendre1117 i abans de radiar Ia sarsuela Doña Francisquita. Total: havia recuperat dos folis de programació i dos més de promoció de Ia revista Ondas, editada per Ia mateixa emissora i pertanyen al grup “Sociedad Española de Radiodifusión”, avui en dia Cadena SER.\nAmb Ia programació a Ia mà, el següent pas era trobar-ne Ia cinta original, o, com a mínim, el guió. Ni l’un, ni l’altre han aparegut: Ni a l’arxiu regirat de Ia UAB, ni a Ia fonoteca de l’emissora. El contacte amb el fill de l’autor, el també periodista: Josep Ma Bayona i Aguilar,18 no donà el fruit desitjat, malgrat buscar entre l’arxiu del seu pare. El col•lega i director de SER Catalunya, Josep Maria Martí19 em feu avinent que en aquells temps no hi havia Ia previsió d’enregistrar Ia programació per Ia prearia estructura tècnica, manca de magnetòfons i escassetat de cintes, com també dubtava que el dramàtic fos locutat en català, malgrat que al full així ho semblava indicar.\nEls amics sanjustencs consultats tampoc no recorden després de mig segle, si el dramàtic fou o no radiat en català. Un servidor està convençut que com a mínim Ia part musical cantada fou fidel a les estrofes verdaguerianes, dedicades al pare Rodamilans y musicades pel mestre Nicolau.\nA través dels dos fulls de promoció trobats al mateix arxivador: Ecos i noticias en Radio Club, es parla d’un . reportaje interesantísimo con varias fotografias inéditas del monaguillo muerto en San Justo Desvern, que se publica en el número de Ia revista Ondas20 que hoy se ha puesto a Ia venta”. De fet I’esmentada revista es va vendre molt i molt a Sant Just. Dedicava una plana sencera a fer un resum del guió radiofònic, il•lustrant-lo\nLa fotografia de la primera comunió dels germans Flix publicada a la revista Ondas. En el peu original es diu: en el día que por vez primera recibieron el Pan de los Ángeles”\namb dues fotografies; una de la primera comunió dels germans Flix; i l’altre, durant la processó del Corpus, amb en Josep Maria obrint el grup d’escolans. No fou difícil trobar el retall perquè moltes famílies el guarden.\nLa història és coneguda, ara em limitaré a extreure’n alguns fragments inèdits o provocats per l’escenificació buscada pel guionista:\n“La escolania juega : —iGuerraî… iGuerrai… —iVencidos,• i Vencidosj. Va, Molins, ríndete. En la explanada de la iglesia estaban jugando aquella tarde todos los compañeros de José María…Eran doce, como los doce apóstoles, los primeros soldados que tuvo Cristo Nuestro Señor. Eran también soldados aquellos niños. No había duda…La palabra iguerrai salia de sus labios claramente y resonaba en las viejas paredes parroquiales…Verdaderamente era una paradoja el que toda una escolania, soldados todos de un ejército de paz, jugaran a “guerras”…Pero no es culpa suya…Yo, que hablé con ellos, sé que son verdaderos ángeles, porque anidan en su infantil corazón ansias de perfección y de amor a Dios y al prójimo. iAsí serían los niños que se acercarían al Divino Maestro (…) La víspera José Maria preguntó a su madre —Mañana es primer viernes de mes, ¿no, mamá? -Lo es, hijo mio. -Pues no dejes de llamarme. Quiero comulgar. (…) Daban las ocho en el campanario de San Justo cuando José Maria entraba en la iglesia. Llegó a la sacristía. El señor ecónomo y el monaguillo, su amigo, estaban ya preparados para empezar la misa. Oigamos lo que hablan los dos pequeños muy rápidamente y en voz baja: —Me he levantado tarde. Me dormí. Papá no me llamó —¿Has de comulgar hoy? -Sí. Es primer viernes. Empezó la misa en la capilla del Baptisterio. -In nómine patrtis, etfillo et spiritu sancto. Et introito at altare dei (…) Si puede decirse que San Justo es un paraiso para los niños, pues parece que el pueblo fuera construido para que ellos pudieran tenerlo como estadio de sus múltiples juegos, el domingo que enterraron a José María podría decirse que era un pueblo de niños…Ni uno solo faltó a acompañar el monaguillo. Nuevamente las estrofas de Verdaguer veianse convertidas en realidad. “La mort de l’escolà” era una verdad latente en el corazón de todo un pueblo. La estrofa, aun traducida literalmente, no pierde su emotiva grandeza:\nLa Escolania, oh Virgen, es vuestro palomar,\nAquel que ayer os cantaba, ¿quien hoy no lo llorará?\nAmb aquesta traducció es fa difícil entendre que el guió fos interpretat en català. Encara sorprèn més, però com hem vist pàgines enrera, que el diari falangista: Solidaridad Nacional, reproduís els mateixos versos respectant-ne la llengua original; i no s’atrevís a fer-ho la revista Ondas. Podem atribuir-ho a les contradiccions internes dels censors franquistes.\nSens dubte que el document sonor del dramàtic produït per Ràdio Barcelona era la peça esencial que falta en aquest recull retrospectiu. Hem de conformar-nos amb una part del guió original, que com acabem de Ilegir, figura com a reportatge de la revista radiofònica ja desapareguda.\nDOCUMENTS OFICIALS DEL REGISTRE CIVIL\nHem iniciat el treball mitjançant la reproducció dels documents periodístics que òbviament son els més coneguts pels ciutadans que tingueren ocasió de Ilegir-los o escoltar-ho en el seu dia. Ara ens ocuparem de resumir la paperassa oficial que hem tingut ocasió d’extreure dels arxius dels jutjats. La fredor de la literatura burocràtica es basa en legalismes recurrents que estones es limita a una transcripció limitada. Però també ens ajuda a comparar-ho amb les declaracions dels personatges davant els periodistes, que sovint no quadren al cent per cent. Aquests documents veuen la Ilum pública per primera vegada en mig segle.\nDel Jutjat de Pau de Sant Just,21 hem obtingut dos documents el: Parte de Defunción, Z 091475 i el del Registro corresponent. El primer serveix perquè el pare del difunt autoritzi l’enterramorts a portar a terme la tasca que li és pròpia, després de certificar-se la mort del fill. Consta com hora de la defunció les “ocho trenta” (sic) i la causa: asfixia. Queda inscrit en el Registre Civil amb el núm. 11 del 7 de febrer de 1954, en el tom 23 foli 20. (El dos és clar; el zero no tant).\nAl document del Registro Civil 3274462 /00 s’hi inscriu la defunció. Sorprèn que s’esmenti que:\nFalleció en: su domicilio. Més endavant consta que: Se practica el asiento en virtud de: Diligencias preventivas sumariales por accidente instruidas por este juzgado y manifestaciones de José Valls Guitart. Testigos: Don Vicente Pascual Colet i don Emilio Prenafeta Saludes. 22 Autorizan la inscripción : el Juez D. Blas Navarra Gelaberty el Secretario, doyfe.\nMn. Antonino escurçà la corda\nEn no trobar cap altre document a Sant Just Desvern, el treball s’orientà cap els jutjats del districte a Sant Feliu de Llobregat. Després de no poques gestiones, cartes i visites personals, vaig saber que els fons de l’Administració de Justícia estaven guardats a I ‘Arxiu Històric Comarcal de Sant Feliu de Llobregat. 23 Per consultar-los calia l’autorització del jutge corresponent. Cinquanta anys enrere Sant Feliu tan sols disposava d’un Jutjat, ara n’eren mitja dotzena. Finalment el jutge signà l’autorització per fotocopiar les diligències sumarials. Aquestes apleguen una vintena de folis diligenciats com propis pel Jutjat de Primera Instància i Instrucció no l.\nHi trobem un primer document: DILIGENCIA DE EXPLORACION portada a terme pel jutge de pau de Sant Just, Blas Navarra. Recordo perfectament aquell interrogatori guardat a la memòria i que ara, al cap de mig segle, el veia escrit oficialment. És el full no 12 del sumari:\n“He procedido a la exploración de los monaguillos compañeros del finado y que son los siguientes: José Vilaplana Rovira; Salvador Pages Mesado; Salvador Sanchis; Pedro Font Grasa y Vicente Molins 24 Del resultado de esta diligencia se hace constar: Que ninguno de ellos se enlazaba la cuerda en el cuello para tocar la campana de autos. Que ignoran si el Flix lo hacia alguna vez. Como consecuencia de dicha exploración y averiguaciones practicadas por el suscrito, parece ser que el recientemente fallecido Cura Parroco Dr. Antonino Tenas (q.e.p.d.) habia amonestado muchas veces a los monaguillos de dicha Parroquia porque antes de ahora la cuerda de dicha campana pendia totalmente hasta el suelo, y acostumbraban aquellos a enroscarsela por el cuerpo, brazos, etc., jugando con la misma, por lo que se decidió acortarla haciendo la “v” o nudo, para obligarles con ello a tirarla con la mano. La impresión recogida por el suscrito a Za negativa dada por los referidos monaguillos, gente menuda y joven, es Za prevención al miedo de ser castigados, pese a los esfuerzos de buena voluntad y extremado cariño empleados por ez suscrito. De Zo que se extiende la presente que conforme firme el Juez conmigo el Secretario, doy fe”.\nPocs comentaris es poden fer, en tot cas quan escriu amb peripècia semàntica, que no li surt gaire bé: haciendo la “v” o nudo” (per no dir-li soga… o potser volia escriure “vaga”, per “baga”?) i adjudica així la paternitat del remendo o pedaç a Mn. Antonino, que de bona fe volia evitar un problema… que acabaria en tragèdia. És del tot cert que els escolans —entràvem d’un en un al despatx parroquial a declarar davant el jutge— passarem un mal tràngol. Pel que a mi em pertoca, li vaig dir la veritat: Mai no havia posat el cap dins la soga, “enlazado entre el cuello”, per tocar la campana. Ni se’m va ocórrer.\nEl Secretari del Jutjat de Pau, Antonio Palau (el segon cognom apareix un Xic il•legible, sembla ser el de Ostos,25 no s’ha pogut confirmar, però) va escriure de puny i Iletra la “Diligencia de inspección ocular”, on no hi falta cap detall del lloc dels fets. Reprodueixo unes poques i significatives ratlles:\n. En dicha escalera de poca anchura y a la altura del cuarto peldaño pende una cuerda correspondiente a una de las campanas del campanario. Al extremo de dicha cuerda pende una argolla formada por la misma cuerda y cuya situación con respecto al referido peldaño es de un metro veinte centímetros aproximadamente. Del examen del lugar se deduce la versimiZitud de que el monaguillo José FZix Sorolla que intentaba pulsar dicha campana con Za cabeza, resbaló cuando suspendido de dicha cuerda sin punto de apoyo de la base del cuerpo enrrollándosele en talforma que cuando se le prestó auxilio ya estaba muerto, según manifiesta el referido Sr. Cura-ecónomo.’\nTraumàtic moment el que va patir el jove pare del difunt (36 anys d’edat), en Joan Flix i Margalló, quan declarava i signava davant del jutge que :\n“…Ignora las circunstancias especiales de la forma en que ocurrio el hecho de autos, pero que las referencias inmediatas de dichos hechos supone cierta la version accidental del mismo sin intervencion de personas extrañas. El Sr. Juez dio cuenta y notificacion en legalforma al declarante como padre de Ia victima del contenido del arto 109 de Ia Ley de Enjuiciamiento Criminal, dandose por enterado”. *\nL’autòpsia Ia portaren a terme els Drs. D. Antonio Ribalta i Vilaplana y D. Manuel Riera Pera (escriuen Pera per Piera; i en un altre document el segon cognom és: Vilaplana repeteixen el del Dr. Ribalta). Els titulars de Ia sanitat dels municipis d’Esplugues i Sant Just efectuaren I ‘exploració en el: “Deposito de cadaveres del Cementerio de esta poblacion habilitado al efecto” , arribant a Ia següent conclusió : “10.- La muerte fue producida no solo por el traumatismo directo sino por Ia asfixia consecutiva. No fue instantanea pero es de suponer que no vivio mas de diez a quince minutos. 20.- Que por razón de no aparecer señal alguna de violencia ni intervencion de segunda persona, Ia causa es de suponer accidental (…) habiendo invertido en tal operacion treinta minutos, de Io que doy fe” 39\nEl “Juzgado de Paz de San Justo Desvern”, remet les diligències “…al Iltre Sr Juez de Instruccion de San Feliu de Llobregat, en el dia ocho siguiente”, amb Ia inclusió de: “OTRA DILIGENCIA- Para hacer constar que el cadaver de Jose Maria Flix Sorolla ha sido inhumado en el Cementerio de estapoblacion en el nicho 177 Serie A piso 40.”\nEl document no 13 correspon a Ia declaració del campaner Francisco Salvat i Vives que dona detalls dels fets ja explicats en un altre Iloc d’aquest article. En quant als folis 14 i 15, els altres dos testimonis: Mn. Pere Farnés i en Josep Bullich i Tella coincideixen en un trasllat ràpid al domicili:\n“…que hallándose sin sentido el monaguillo Flix y en vista de que no presentaba sintomas de asfixia fué trasladado a su domicilio en donde continuó sin sentido falleciendo pese a 10s auxilios que le prestó el médico Carbonell (…) Que vio a Ia víctima en posición vertical en el mismo sentido de Ia cuerda ayudando a desenroscar Ia cuerda que tenía presionada al cuello”\nDues declaracions gairebé idèntiques. Destaca aquest “no presentaba sintomas de asfixia”, que no s’acaba d’entendre, com tampoc Ia presumpta rapidesa del trasllat a casa dels Flix-Sorolla fent veure que l’escolà encara era viu, quan hem Ilegit que els metges diagnostiquen que: “no vivió más de diez o quince minutos” i parlen clarament d’asfíxia. O bé com en una crònica periodística es diu que el Dr. Carbonell li practicà Ia respiració artificial: “… por espacio de más de media hora”. És evident que el trasllat a Ia capella ardent del carrer Badó, l, es feu quan ja era cadàver. Hi ha el testimoni de veïns que acudiren fins l’altar de Ia Mare de Déu de Montserrat on durant una bona estona va romandre-hi el cadàver, fins i tot Ia visita de Ia mare trasbalsada, cridant, fora de sí:\n“Fillet del meu cor,fillet del meu cor, si etpogués donar Ia calor del meu cos. Fillet meu.iii•• Mentre el besava, agafant-li Ia mà, com volent transmetre-li calor per tornar-lo a Ia vida.\nCal remarcar que a tots els escrits originals reproduïts, els accents gramaticals rarament hi figuren\nNo hem donat detalls exactes de l’autòpsia, però volem deixar constància que al cos de l’escolà els doctors li troben “…una ligera congestión meníngea”.\nAquesta declaració oficial; Ia de l’ecònom i Ia del senyor Bullich, no Iliguen gaire amb Ia realitat d’aquells minuts que van des de dos quarts de nou a dos quarts de deu. Amb tot, cal entendre que potser volien evitar l’autòpsia o bé que no constes Ia mort en un edifici públic. Segons testimonis personals, el fiscal Josep Bullich es va plantar davant d’en Francisco Salvat per obligar-lo a despenjar l’escolà. El campaner reclamava Ia presència del jutge per tocar aquell cos, quant de cop i volta en Bullich l’escridassa amb una frase rotunda, que venia a ser poc més o menys: “Jo sóc el fiscal i me’nfaig responsable”. I fou ell qui el va despenjar amb un arrrebato, davant el campaner poc decidit en principi… que reaccionà de seguida ajudant-lo. No és menys cert que durant molts i molts anys Ia mare del difunt, l’Assumpció Sorolla li retirà el saludo a Francisco Salvat, convençuda com estava del rumor popular en el sentit que potser haurien d’haver despenjat el cos només veure’l i no perdre uns minuts vitals.\nEls minuts no quadren, i pel que tot seguit relatarem, foren més dels que sempre s’ha dit i no els que figuren als papers oficials. Així, en els documents del sumari del Jutjat de Sant Feliu queda escrit que qui primer veié Ia víctima fou l’esmentat campaner.. No obstant això i amb gran sorpresa per part meva, Ia seva filla: Pepita Salvat i Valls, afirma que fou ella i només ella, qui primer accedí a les escales del campanar aquell fatídic dia de febrer de 1954. O al menys així ho ha anat explicant a familiars i amics al Ilarg dels anys. Testimoni obtingut gràcies a Salvador Pagès, l’altre escolà present a Ia missa d’aquell divendres, amb el qui vaig intentar comprovar algunes dades sense resultats positius. En Salvador em digué, però, que parlés amb Ia Pepita, que guarda bona memòria dels fets i que volia relatar-me una circumstància ben especial. Establert el pertinent contacte, i en poques paraules, aquest és el testimoni mai no escrit fins ara de Ia filla del campaner i néta de l’enterramorts:\n“Aquell divendres defebrerfeia molts dies que gelava i el meu pare no es trobava gaire bé. No es va Ilevar. Per tant, em va tocar a mi, com tantes altres vegades, anar al campanar a donar corda al rellotge… i vaig ser jo qui descobrí el cos de l’escolà. Espantada; molt espantada, cridant, vaig sortir corrent fins a casa per avisar el meu pare, qui de seguida es traslladà a l’església. Jo tenia 13 anys i recordo perfectament; com el meu pare despenjava el cos, i Ia respiració boca a boca que li feu el doctor Carbonell. Com també Ia discussió entre ells dos perquè s’havia tardat tant en despenjar-lo.. Son coses que mai no s’obliden…”.\nConegut aquest testimoni a través de Ia conversa telefònica (mantinguda el novembre del 2003), li recordo a Ia Pepita que Ia vivència que m’acaba d’explicar cal escriure-la i que per tant restarà per sempre més com a testimoni històric. També li faig avinent que enlloc no hi consta documentalment, que no ho puc contrastar amb els protagonistes, malauradament desapareguts. Ella s’aferma en el testimoni i se’n responsabilitza dels detalls d’aquella trista experiència viscuda quan tenia 13 anys d’edat.\nPer tot plegat; si així és, com així sembla que va ser, cal suposar que el pare de la menor en cap moment no esmentés davant dels jutges el nom de la filla i assumís com li pertocava l’obligació diària per la qual estava contractat per l’Ajuntament (recordem que el rellotge és propietat municipal).\nAquesta versió encara confereix més marge de temps entre els qui des de sempre han cregut que en Josep Maria va restar molta estona penjant de la soga abans de ser atès. Deu minuts? Un quart d’hora? Vint minuts?. Des del Sanctus fins el final de la missa?. La noia que el veu, la corredissa fins casa seva al carrer J. Anselm Clavé (de la Sala) no 32 El pare mig empiocat que s’aixeca del Ilit, es vesteix; la tornada poc a poc caminant per carrers gelats… En qualsevol cas l’escolà, “no vivió más de diez o quince minutos”, com queda explícitament diagnosticat pels dos metges que practicaren l’autòpsia. Per tant als documents 13, 14 i 15 del sumari no hi surt tota la veritat. Tanmateix és la veritat pactada que, malgrat tot, ben poc per no dir gens, canvia el relat central del succés.\nÉs humanament comprensible l’actitud del campaner a l’hora de protegir-se ell, i protegir la seva filla, de la tasca impròpia d’una menor, corn era la de pujar fins el cim del campanar per donar corda al rellotge?. O bé la del capellà i el fiscal, quan afirmen que l’escolà va morir al seu domicili? Si realment va viure els minuts que certifiquen els metges al document oficial de l’autòpsia; si realment és cert que la noia va haver d’anar a casa i tornar amb el seu pare, per tot plegat, és evident que la mort es produí dins de l’església. On, a més a més, el Dr. Carbonell intentà reanimar l’escolanet por espacio de media hora”. Ens remetem a les conclusions de l’autòpsia, on queda clar que el trauma patit per la víctima feia humanament impossible tornar-li un alè de vida.\nPer tot el que hem sabut recollir, desarxivar i reproduir fins ara; essent prudents i fent una anàlisi cabal, és a dir, filant prim, creiem:\nl) Des del moment de l’accident i fins que el cos fou despenjat, passaren més de trenta minuts.\n2) Des del moment de l’accident i fins que en Josep Maria fou exposat a la capella ardent del seu domicili de Badó, 1, transcorregué gairebé una hora. Ergo, fou impossible que morís “… en su domzctlto .\nDe manera encara més concreta resta certificat que no va morir a casa seva si atenem el redactat que figura en el Ilibre registre de les defuncions de la Parròquia, full no 12, del 7 de febrer del 1954 : … el infrascrito Cura-Ecónomo de la Parroquia de San Justo Desvern, Obispado de Barcelona, mandé dar sepultura eclesiástica al cadáver de José Ma Flix Sorolla (…) Falleció de muerte natural en la casa número de la…. Iglesia Parroquial de esta demarcación, habiendo recibido los Santos Sacramentos de la Extremaunción.\nCom podem veure a la reproducció adjunta, gairebé al final del document hom esmena la mort natural per mort sobtada”. També guixa una ratlla damunt de: en la casa número de la. I escriu de puny i Iletra: Iglesia Parroquial, on normalment hi figura l’adreça del difunt.\nDissortadament aquest darrer document se’ns feu a mans després de la conversa mantinguda el 30 d’octubre de 2003 amb Mn. Pere Farnés i Schurer, al seu despatx de la Facultat de Teologia (antic Seminari Major de Barcelona). El jove ecònom de 28 anys edat que visqué des de primera fila aquell succés, és ara un venerable ancià de 78 anys; molt respectat i prestigiós professor emèrit de l’lnstitut Superior de Litúrgia de Barcelona. Amablement va contestar les nostres preguntes a propòsit de dubtes i episodis puntuals, poc clars o contradictoris, que ja hem anat inserint entre els renglons de les pàgines anteriors. Una majoria de detalls se li han esborrat de la memòria; per la qual cosa ens facilità la trobada amb la seva germana, la monja benedictina Clara Farnés i Schurer, que viu al servei de Crist i de l’Església al Monestir de Sant Pere de les Puel•les, del carrer Anglí (Sarrià).\nDe les poques respostes del mossèn que no hem aprofitat fins ara, n’hem fet el resum següent:\n. Recordo que havent acabat la missa de Primer Divendres de mes, al Baptisteri, encara vaig quedar-me uns moments sol, resant. Anant cap a la rectoria per les escales del campanar trobo la meva germana i el campaner, nerviosos, davant d’aquell cos d’infant al que només vaig poder-li donar la Santa Unció (…) Fou un trasbals moltfort per un jove de 28 anys (…) No recordo que vingués el bisbe Modrego. En proufeinesfeia un mes que havíem enterrat a Mn. Antonino (…) Vaig sentir la mort de l’escolà talment com la mort d’unfill, d’unfamiliar molt estimat (…) La relació amb els pares va ser com la d’un psicòleg. Durant molt de temps anava ben sovint al carrer Badó a conversar amb aquella desconsolada mare (…) A l’enterrament hi acudiren tots els nois i noies dels col•legis i, com sol dir-se, tot el poble, malgrat lagelada que continuava aquell diumenge (…) Es va resar per la mort de l’infant: el “deprofundis , I antífona” anant cap a l’església: “S’alegrerant\nFoto recent de Mn. Pere Farnés al seu despatx de I’lnstitut de Teologia de Barcelona.\nen el Senyor els ossos que ara han estat humiliats” (…) Dins del temple es va celebrar l’Eucaristia i “l’antífona” d’entrada per l’Escola Cantorum (…) Després de la missa, l’absolta. Camí del cementiri: “El cant de Zacaries” Beneït sigui el senyor Déu d’lsrael perquè ha visitat i redimit el seu poble”. “‘Una força de salvació: a la casa de David i el seu servent”. (…)” És Jesucrist ressuscitat davant la mort, una esperança molt forta de Vida eterna”….\nLa conversa amb la Germana Clara Farnés, el 5 de novembre de 2003, aporta a la present Miscel•lània una notable font de dades que s’han contextualitzat, mesclat, dins la història per donar-li obligat rigor. Ho recorda gairebé tot: De manera diàfana, el moment dolorós i\ndramàtic de la presència de la mare veient el cos rígid del seu fill estirat a I ‘altar de la Mare de Déu de Montserrat, besant-lo i implorant que tornés a la Vida. Recorda que hi havia uns quinze fidels seguint la missa del Primer Divendres en aquell Baptisteri, més acollidor, donades les baixes temperatures.\nAquell 1954, la Clara, uns cinc anys més jove que el seu germà, vivia a la Rectoria amb Casimiro, el pare d’ambdós, que restava malalt, paralitzat. Ella no tardaria gaire temps en professà els hàbits benedictins.\nEl regal d’un poema de Maria Roig\nDesprés de l’entrevista em fa un regal. Diria que un regal impagable que ella ha guardat durant mig segle. Un regal que és obligat traslladar als lectors. Es tracta d’un poema que un dia en sortir de missa, al poc temps de la mort d’en Josep Maria, li va atansar una senyora, per a ella desconeguda i a qui mai més va tornar a veure. Signa la composició: Maria Roig de Nebot.\nAmb aquells versos a la mà i sense cap altra referència que el nom i cognom, gràcies a la màgia d’lnternet a través del cercador Google, localitzo una professora de cognom, òbviament Nebot Roig, Assumpta que figurava com a coautora del Ilibre “Croma Educación plástica y visual”, d’editorial Casals. Posats en contacte, em confirma que la seva mare és efectivament, la poetessa. Els familiars no guarden cap còpia hi ignoren\nReproducció facsímil del poema\nquina vinculació podia tenir amb Sant Just. No es descarta que sent una persona sensible estigués visiblement emocionada. A ben segur que corpresa pel succés, decidís escriure el poema i acostar-se fins Ia parròquia a Iliurar: “Célica Blancor” a… Clara Farnés, a Ia que no coneixia, senzillament perquè algun veí li digué que era Ia germana del mossèn. Agraeixo als fills de Maria Roig de Nebot (1905-2000) l’amabilitat demostrada en remetre’m el resum biogràfic:\n“Neix a Barcelona. S’educa a l’Escola Graduada del carrer del Pi. Després cursa estudis a l’lnstitut de Cultura. Lectora apassionada. Escriu poesia sobre els temes on hi radiquen valors perdurables: fe, família, pàtria i natura. Edita reculls dels seus poemes en eis Ilibres: “Hores serenes”(1984) i “Poemes Nadalencs” (1981). Ha publicat a diverses revistes i ha col•leccionatforça premis literaris. Ha exercit de mestra de català a I ‘Omnium Cultural”.\nÉs possible que el poema s’hagi publicat ara per primera vegada. No se’ns escapa, però, que en figurar el “Lema: Primer divendres. Hosanna in excelsi¾”, dóna a entendre que l’autora probablement envià Ia composició per concursar en uns jocs florals. Fou guardonat? Ha estat publicat?. Bé, en qualsevol cas, fou un entranyable regal que Ia Clara Farnés, monja benedictina, ha sabut guardar durant mig segle per Iliurar-nos-el. Gràcies en nom de Ia família Flix-Sorolla i del Centre d’Estudis Sanjustencs.\nEl testimoni d’en Joan Flix, el germà del difunt, ha estat fonamental per dur a terme el present treball. Talment com justifiquem en parlar d’altres personatges, moltes de les seves aportacions són dins del text general. Restaven uns quants records fora de context que passem a resumir:\n“Malgrat elfred i Ia neu me’n vaig anar a col•legi. Tot pujant el carrer Badó em va semblar que les campanes no sonaven com havien de sonar. Una sensació estranya, potser de telepatia, com si anunciessin Ia mort d’algú. El més sorprenent és que van deixar de tocar sobtadament. Malgrat els anys transcorreguts, sovint sento aquell so tràgic, que mai no m’hepogut treure del cap (…). Recordo que era a Ia meva classe del Núria, que feia molt defred, un dia terrible i que eis alumnes ens aplegàvem al voltant de l’estufa. Un ambient estrany, de silenci excessiu. Ningú no parlava. Anàvem molt abrigats.26De cop i volta em venen a recollir i se m’emporten a casa de Ia cosina germana del meu pare, Ia Maria Serra i Flix. 27De mica en mica mig m’expliquen que el meu germà hapatit un accident i que ha anat cap el cel (…) Més tard em porten a casa Ia teva mare, Sofia Grasa i Pera 28que va anar a buscar-me\nLa mare acompanya els dos fills, probablement al ball infantil de la Festa Major. Imatge captada al carrer de la Creu cantonada carrer de l’Ateneu, davant del Chipi, ara Optica Josa.\nroba i on vaig dormir amb tu durant una llarga temporada (…) Estava confós i en principi no entenia el que passava (…) Teníem un gat que no es va moure del peu del Ilit durant totes les hores que en Josep Maria era de cos present. Es morí de pena al poc temps. (…) Recordo perfectament el gran suport de tots els veins i de l’aflicció de mossèn Pere Farnés, que durant mesos i mesos venia a donar-nos suport moral, de manera especial a la mare. Ella i el pare mai no van pair bé la pèrdua del fill (…) Durant tots aquests anys la mare ha guardat el vestit de la primera comunió… La cartera del cole, les sabates, algunes joguines, documents… tot plegat dins una caixa de cartró, on de tant en tant solia remenar els objectes que li recordaven el fill durant una bona estona.\nEls dos germans Flix dormien junts en un mateix Ilit en aquell petit i modest habitatge de Badó, 1, ja desaparegut. Arran la mort d’en Josep Maria, algú recomanà als pares que en Joan continués dormint a l’escalfd’un germå gran postís”, durant un temps prudencial, per evitar-li un trauma encara major. És per aquest motiu que la Sofia, mare de l’autor\ndel present treball, s’oferí per tal que un servidor ocupés el buit fraternal tràgicament perdut 29\nDurant uns quants mesos, a Badó, 6 bis, el meu Ilit fou el seu Ilit; i casa meva fou casa seva.\nEls temps passava de pressa i continuàvem essent entremaliats. Creixíem: jugant i estudiant; saltant i corrent. Era un no parar.\nDia rera dia Ia colla s’anava ampliant. Nosaltres dos, però, sempre més hi trobàrem a faltar un tercer germà.\nArxiu Històric Municipal de Sant Just Desvern\nArxiu Parroquial de Sant Just Desvern\nArxiu Històric Comarcal de Sant Feliu de Llobregat Biblioteca de Ciències de la Comunicació de la UAB\nCa l’Ardiaca, Ajuntament de Barcelona\nJutjat de Pau de Sant Just Desvern\nJutjat no I de Sant Feliu de Llobregat\nJutjat no 4 de Sant Feliu de Llobregat\nReial Acadèmia de Ciències de Barcelona/Observatori Fabra\nJOAN FLIX 1 SOROLLA\nAmigó i Barbeta, Jordi, director de l’Arxiu Municipal de Sant Just\nBayona i Aguilar, Josep Ma, periodista\nCarbonell i Calders, Joaquim, ex-secretari del Centre d’Estudis Santjustencs\nCarretero i Peña, Cristina, secretària judicial del Jutjat no 1 de Sant Feliu\nCastellví i Milà, Immaculada, jutgessa de Pau de Sant Just\nFarnés i Scherer, Clara, germana benedictina\nFarnés i Scherer, Mn. Pere, ex- ecònom de la parròquia dels Sants Just i Pastor Gelabert, Josep Maria, funcionari de l’ Arxiu Històric Comarcal de Sant Feliu Juan i Babot, Salvador, vicepresident del CES\nMartí i Martí, Josep Ma, professor de la UAB i director de SER Catalunya\nNebot i Roig, Assumpta\nPagès i Mesado, Salvador\nPaz i Ramon, Carme, documentalista\nQuintana i Cortés, Josep, president del CES\nRetuerta i Jiménez, Ma Luz, directora de l’Arxiu Històric Comarcal de Sant Feliu\nRoca i Rois Mn. Antón , rector de la parròquia dels Sants Just i Pastor Rubio i Armengou, Marina, responsable de l’Arxiu Parroquial de Sant Just Salvat i Valls, Pepita\nSánchez, Xavier,- cap de l’arxiu sonor de EAJ-I Ràdio Barcelona\n“La mort de l’escolà”\nPoema de Mn. Cinto Verdaguer escrit l’any 1880 i dedicat al P. Ramir Rodamilans.\nMúsica del mestre Antoni Nicolau i Parera.\nA Montserrat tot plora, Tot plora d’ahir ençà, que allí a l’Escolania s’és mort un escolà.\nL’Escolania , oh Verge, n’és vostre colomar; a aquell que ahir uns cantava, qui avui no el plorarà?\nEn caixa blanquinosa mireu que hermós està n’apart un Iliri d’aigua que acaben de trencar. Te el violí a l’esquerra que solia tocar, lo violi a l’esquerra l’arqueta a l’altra mà.\nSos companyons de cobla lo duen a enterrar. Lo rossinyol salmeja, salmeja més enllà; quan veu l’escolania, calla per escoltar.\nLo cant de les absoltes comencen a entonar; lo primer vers que entonen del cel sembla baixar, lo segon vers que canten se posen a plorar. Lo mestre de la cobla los aconhorta en va, lesfontsja són rieres, i les rieres mar.\nOh patges de la verge, be teniu que plorar al qui millor cantava venim de soterrar.\nLos monjos també ploren; sols canta un ermità, sentint cantar Zos ångels i amb ells lo nou germà, aucell d’ales obertes que cap al cel se’n va.\nMentre ell canta pels aires, lo violí sonà.\n1 Repàs.- Com el seu nom indica eren classes diàries (de 6 a 8 ), que es pagaven a part. Especialment dedicades als alumnes que tenien problemes amb alguna assignatura. Pels escolans era un repàs gratuït per intentar recuperar les hores perdudes, assistint els capellans a les bodes… o als enterraments, abandonant les aules a mig matí o a mitja tarda.\n2 En Joan Flix i Sorolla, aleshores el germà petit, estudià música, actuant a diversos conjunts i orquestres. Casat amb I’Emília Colom i Solsona ; tenen dos fills: Enric i Anna. Exerceix des de fa molts anys com a professor; ensenyant solfeig, harmonia i la tècnica de diversos instruments, especialment piano.\n3 L’any 1963 el fuster Gaspar Orriols i Comas (el Gasparó), després d’explicar-me alguns detalls de l’estafa comesa per en Miquel Gazulla a l’hora de vendre els pisos, m’ensenyà amb papers a la mà el deute que mai més cobraria: 96 mil pessetes. Era l’import de les factures dels bastiments , portes i finestres que la seva fusteria del carrer Monistrol havia fet pels cèlebres Pisos, l’any 1950..\n4 El Chipi era una sala de festes situada al carrer de la Creu, en el mateix solar que ara ocupa Òptica Josa. El soroll i la “mala nota” per la gresca i la presència de bagasses, era objecte de fortes crítiques. Precisament aquell any 1954, concretament el 20 de juliol, es rebé a l’alcaldia una carta de protesta demanant el trasllat del cabaret lluny del casc urbà. Signaven: ” F. Colet, G. Orriols, J. Fosalva, J. Piquet, Jaime Oliveras, Dolores Navinés, Luis Carbo i José Ma Carbonell”.\n5 Mn Antonino que havia mort el 30 de desembre de 1953, és esmentat a l’acte del ple municipal de I’ll de febrer de 1954, on el consistori expressa el seu “más profundo sentimiento” , per la seva desaparició. Feia quatre dies de l’enterrament d’en Josep Ma Flix, succés que no es menciona a l’acte, ni als plens dels mesos posteriors.\n6 El bisbe Dr. Modrego envià carta de condol als pares. No acudí però a la capella ardent. Segons que sembla, estava dolgut per la mort del seu gran amic Mn. Antonino, i les coses que s’havia vist obligat a sentir. En efecte, poques setmanes abans, amb motiu de I enterrament , Mn. Farnés li va dir al seu superior sense pèls a la Ilengua , que no era convenient que presidís el funeral, ja que al poble els ànims estaven molt “crispats” pel robatori de les flors del cementiri que adornaren el temple amb motiu d’una boda de gent rica. “Eminència —li vingué a dir — los ánimos están a flor de Piel y seria muy violento que los vecinos viésen en usted esa pública demostración de afecto hacia su amigo quefue quien ordenó el expolio floral”. Curiosament el bisbe li feu cas. Es limità a visitar i a resar davant el cadàver de Mn. Antonino, sense venir l’endemà, I de gener, a presidir l’enterrament. Mn. Farnés exercí d’ecònom, durant vuit mesos, però mai no arribaria a ser rector titular. Demanà el trasllat a la diòcesi de Tarragona. Creiem que va pagar car el seu atreviment de no tallarse davant del Bisbe… El 29 d’agost següent, a dos quarts de sis de la tarda, Mn. Pere Montserrat i Juncosas , prenia possessió de la vacant produïda per la mort de Mn. Antonino.\n7 De l’Alcalde sabem que reuní el consistori i va col•laborar amb la parròquia davant la tragèdia. Visità la familia i en tot moment estigué en contacte amb el jutge de pau i el jutjat de Sant Feliu. Després de mirar i remirar la correspondència municipal de l’època, així com de revisar els acords consistorials, no existeix cap referència a la mort de l’escolà. L’alcalde era en “José Maria Doménech Roig (de Cal Bocabadat). Els regidors: Pedro Padrosa Juncá, José Sánchez Llistosella, José Luís Surroca Pratdesaba, Manuel Corrales Rovira, José Mestre LZovet, Pedro Montagut Benages, Bartolomé Puig Oliveras; secretario: Feliciano Baratech. Excedencia forzosa de lafuncionaria: Maria Mitjans” (Segons recollim de l’acte oficial del plenari de 1’11.02.54)\n8 El Jutge de Pau Blas Navarra , era el flequer de “Cal Forner Veil”, també conegut com el “Forn de Can Ferriol” ; que encara avui , amb uns altres propietaris , continua despatxant al carrer del Raval. Del jutge d ‘Instrucció de Sant Feliu, Enrique Molina, no n’hem trobat cap dada.\n9 El periodista Enrique Rubio va néixer el 22 de febrer de 1920 a Alcázar de San Juan (Ciudad Real). Especialitat en successos, ha tingut una dilatada Vida professional a la premsa , televisió i ràdio de Barcelona on encara esporàdicament col•labora. Els seus reportatges publicats a El Caso i a la revista per ell fundada: Porqué , els reuní en dos Ilibres de Relatos sin micrófono: Un periodista en la calle.\n10 En José Ma Bayona i Monturiol , periodista fill d’Esparreguera , ja desaparegut, treballà de guionista durant molts anys a Ràdio Barcelona i com a reporter a la revista Ondas. El seu fill, Josep Ma Bayona i Aguilar, també és periodista per bé que la Vida professional l’ha dirigit cap a altres especialitats. De manera intermitent escriu articles d’opinió pel diari El Punt.\n11 Coneixem pocs detalls de Fuenmayor més enllà del seu ampli bagatge com a comentarista de música clàssica i expert diletant operistic.\n12 Pepet, l’avi de l’escolà, era rajoler de professió. Fill del poble de Vallbona, es casa amb l’Assumpta Costa i Llopart, del poble veí de Capellades, on hi viuen uns quants anys. Traslladat a Sant Just, vivia amb la seva muller en un humil habitatge dins del recinte de la bòbila que ocupava tot el terreny on s’aixequen els Pisos d’en Gazulla; per entendre-ho millor: Des del bar Buenos Aires fins les escales mecàniques ; i al fons, fins el límit del carrer Nord. Un cop desapareguda trobà feina a la bòbila d’en Francisco Doménech Roig, prop de Can Geroni, actual Avda. Indústria.\n13 Carolina Catasús, es la infermera que apareix a tots els relats periodístics. En efecte, aquest singular personatge de la “Senyoreta Carolina” , fou qui ajudà el Dr.CarboneIl en l’intent “in extremis” de recuperar la vida d’en Josep Ma. Era coneguda per conduir una moto amb el sidecar ple de gossos, amb la qual es desplaçava a les cases per clavar les injeccions de rigor per un preu simbòlic o bé de franc. Solia dir-se que havia estat la primera dona de Sant Just i posiblement de Barcelona ,en obtenir el carnet de conduir… Malgrat el seu aspecte poc endreçat i de solterona recalcitrant , era propietària de moltes cases del carrer Bonavista , del Raval i de terrenys , fins i tot d’Esplugues.\n14 En Josep Bullich i Tella apareix inscrit com a ‘fiscal del Juzgado de Paz” en un document oficial. Ell mateix diu que el van anar a buscar a casa seva donada la proximitat amb l’església (Plaça Campreciós, 14). Havia fet de mestre a les Escoles Núria. L’any 1946 ja era regidor. El 1949 forma part com a vocal de la Junta Local de Enseñanza. A les actes municipals firma com a regidor els anys 1955, 56 i 59, i segurament fins ben entrada la dècada dels 60s. Aquell dissortat 1954, efectivament, no és membre del consistori. A les actes del Jutjat de Sant Feliu manifesta ser natural de Torres de Segre (Lleida) , de 41 anys d’edat i de professió: industrial (propietari de la serradora del carrer Sadet).\n15 Mestre Antoni Nicolau i Parera (1858-1933). Es considerat “una figura essencial del renaixement musical català”. Forjador de l’escola coral catalana moderna. Autor de Ia música del poema de Mn. Cinto: La mort de l’escolå.\n16 Radio Unión, emissora del Frente de Juventudes promoguda l’any 1951 per joves d ‘aquella època d ‘Esplugues i Sant Just. Amb els anys, alguns tècnics i locutors com ara els: Payá, Almató, Bolivar (pare i fills) i , en especial, Josep Lluís Surroca i Ia Juanita Algarra arribaren a ser-ne reconeguts professionals a Radio Juventud que l’any1952 es fundà a Barcelona. Més detalls a: “Memòries de Radio Juventud”, de Miquel\nArquimbau, col•lecció “El vaixell de paper” no 26, editat pel Col.legi de Periodistes de Catalunya)\n17 Emili Vendrell (1893-1962), cantant líric especialitzat en sarsueles i en cançons populars catalanes.\n18 Vegeu nota 17\n19 Josep Ma Martí, professor de Ia UAB i director de Ia cadena SER a Catalunya, que autoritzá Ia recerca dels guions del fons cedit a Ia universitat. Menció especial per Xavier Sánchez responsable de I ‘arxiu sonor de Ràdio Barcelona ; malgrat el desencís per no trobar cap cinta del dramàtic sobre Ia mort de l’escolà ; ni a l’emissora ni a l’arxiu històric de Ia Filmoteca de Ia Generalitat.\n20 Revista Ondas no 30 de 1’1 de març de 1954. Director: Manuel Tarín Iglesias, 20 mil exemplars a 5 pessetes. Portada: Pilar Montero, locutora de Ràdio Barcelona.\n21 Imma Castellví i Milà, Jutgessa de Pau de Sant Just. Facilita còpia dels documents requerits, així com la manera de sol•licitar I ‘accés al sumari del cas als jutjats de Sant Feliu.\n22 Vicente Pascual, era el popular agutzil, home menut i simpàtic, més conegut com “En Vicens de la Casa de la Vila” ; car vivia a la porteria habilitada als baixos de l’antic ajuntament. A toc de trompeta, pregonava els bans i els avisos municipals pels quatre punts neuràlgics del poble. Emilio Prenafeta, el no menys popular “Emili el guàrdia” , d ‘aspecte físic notable; feia respecte als més menuts , malgrat la bonhomia que traspuava. Entre les seves funcions, ens ve a la memòria aquella que ara sembla pròpia del neolític superior: amb gorra i uniforme caminava entre dues formacions separades per mitja dotzena de metres; és a dir: mantenia la distancia cabal entre el seguici del dol masculí i el seguici del dol femení, durant els enterraments que es feien des del domicili del difunt fins l’església, i després fins el cementiri. Ambdós personatges signaren com a testimonis en la inscripció de la defunció d’en Josep Ma al registre civil del Jutjat de Pau. L’Emili havia estat mosso d ‘esquadra abans de la guerra (vegeu, en aquest mateix volum, l’article de Francesc Riera Prenafeta “LES ESQUADRES DE CATALUNYA A ESPLUGUES DE LLOBREGAT 1 SANT JUST DESVERN. 1922 – 1939″)\n23 L’Arxiu Històric de Sant Feliu situat al Parc de la Torre del Roser, guarda en dipòsit els Fons de l’Administració Autonòmica, de l’Administració Local dels ajuntaments més petits de la comarca, així com els importants Fons Notarials del Districte, de l’Administració de Justícia , i els de nombroses institucions, empreses. El Jutjats no 1 i no 4 es troben situats al carrer de Dalt, 10-12.\n24 Escolans citats amb el nom i cognom escrit a les diligències oficials. També formaven part de I ‘escolania per bé que no foren cridats a declarar, entre d’altres: Joaquim Carbonell, Jordi Roger, Joan Vilà, Ängel Jiménez…\n25 Del Secretari del Jutjat de Pau no n’hem trobat cap referència.\n26 En arribar en Joan al col•legi, el silenci que ell esmenta fou, en efecte, sepulcral. Tots els companys ja coneixíem Ia trista noticia. Més tard, quan va marxar acompanyat pels seus parents, el professor ens feu resar els misteris de dolor del sant rosari a Ia memòria del company difunt.\n27 Maria Serra i Flix , cosina germana del pare de Ia víctima. Planxadora del carrer Badó, 19, al costat de Ia casa-taller del sabater “Senyor Pepe». Casada amb Nicanor Obiols.\n28 Sofia Grasa i Pera , natural de San Pelegrín (Osca), casada amb Gabriel Font i Carbonell, nat a Sant Just, (conegut com “El Bielet de Cal Bótes”). Veîns i amics dels Flix.\n29 De Ia resta de veïns que no he citat expressament i que en tot moment van acompanyar Ia família en aquelles hores i dies de patiment, no podem oblidar: Carmeta Malaret, Roseta de “Cal Marca”, Laieta Oliveras, Francisqueta Cortés, de “Cal Valentí”, Pepeta Amigó, Teresa Farrás, Pilar Cadena , família Gironès, Assumpció Bosch, Joan Aguadé, Just Vidal… I molts més , naturalment.


Corea de Nord enviarà grups de nens a formar-se a escoles de futbol europees\nEl delegat especial del Ministeri de Relacions Culturals amb l'Estranger ha visitat recentment l'escola de formació de l'Espanyol\nEFE Barcelona 09/06/2013 12:04\nEl delegat especial del Ministeri de Relacions Culturals amb l'Estranger del Govern de Corea del Nord, Alejandro Cao de Benós, ha anunciat que el país asiàtic prepara un projecte per començar a enviar a Europa aquest any o el pròxim grups de nens nord-coreans per formar-se a les escoles de futbol europees.\nEl futbol és al costat del taekwondo l'esport més popular de Corea del Nord i cobra cada vegada més força: "els nord-coreans tenen un gran coneixement de les lligues europees, que tenen un gran seguiment al país asiàtic, també l'espanyola", ha explicat Cao de Benós.\nCorea del Nord seleccionarà per a aquest projecte els nens menors de dotze anys millor preparats de les seves escoles de futbol nacionals, que els enviarà durant dos anys a Europa perquè completin la seva formació.\nCao de Benós, al costat d'una delegació nord-coreana, ha visitat recentment l'escola de formació de l'Espanyol i altres acadèmies professionals de futbol en el marc d'aquest projecte, tot i que encara no hi ha cap conveni tancat amb cap club o centre.\nLa intenció de Corea del Nord és que aquest intercanvi sigui recíproc i joves esportistes també puguin passar una estada a les escoles de futbol del país asiàtic.\n"Això no obstant, el més interessant de moment és que els nens nord-coreans vinguin a Europa a aprendre i que esportistes europeus viatgin a Corea del Nord per impartir cursos o seminaris a les escoles d'aquest país", ha conclòs Cao de Benós.


Piella Vila, Anna - Search Results - UAB Digital Repository of Documents\nHome > Search Results: Piella Vila, Anna\n110 p, 244.6 KB Canvis i continuïtats en l'organització del parentiu entre els aborígens australians : Jambun: la manera aborígen de construir el parentiu / Piella Vila, Anna ; González Echevarría, Aurora, dir. (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament d'Antropologia Social i Cultural)\nEs presenta en aquest treball una aproximació a la realitat cultural dels aborígens d'Austràlia per aprendre i comprendre la dinàmica que envolta les relacions que s'emmarquen dins del parentiu. El context cultural concret escollit és la comunitat Aborigen de Jambun, al nordest de l'estat de Queensland, una comunitat de recent creació que ha viscut un procés històric similar al que han patit molts altres grups tribals arreu del continent: invasió, dispersió, desestructuració i finalment marginació. [...]\nIn this work, there is an approach to the cultural reality of Aboriginals in Australia in order to learn and understand the dynamics involved in relationships included in kinship. The particular cultural context selected is the Aboriginal community of Jambun, in the north-east of Queensland, a recently created community that has lived a similar historical process to that suffered by many other tribal groups all around the continent: invasion, dispersion, de-structuring, and finally marginalizing. [...]\n7 p, 115.3 KB Antropologia del parentesc  / Piella Vila, Anna Maria ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Filosofia i Lletres\n5 p, 147.5 KB Pràctiques de camp en antropologia social i cultural I  / Fons, Virgínia ; Piella Vila, Anna Maria ; Soto Marata, Pepi ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Filosofia i Lletres


Taller online sobre el pla de formació S12 - Federació Catalana de Rugby\nTaller online sobre el pla de formació S12\nLa Federació Catalana de Rugby, conjuntament amb la Federació Espanyola de Rugby, obre un taller online per a entrenadors i entrenadores per millorar i expandir els seus coneixements.\nS'anomena "Taller sobre el pla de formació S12" i s'orienta específicament per a aquells entrenadors i entrenadores de categories S12 en avall. L'objectiu d'aquest taller és millorar comprensió dels plans de formació dels jugadors menors de dotze anys.\nTé una càrrega lectiva de 8 hores, totes elles dutes a terme a distància, i consta de tres mòduls i un treball final. La consecució d'aquest taller atorgarà a qui l'hagi acabat satisfactòriament un diploma.\nLes inscripcions es tancaran el proper dijous 9 d'abril i el taller començarà l'endemà divendres 10 i acabarà el 25 d'abril, data límit d'entrega del treball final. Les places són il·limitades.\nPer apuntar-vos al curs, només cal omplir el següent formulari: https://docs.google.com/forms/d/e/1FAIpQLScZUwNXZCJADq08n6uQ6i-5Hj3sW_NSSVq8hkXAH39-tHVtfQ/viewform


Detingut un jove després d’encastar el cotxe contra l’entrada d’una discoteca i causar set ferits | InfoCat, l'infomatiu digital de Catalunya i el Maresme\nPàgina d'inici > Maresme, Notícies\t> Detingut un jove després d’encastar el cotxe contra l’entrada d’una discoteca i causar set ferits\nDetingut un jove després d’encastar el cotxe contra l’entrada d’una discoteca i causar set ferits\nMATARÓ >> Els Mossos d’Esquadra han detingut un jove de 25 anys per haver encastat el seu cotxe contra l’entrada d’una discoteca de Mataró i causar set ferits lleus i importants danys materials.\nEl detingut ha estat acusat de diversos delictes, entre els quals el d’homicidi amb grau de temptativa i per conduir sota l’efecte de l’alcohol i les drogues.\nTot plegat després que el suposat homicida va ser expulsat d’una discoteca per crear aldarulls i molestar altres clients. Al cap d’una hora es va presentar amb el seu cotxe, va començar a atropellar tothom i a envestir l’entrada de la discoteca diverses vegades.\nDesprés de les envestides, el cotxe va quedar encastat i el jove va fugir a peu. Tot i això, els Mossos el van detenir poc després. Abans d’anar a comissaria, el van traslladar a l’hospital perquè presentava diverses ferides i talls. El detingut passarà a disposició judicial durant les properes hores.\nComença a la Corunya el judici pel vessament del “Prestige”, 10 anys després de l’enfonsament TVC emetrà “La fàbrica de menjar d’en Jimmy” en el lloc del programa “Bestiari il·lustrat”


La cuina de la Neus: carxofes confitades\nUn plat on la carxofa assoleix un gust intens\nActualització: 02.02.2018 - 18:51\n—1 gra d’all sencer\n—10 grans de pebre negre\n—1/2 fulla de llorer\n—mig litre d’oli\nNetegem les carxofes, les tallem i les deixem una estona amb aigua, sal, llimona i una mica de julivert.\nEn un cassó posem l’oli, el llorer, el gra d’all, els grans de pebre negre, les escalunyes i les carxofes. A foc lent, deixem confitar tots els ingredients durant uns 40 minuts. L’oli no ha d’arribar a bullir.\nEscorrem les carxofes, les escalunyes i les servim. Les carxofes es poden menjar soles com a primer plat o acompanyar una carn o un peix. Podem aprofitar l’oli perfumat per a confeccionar un altre plat.


L’Institut Català de les Dones posa en marxa la campanya #AgafaElGuant amb l’objectiu d’augmentar la protecció i seguretat d’infants, adolescents i joves davant les violències masclistes en l'actual realitat derivada per la crisi sociosanitària de la COVID-19. Perseguim que infants i joves puguin identificar les violències que estan patint en les seves diferents manifestacions, apropar-los els recursos existents i promoure un espai virtual de suport i sororitat col·lectiu que trenqui el seu aïllament. Més...\nA Torregrossa tenim de tot! Comprem al poble i fem ús de tots els seus serveis. Ara i sempre... #MagradaTorregrossa! #TornaremABategar\nL'Andrea Pelegrí ens deixa aquestes notes musicals amb les quals volem desitjar un feliç dia de la Mare semiconfinat. Per totes les mares: les que hi són presents; les que ja no hi són però les portem al cor, per a les que ho seran... Gràcies, MARES! Sou immenses!\nMoltes gràcies tots i totes, petits i grans per haver donat vida i color i haver traslladat la nostra Diada de SantJordi als balcons i finestres de Torregrossa. Malgrat el confinament, Torregrossa ha tornat a demostrar que som un gran poble! Us deixem un recull de fotos de com de coloristes i creatius han quedat els nostres carrers.\nConte de Sant Jordi: El Pastisser de Torregrossa\nAvui, Diada de Sant Jordi i Dia Internacional del Llibre, i amb el permís dels seus autors, des de l'Ajuntament de Torregrossa us volem compartir un conte que porta el nom del nostre poble: 'El pastisser de Torregrossa' en el següent enllaç. Malgrat la situació, no deixeu mai de llegir; LLEGIR ENS FA MÉS LLIURES! Bona diada i bona lectura. #MagradaTorregrossa #SantJordi #DiaDelLlibre El Pastisser de Torregrossa