Formes de control de Patrimoni Urbà a Barcelona. La Rambla de Poblenou. by Oriol Hostench - issuu\nMÀSTER EN TEORIA I HISTÒRIA DE L’ARQUITEC TURADEPARTAMENT DE COMPOSICIÓ E TSAB UPCOriol Hostench Ruiz\n+34 647 46 68 34\nTutor: Fernando ÁlvarezLes Formes de Control\ndel Patrimoni Urbà a Barcelona\nEl cas de la Rambla de PoblenouAbstract CATALÀ La ciutat on vivim és conseqüència de dos processos urbans concatenats o fins i tot solapats en el temps i el territori. El primer procés es basa en l’absència de regulació i en el profit especulatiu que els particulars en treuen basats en un marc capitalista. El segon procés es pot definir com la reacció de l’Ajuntament a aquesta llibertat d’actuació ja sigui per homogeneïtzar la relació del ciutadà amb la ciutat on viu o per accentuar un desenvolupament econòmic profitós pel propi consistori. Aquesta reacció, materialitzada en un control cada cop més exhaustiu dels factors que regulen la ciutat, determina polítiques de desenvolupament o preservació d’àmbits concrets de la ciutat. Aquesta tesina avalua les formes de control desenvolupades en la zona de la Rambla de Poblenou de Barcelona des de la seva generació fins avui dia. CASTELLANO La ciudad donde vivimos es consecuencia de dos procesos urbanos concatenados o incluso solapados en el tiempo y el territorio. El primer proceso se basa en la ausencia de regulación y en el provecho especulador que consiguen los privados en un marco capitalista. El segundo proceso se puede definir como la reacción del Ayuntamiento a esta libertad de actuación ya sea para homogeneizar la relación del ciudadano con la ciudad donde mora, o para acentuar un desarrollo económico provechoso para el propio consistorio. Esta reacción, materializada en un control cada vez más exhaustivo de los factores que regulan la ciudad, determina políticas de desarrollo o preservación de ámbitos concretos de la ciudad. Esta tesina evalúa las formas de este control desarrolladas en la Rambla de Poblenou de Barcelona desde su generación hasta la actualidad. ENGLISH The city we live in is the result of two different urban processes linked in time and space. The first process is the consequence of the lack of laws and the profit of the private statement in a capitalist system. The second one is a reaction to this freedom which is imposed by the Town Council to equalize the relationship of the citizens with the city they live in, or to activate an economic development that benefits the own Council. This reaction is materialised by means of an increasing control of the regulative factors of the city. This small thesis analyses these controlling forms in the surrounding area of the Rambla de Poblenou, in Barcelona, from its origins until now. Sumari 0. Introducció. 1. El patrimoni edificat 4 8 9 15 22 23 29 3.1 Polítiques de canvi d’ús ‐L’estancament de la transformació industrial ‐La renovació pautada del 22@ 3.2 Entitats de protecció i foment d’activitats ‐Els Eixos comercials. La Rambla de Poble Nou i Marià Aguiló ‐La lluita continua, l’associacionisme reaccionari 34 35 38 1.1 El creixement de la ciutat ‐Formació i consolidació del teixit històric del Poblenou ‐De la parcel∙la rural a la fragmentació urbana ‐Els xamfrans de la rambla ‐Les façanes i remuntes 1.2 La Protecció del Catàleg de Patrimoni Arquitectònic i Històric‐ Artístic ‐El camí cap a la catalogació del patrimoni de Barcelona ‐La publicació del Catàleg del 86 ‐Una nova revisió. El catàleg Rogent ‐Els conjunts de protecció ‐La revalorització del llegat industrial al Poblenou. La visió del 22@ 2. La qüestió del Planejament 2.1 Desenvolupament de la ciutat a través del planejament ‐La prioritat de la Mobilitat en el planejament de Barcelona ‐El Sanejament i la Regeneració del Casc Antic ‐El desenvolupament econòmic del Front Marítim de Barcelona 2.2 Mecanismes de preservació del patrimoni a través del Planejament ‐Les correccions al Pla Cerdà ‐Pla General Metropolità ‐La MPGM en l'àmbit del centre històric del Poble Nou 3. L’activitat comercial, el motor de la Rambla 4. Repensar Icària 5. Bibliografia 41 44 2 1. Introducció “Barcelona afronta a mil mans i de manera concertada la renovació, i reproposa l’arquitectura en el seu antic paper d’art públic, reprojectant carrers i places, com autèntics símbols de la civilitat moderna. Ho fa des d’un projecte de ciutat convençut que l’estructura funcional no pot ser per si sola l’element dorsal del teixit urbà. La ciutat és també significat, imatge, símbol: funció i emoció.“ Renato Cecilia Spazi pubblici contemporanei. Innovazione e identità a Barcellona e in Catalogna. 1989. 3 0. Introducció Aquesta tesina de final de màster en Teoria i Història de l’Arquitectura, té com a gènesi les investigacions de l’autor portades a terme a la línia de Patrimoni en el marc del Projecte de recerca l’Arxiu Documental de la Crítica al Model Barcelona. (1973‐2004)1. El projecte proposa analitzar i repensar d’una manera global tres districtes poc estudiats de la ciutat de Barcelona (Sants‐Montjuïc, Nou Barris i Sant Martí) i les seves implicacions amb l’anomenat Model Barcelona, o simplement amb una manera de fer ciutat, imposada conscientment des dels organismes competents2. Aquest estudi s’ha dut a terme a través de quatre línies d’investigació, complementàries entre si: La línia del desenvolupament econòmic de la ciutat, la dels moviments veïnals i l’associacionisme, la del Patrimoni Arquitectònic preservat i finalment la de difusió del model i l’estudi de Barcelona com a marca. A la línia de Patrimoni, dirigida pel professor Fernando Álvarez, s’ha analitzat, a escala de ciutat per una banda, el patrimoni històric i arquitectònic de Barcelona, parant especial atenció a la creació del Catàleg de Patrimoni i les seves successives revisions i ampliacions així com els punts singulars de la història de la Protecció del Patrimoni Arquitectònic a Barcelona. D’altra banda, el projecte també s’ha centrat en els tres districtes analitzats, identificant en cada cas les actuacions urbanístiques relacionades amb la protecció o destrucció del patrimoni. Des de la línia de recerca, s’ha procedit a enregistrar entrevistes als personatges més rellevants en la qüestió del Patrimoni de Barcelona com ara Jordi Rogent, Josep Emili Hernández‐Cros, Aurora López, Jose Antonio Tajadura, Jaume Barnada o Raquel Lacuesta. S’han estudiat els diferents plans que han conformat la ciutat actual en relació a la protecció o destrucció del Patrimoni, plasmant‐los en cartografies actuals per tal de veure la incidència de les modificacions del Pla General en els districtes. També s’ha realitzat una cronologia de Modificacions de PGM i Plans Especials creuant‐la amb altres esdeveniments i construccions a Barcelona des del 1973 per tal de veure la correspondència real entre el planejament i l’execució de la construcció de la ciutat. Per a tal feina d’anàlisi i documentació s’ha fet servir, per una banda, la inestimable font d’informació del Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitat de Catalunya, on s’han pogut consultar tots els expedients urbanístics vigents. D’altra banda, també s’han consultat d’altres arxius com els Arxius Històrics dels Districtes esmentats, l’Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona per a la cartografia específica així com l’Arxiu Administratiu de Barcelona per a la informació més específica de Planejament entre principis de segle fins a la descentralització municipal del 1990. Al Servei d’Informació Urbanística de Barcelona i a l’Arxiu Històric del Col∙legi d’Arquitectes de Barcelona se n’ha obtingut la informació que fa referència als elements protegits dintre del catàleg, s’han ubicat tots els elements protegits al catàleg actual en relació a aquests planejaments, diferenciant‐los per nivell de protecció i per èpoques d’incorporació al catàleg de la ciutat. Tota una feina d’investigació i una metodologia de treball que s’ha pogut explicar en els diferents actes realitzats pel Grup de Recerca com ara les Jornades sobre Patrimoni realitzades al Museu d’Història de Barcelona els dies 13,14 i 15 d’abril del present any, que van 1 Projecte dels departaments de Composició Arquitectònica i Urbanisme de la ETSAB – UPC, reconegut pel Ministerio de Educación y Ciencia amb referència HAR2008–05486 / ARTE. Professors responsables: Fernando Álvarez, Manel Guardia, Josep Maria Montaner i Zaida Muxí. Col∙laboradors de la línia de Patrimoni: Margarita Roa, Laura Soto y Luciana Tessio. 2\n“El actual modelo que sigue la ciudad, ya no se puede considerar un modelo propio, sino que es un modelo de importación y en cierta manera de imposición.” Josep M. Montaner. La evolución del Modelo Barcelona (1979‐2002), en Borja, Jordi. Urbanismo en el siglo XXI. 4 comptar amb conferenciants com Mercè Tatjer, Sebastià Jornet o Josep Lluís Canosa entre d’altres. Aquesta tesina continua la línia de recerca per donar un pas més en la investigació i aprofundir en un lloc concret del districte de Sant Martí, la Rambla de Poblenou, per corroborar tots els estudis fets des d’altres vies i alhora seguir fent preguntes a la ciutat i a la seva formació i consolidació actual. L’objectiu principal d’aquesta tesina, tal i com el seu títol indica, està dirigit a la creació d’un mapa mental dels diferents mecanismes que disposa i ha disposat la societat actual per tal de controlar el seu creixement i desenvolupament, a través de procediments de control inserits a la dinàmica legal de la nostra ciutat. Aquest control de la ciutat i els seus ciutadans, no té perquè tenir una única finalitat, ni tampoc la planificació del desenvolupament futur ha d’estar oposada a una política de preservació i conservació d’una part de la ciutat existent. Però, com diu Manuel Delgado a un dels seus llibres sobre aquest suposat Model Barcelona3: “Toda política de producción de identidad requiere, como se ha visto, una institucionalización de la memoria, pero, precisamente por ello, al mismo tiempo una institucionalización igualmente severa del olvido”. Memòria i oblit; preservació i destrucció; protecció i desenvolupament. L’etern conflicte entre preservar el passat en el present o obrir un nou camí que escrigui una nova història. Aquesta dualitat, en un territori, ara ja sí, completament edificat i consolidat, es torna crucial per entendre l’actual ciutat i la seva evolució en el temps. Per tant, en aquest text es marcarà aquest binomi en tot moment, explicant els documents i agents que hi intervenen en cadascuna de les bandes o separant d’un mateix document les característiques impulsores del desenvolupament de la ciutat i de la seva protecció. Aquest anàlisi pretén realitzar una mirada transversal a la ciutat des de punts de vista tan diversos com els de la història, l’anàlisi arquitectònic i urbà de la ciutat i les polítiques difusores de determinades activitats. Partint de l’anàlisi d’una historia urbana, exemplificada en la generació de la Rambla de Poblenou, s’extreuen conclusions de caràcter més global que siguin extrapolables a d’altres parts de la ciutat o del territori i alhora corrobori certes sinergies en l’evolució de la ciutat que es van repetint sistemàticament en el temps. La tesina s’organitza en tres capítols –dels quals cadascun d’ells s’estructura en dues parts. La primera de les parts fa referència a les eines amb les que s’ha desenvolupat la ciutat, i la segona, explica quins mètodes han existit i existeixen en l’actualitat per fer front a un desenvolupament agressiu amb les preexistències mitjançant polítiques de protecció que varien depenent de què es vulgui protegir. El primer capítol es centra en les edificacions i explica, al primer apartat, com s’ha anat produint la ocupació del territori del Poblenou i de la seva Rambla fins a l’actualitat, identificant quins han estat els moments clau per conferir a aquest espai les característiques actuals; des de la parcel∙lació rural antiga i les primeres construccions fins a l’època de les remuntes i les noves edificacions. Al segon apartat es parla de la protecció i posada en valor de l’arquitectura a través de la figura del Catàleg de Patrimoni Arquitectònic, que no apareixerà fins la etapa democràtica del país, l’any 1979, primer de manera tímida i aïllada fins a les 3 Manuel DELGADO, “La ciudad mentirosa” Pag. 103, Edición Catarata. 2007 5 proteccions actuals, de caràcter més global i més compromeses amb un certa preservació, però que tendeixen a fusionar‐se amb el planejament urbanístic. El segon capítol es centra en la normativa urbanística i com a través d’ella s’ha materialitzat la ciutat en què vivim. La planificació urbanística és el primer motor del desenvolupament urbà i també el causant dels conflictes amb els cascs històrics i que moltes vegades contribueixen a la seva destrucció. En aquest capítol es revisaran els principals plans urbanístics que ens afecten, des del Pla General Metropolità del 76 fins a la darrera protecció del Poblenou Antic aprovada el 2009. El tercer capítol vol ser una mirada atenta a l’activitat real del carrer que dóna vida i sentit a una activitat comercial, de lleure, residencial i en definitiva humana, que condiciona l’arquitectura en la que està delimitada. També aquí, avui dia, existeixen formes de control sobre aquest factor per tal de generar nous usos al barri o de preservar i potenciar els existents. Una mirada que sovint es deixa a un costat però que és igualment conformadora de la realitat urbana de la Rambla de Poblenou. Aquests tres factors conformen una evolució de la manera d’entendre la ciutat i dels poders dels qui la controlen. Com deia el baró de Montesquieu: “Per a que no es pugui abusar del poder, es necessari que el poder controli el poder.” Un control sobre el sistema que deixi la porta oberta a possibles canvis o millores per adaptar el model de societat a la voluntat dels seus habitants. El poder sobre el futur de la nostra ciutat el tenim els propis ciutadans. Una reflexió que pretén mirar el passat amb els ulls dels que veuen en ell una manera de construir el nou futur i replantejar el rumb cap a on es vol anar. Barcelona, 31 de Maig de 2010 6 1. El Patrimoni edificat “(…) La Ley de Régimen del Suelo y Ordenación Urbana de l’any 1956 fixava que els Ajuntaments havien d’aprovar uns llistats (els anomenats “Catàlegs”) dels edificis que no podrien ser enderrocats a causa dels seus valors artístics, històrics, arqueològics, típics o tradicionals. El 30 d’octubre de 1.962 la “sesión plenaria de la Comisión de Urbanismo de Barcelona” va aprovar el Catálogo de edificios y monumentos de interés histórico, arqueológico, típico o tradicional de Barcelona. Aquest document havia estat elaborat pel Servicio de Edificios Artísticos y Arqueológicos y de Ornato Público dirigit per l’arquitecte Florensa.” Memòria del Pla Especial de Protecció de Patrimoni Arquitectònic del Poblenou. 2006. 7 1708 Le Plan de Barcelonne et de ses environs\nFont: A.H.C.B Autor: Taller Nicolas Visscher\nEn aquest plànol de Barcelona es pot observar la trama de camps de conreu a la zona del\nPoblenou, així com la zona del canal del Bogatell i els diferents torrents del Pla. S’observen els\nprimers assentaments al voltant dels principals camins de sortida de Barcelona, i les primeres\nconnexions Mar-Muntanya, que donaran lloc al carrer Marià Aguiló i Rambla Prim.1851 Plano General del Termino de Sant Martin de Provensals\nFont: A.H.C.B Autor: Llorens Presas\nAquest Plànol de Llorens Presas i Puig mostra de manera clara l’estructura parcel·lària de Sant\nMartí abans de la implantació de la trama de l’Eixample de Cerdà. El parcel·lari va perpendicular al sentit de les corbes de nivell i als camins de sortida de Barcelona. S’observa el Passeig del\nCementiri, les vies de la línia del tren de la costa i de l’interior, i la formació dels carrers de Sant\nJoan de Malta i Major de Taulat.1851 Plano General del Termino de Sant Martin de Provensals\nFont: A.H.C.B Autor: Llorens Presas1. El Patrimoni edificat La formació de la Rambla de Poblenou ve determinada per un seguit de factors que la defineixen tal i com la coneixem avui dia. En aquest capítol, volem descriure aquests factors per tal d’entendre l’aspecte actual. El procés de creació d’aquest carrer tan singular de Barcelona ve determinat pel caràcter del barri en el que es troba, el Poblenou. La Rambla és el primer carrer de la trama de Cerdà que s’instaura al Poblenou, i per aquesta raó, el poblenovins van voler que fos un nou eix cívic que dinamitzés la vida del barri. L’estudi minuciós del seu parcel∙lari, de les seves construccions, de les façanes resultants i del viari en el que es troba permetrà conèixer el vertader valor de la Rambla i el seu patrimoni per tal de conèixer la raó per la qual es protegeix. 1.1 El creixement de la ciutat Formació i consolidació del teixit del Poblenou L’any 1897, després d’un llarg període de negociació, el municipi de Sant Martí de Provençals s’annexionava a Barcelona, conjuntament amb 5 municipis més, (Les Corts, Sants, Gràcia, Sant Andreu de Palomar, i Sant Gervasi de Cassoles) per conformar el nou terme municipal, ja planificat per Ildefons Cerdà al seu pla d’Eixample per Barcelona a l’any 1859. Amb les annexions del 1897 s’obria un període d’augment de territori que va finalitzar el 1921 amb la darrera annexió del poble de Sarrià a la ciutat de Barcelona. Els veïns martinencs ràpidament s’adonaren que les promeses del nou Ajuntament trigarien en acomplir‐se i que no hi havia grans diferències entre l’administració aparentment poc eficient i endeutada de l’antic poble i la de la capital, preocupada en altres temes. Històricament, Sant Martí ha tingut un important dèficit de comunicació amb Barcelona i els altres barris en gran part degut al traçat de les vies de tren. Al sud, la línia del litoral creada el 1848 separava el municipi de la platja i els seus barris de barraques, com el Somorrostro o Pequín4. A l’oest, el parc de la Ciutadella i les línies de Granollers i del nord, del 1853, generaven una barrera urbana amb pocs punts de connexió amb la resta de la ciutat. Aquest fet va propiciar una identitat comuna i independent en tot el barri, reforçada el 1854 quan es va obrir el carrer Sant Joan de Malta, que era l’antic camí de connexió del barri del Clot amb la platja i durant molt temps va ser la principal connexió del Poblenou amb els barris del Nord. La via principal de comunicació amb el centre de Barcelona era el Passeig del Cementiri, obert el 1839, amb la seva continuació materialitzada en el carrer del Taulat, que unia el municipi de Sant Martí amb Barcelona per sota de la Ciutadella militar5. Aquesta manca de control sobre el territori per part de l’Ajuntament6 i la lenta obertura de carrers va deixar els terrenys encara força desocupats de Sant Martí lleugerament apartats del centre de la ciutat. En la dècada de 1870 va haver un boom demogràfic a Sant Martí, motivat 4 Per conèixer la història d’aquests barris de Sant Martí, ara ja desapareguts, ens podem remetre al documental de tv3 titulat “Barraques”. Que es pot visualitzar aquí: http://www.barraques.cat/ca/ 5\nEl 1870 desapareixia l’antiga ciutadella militar, i conjuntament al canvi polític, es va propiciar la ràpida instal∙lació d’indústries a la zona. 6\n“No serà possible obrir legalment altres vies que les que els propietaris vulgan cedir gratuïtament la part viable, sempre i quan lo valor d’aquesta vinga a compensar lo de les obres d’urbanització” Albert Martín 1916 en Carreras Candi, Francesc. “La Ciutat de Barcelona”. 8 1855 Plano de Barcelona levantado por orden del Gobierno\npara la formación del proyecto del ensanche\nFont: C.I. Autor: Ildefons Cerdà\nPlànol on s’aprecia la línia de perímetre militar on estava prohibida la construcció. El Fort Pienc\nretira les construccions fins al carrer Marià Aguiló on ja es poden veure diferenciats els nuclis\nde Camp de l’Arpa, Clot, la Llacuna i Icària (Taulat).1897 Vinyeta humorística en un diari de Sant Martí fent al·lusió\na l’agregació dels pobles del Pla al municipi de Barcelona\nFont: A.H.P.N Autor: Moliné\nLa concessió de l’agregació dels Municipis del Pla a Barcelona va comportar cap a la capital\ncatalana un augment proporcional en els impostos que havia de pagar a Madrid, sobretot amb\nels deutes que estava tenint amb les guerres de les darreres colònies a Cuba i Filipines.\n1855 Plano de Barcelona levantado por orden del Gobierno\npara la formación del proyecto del ensanche.\nFont: C.I. Autor: Ildefons Cerdàpel canvi polític i l’enderroc de la ciutadella militar, habilitant les terres properes per a la edificació. Un fet que, sumat a la bona comunicació amb la xarxa ferroviària, la gran quantitat de rieres i rambles, necessàries per l’aigua que abastia les fàbriques i juntament al sòl barat i extens, va propiciar l’aparició de fàbriques i magatzems principalment per part de les famílies de la burgesia barcelonina. Primerament aquestes estaven relacionades amb l’activitat tèxtil, però amb una activitat fabril ininterrompuda en un segle i mig van acabar d’obrir el ventall d’especialització per conferir un caràcter industrial de múltiples sectors a tota la zona. El ‘Manxester català’, fent al∙lusió a la gran activitat fabril de la ciutat anglesa denotava que el Poblenou a finals de segle XIX s’havia convertit en l’obrador de Barcelona, acollint indústries tèxtils (Ca l’Aranyó, Can Felipa, Can Saladrigas, l’Escocesa, el Cànem, Torelló,...) Magatzems de dipòsit, de vins, farineres (El Progreso, la Perfección, Can Gili), fàbriques de sabó (Can Rocamora) i fàbriques de mosaics (Escofet). Les fàbriques es van instal∙lar seguint parcel∙lacions antigues i agràries i no van creure oportú tenir en compte la planificació prevista pel Pla Cerdà. No els convenia cedir terrenys i perdre’ls en detriment d’una futura ciutat, lenta en la seva materialització. Tal i com escriu Josep Huertas, «La bona voluntat barcelonina xocava amb la realitat de carrers tallats per algunes fàbriques. (...) No va millorar tampoc la comunicació amb Barcelona, i durant molt de temps el Poblenou era un lloc llunyà i desconegut, un suburbi obrer, en definitiva.»7 La Fàbrica Torelló i la Fàbrica Muntada es van col∙locar interrompent el traçat de la Gran Via. A banda i banda del Carrer Pere IV (l’antiga carretera de França) s’hi col∙locaven, o tot just ja s’havien col∙locat abans del pla de Cerdà, un seguit de fàbriques com Can Ricart o Casas i Jover, impedint que la Diagonal arribés al mar fent palès la primacia dels interessos dels privats per sobre de la idea globalitzadora i higienista de l’Eixample. Malgrat tot, la trama de l’Eixample es seguia instaurant, i l’any 1886 es decideix pavimentar l’actual Rambla de Poblenou, antigament el Paseo del Triunfo, que es convertirà en el pas del temps en el vertader nucli social del barri. Les pavimentacions de carrers conferien una especial importància a les vies i les singularitzaven de la resta de carrers, encara de sorra. El 1900 també s’empedrava el carrer de Pere IV, principal via de sortida de Barcelona cap a Mataró i França. Com ja hem comentat, existeix una doble via de comunicació mar‐muntanya al Poblenou. El primer carrer és l’eix històric de Sant Joan de Malta‐Marià Aguiló, i el segon, la Rambla de Poblenou, oberta no gaire més tard, però seguint ja les directrius de la trama de l’Eixample. Tots dos carrers presenten característiques diferenciades però així i tot, plenament compatibles8. Perpendicularment a aquests dos carrers sorgeixen dues vies de comunicació de Barcelona, el Carrer de Pere IV que anava a França i el carrer de Taulat que arribava fins a Mataró per la costa. El carrer Sant Joan de Malta, que per sota de c/Pere IV canviava de nom pel de c/Sant Pere del Taulat i posteriorment pel carrer de Marià Aguiló, seguia connectant el barri del Clot amb el Poblenou. A la banda nord, la Rambla de Poblenou es veia aturada per un front continu de 7 Huertas Claveria, Josep “La gent i els barris de Sant Martí” Ajuntament de Barcelona. pg 78. Tal i com descriuen els redactors de la Modificació Puntual del PGM al Poblenou Antic, l’Estudi JLP,“Aquesta dualitat, que funciona com a dos "carrers majors" de caràcter molt diferent es complementen i ans al contrari, del que caldria suposar segons la teoria urbanística respecte la individualitat del centre, constitueixen un centre dual, sense que les majors llums d'un respecte l'altre, suposin ombres urbanes entre tots dos.” 89 1859 Plano de los alrededores de la ciudad de Barcelona\ny proyecto de reforma y ensanche\nFont: M.H.C Autor: Ildefons Cerdà\nPlànol de la proposta de Cerdà per a l’Eixample de Barcelona. Tot i col·locar el punt de més\nimportància del pla, la Plaça de les Glòries, a prop del districte de Sant Martí, s’aprecia un cert\nmenyspreu per les preexistències de l’antic municipi al no considerar que s’hagi de conservar\npràcticament res.1888 Els cinc nuclis del Terme Municipal de Sant Martí de Provençals\nFont: Josep Suñol Autor: Pere Falqués\nL’arquitecte del municipi va elaborar un seguit de plànols l’any 1888 per tal de conèixer la\nrealitat dels nuclis del districte, on la trama Cerdà es començava a assumir però xocava amb\nel teixit i les construccions prèvies.\n1859 Plano de los alrededores de la ciudad de Barcelona\ny proyecto de su reforma y ensanche\nFont: MUHBA Autor: Ildefons Cerdàcases a la cruïlla amb el carrer Pere IV, que impedia la seva prolongació, i a sud, el Carrer Major del Taulat diferenciava la zona del nucli antic del barri del Taulat, de la resta de trama de l’Eixample. El carrer Pere IV, Taulat i Marià Aguiló estructuraven els moviments del barri, i es relegava la Rambla com a espai de trobada, d’associacionisme obrer i de relació però sense una funció de connexió amb d’altres barris. El Casino de l’Aliança, el Centre Moral, l’Ateneu La Flor de Maig, entre d’altres, s’anaven ubicant a la Rambla o als seus carrers perpendiculars i s’establia el caràcter propi de la Rambla alhora que el del barri obrer emergent del Poblenou. No serà fins a principis del segle XXI que es continuarà, en el sentit muntanya, l’eix de la Rambla fins arribar a la Gran Via, al nou Parc del Clot i a la seu del Districte, tallant la continuïtat de la façana de Pere IV i fent aparèixer les mitgeres descarnades que així ho testimonien. I d’una prolongació recentment executada i consolidada a la banda nord, es pot passar a una altra en vies d’execució a la zona sud. Històricament, la Rambla tampoc arribava al mar, al trobar‐se davant un teixit compacte del nucli del barri antic del Taulat, entre el cementiri i la Plaça Prim, al qual ja s’ha fet un sventramento agressiu que deixa aquesta zona buida a l’espera de futures intervencions de construcció. L’eix peatonal de la Rambla i el seu espai públic continuen fins al mar culminant un procés començat fa cent cinquanta anys. L’estudi de la Rambla del Poblenou no es pot focalitzar només en la seva importància com a eix públic urbà amb els seus bens materials sinó que també ha d’emfatitzar els edificis que la defineixen i li donen activitat. Ens adonem que per analitzar la Rambla de Poblenou, entesa com aquest eix vertebrador del barri, és a dir, com a sistema urbà a dintre de la trama de la ciutat, hem de mirar als carrers, teixits i edificis del seu voltant per comprendre els fluxos de moviments, l’articulació dels espais i l’experiència del lloc. De la parcel∙la rural a la fragmentació urbana El caràcter del casc antic del Poblenou expressa la història de la seva edificació, i aquesta edificació es pot resumir en tres punts clau: les façanes, els patis interiors i la parcel∙lació dels habitatges. Aquests dos darrers punts són de gran transcendència i han estat modificats en molts casos per una manca de valorització de les preexistències. Abans d’estudiar el parcel∙lari propi de les edificacions actuals, hem de fer esment a l’estructura parcel∙lària del s. XIX, quan Sant Martí encara era una suma de terrenys agraris i de conreu. El plànol de Llorenç Preses i Puig del 1851 és una font immillorable per valorar els canvis que s’han produït en l’estructura parcel∙laria degut als canvis d’ús del sòl, d’agrari a industrial i d’industrial a residencial. També ens permet observar els vestigis d’aquest parcel∙lari avui dia. El parcel∙lari de l’actual àmbit del Poblenou es distribuïa ortogonalment i perpendicular a les tres vies principals de comunicació de l’època: el carrer del Clot (antiga carretera de Ribes), el carrer de Pere IV (antiga carretera de França) i el carrer del Taulat. La mida d’aquestes parcel∙les es veurà modificada per aconseguir un gra més menut i adaptar‐lo per a la construcció d’habitatges propers als llocs de treball, omplint els buits entre indústries, o simplement, les crisis econòmiques van obligar els propietaris a tancar les seves naus i parcel∙lar les finques per tal de rendibilitzar al màxim operacions de venda o lloguer de sòl. 10 Plantes de quatre parts de la Rambla de Poblenou en el seu tram original, fent cantonades i\nxamfrans amb els carrers de Doctor Trueta, Llull, Pujades i Pere IV, on s’aprecia l’època de construcció de les edificacions, com més clar, més antiga és l’edificació. S’observa que la cantonada\na nord és la més antiga.\nFont: Oficina Virtual del Cadastre1871 Plano Geometrico del Termino Jurisdiccional de Sant Martin de Provensals\nFont: A.H.C.B Autor: Pedro Romero Ramirez\nEn el plànol de Pedro Romero s’aprecien clarament els tres eixos tradicionals del Poblenou: el\ncarrer Taulat, Marià Aguiló i Pere IV. Ja es pot veure els primers xamfrans de la Rambla de Poblenou sortint del Carrer Taulat i la parcelació que comença a asumir el plànol de l’Eixample.El parcel∙lari de les construccions de tipologies suburbanes es produeix a partir d’un ample de façana constant en funció de la època de la seva construcció. Les construccions residencials suburbanes de principis de segle, tenen un ample de parcel∙la d’uns 5 metres (les anomenades cases de cos), o d’uns 10 metres en el moment en que apareixen dues crugies a l’edificació. Aquests tipus edilicis els trobem al carrer Marià Aguiló i composen edificis de planta baixa més una o dues plantes pis. En canvi les construccions del 1920 ja són deutores d’una tècnica constructiva més avançada i d’un afany d’explotació i especulació del terreny lleugerament més gran, materialitzat en edificis de més alçada i amb un ample de crugia superior. A la Rambla ens trobem uns períodes de construcció molt variats però diferenciables en les tres zones: primer, la zona històrica, entre els carrers Pere IV i Taulat a on principalment les construccions són dels anys 20 i 30. Segon, la zona entre Pere IV i Gran Via de construccions més recents, sobretot dels darrers 10 anys; i finalment, la zona entre el carrer Taulat i la platja a la que es produeixen encara demolicions i noves construccions. El teixit intern d’aquests sectors també ha sofert modificacions remarcables. La mansana entre Pallars i Pujades és l’exemple clar d’una intervenció en el parcel∙lari, unificant totes les parcel∙les del carrer per fer una promoció pública, pre‐olímpica i en període democràtic, d’equipament públic (una escola de primària) i dues construccions residencials genèriques i similars a qualsevol construcció catalana d’obra vista i balcó corregut opac, desvirtuant la cantonada i trencant el ritme de façanes. A banda i banda de la Rambla, als edificis entre els carrers Doctor Trueta i Ramón Turró ens tornem a trobar casos semblants però d’escala menor. Un procés sistemàtic de reparcel∙lacions on les finques resultants ocupen l’espai de dos o tres parcel∙les històriques. El parcel∙lari actual, així com el de 1930, conserva moltes de les traces històriques i es manté pràcticament inalterat sobre els eixos històrics del Poblenou. A tall d’exemple, segons el Pla Especial de Protecció del Poblenou Antic, respecte de l’eix Marià Aguiló, es mantenen sense modificacions el 83% de les parcel∙les, només 19 parcel∙les de més d’un centenar que configuren aquest carrer han estat modificades, o bé pel sistema d’agregació, quan les originals eren massa estretes per ser edificades o bé per segregació quan la parcel∙la mínima encara ho permetia. D’aquesta manera podem dir que el paisatge urbà característic i patrimonial del Poblenou s’ha mantingut fins al dia d’avui en eixos com Marià Aguiló, la Rambla, Tortellà i Pellaires o alguns dels passatges. La transformació de l’ús cap a residencial de parcel∙les de gran dimensió provinents de peces industrials, mantenint el parcel∙lari original ha donat lloc a resultats molt disconformes amb el paisatge urbà històric, amb blocs de pisos que no s’adapten al paisatge residencial comú de gra petit i generen façanes descontextualitzades i manques de continuïtat urbana. La parcel∙lació del casc antic és un bé patrimonial de gran fragilitat a protegir i existeix una necessitat real de regulació de les transformacions que l’afecten cuidant el gra, la mida i l’ús, amb la voluntat de preservar el paisatge i les traces històriques del casc antic del Poblenou. Els xamfrans de la Rambla El cas de les cantonades o xamfrans a la Rambla de Poblenou no és diferent al de la resta de l’Eixample. La construcció al xamfrà, justificada des del punt de vista de la mobilitat i visibilitat del trànsit als carrers, implica un canvi de disseny i construcció per al mestre d’obres i un esforç econòmic per al promotor. Tradicionalment l’edificació resultant era de molt baixa qualitat, de poca alçada producte dels condicionants tècnics i era la última en edificar‐se. Tot i 11 1894 Proyecto General de deslinde entre la población interior y su ensanche con sujeción al\nnuevo plano de urbanización de Sant Martí de Provençals\nFont: A.H.C.B Autor: Pere Falqués i Urpí1978 Inauguració del monument al doctor Trueta. Abans la Rambla acabava a la cruïlla amb el\ncarrer de Pere IV.\nFont: P.E / G.H.1894 Proyecto General de deslinde entre la población interior y su ensanche con sujeción al\nFont: A.H.C.B Autor: Pere Falqués i Urpí.\nEl plànol de Falqués vol ser el nou plànol base que integri els edificis preexistents i la trama de\nl’eixample, fent concessions a les mansanes del carrer Marià Aguiló i delimitant un zona interior, d’especial atenció respecte la zona de l’Eixample.que a mida que la tècnica constructiva avançava, es podien realitzar obres singulars, d’ús prioritàriament no residencial per tal de poder‐se executar. Dels edificis Catalogats a la Rambla i que se’ls suposa un grau més alt de valor arquitectònic ens trobem la majoria a les cantonades. El Casino de l’Aliança, a la cruïlla amb Ramón Turró és un bon exemple d’espai sense necessitat de ventilació ni d’il∙luminació. Per aquesta raó, la construcció al xamfrà és la que històricament s’ha materialitzat més tard. Actualment, la forta especulació immobiliària inherent al sistema capitalista fa que el metre quadrat de sòl construït en relació a la superfície total de la parcel∙la dictamini que els xamfrans són la millor inversió, al no haver de cedir superfície per al pati de mansana i pràcticament tota la superfície és edificable. Això comportarà que a finals del règim franquista i als inicis de la democràcia es construiran molts edificis en cantonada sense preservar l’aspecte de front tradicional. Els xamfrans de la cruïlla amb el carrer Doctor Trueta són un clar exemple de com s’ha actuat, mantenint o oblidant de manera no casual l’edifici de la cara nord, de més difícil rendiment econòmic a la venda. Ens tornem a trobar el mateix cas tipus a la cruïlla amb Llull i en menor mesura a Pujades. Sovint les construccions dels anys 80 i 90, posteriors al PGM, comportaven, a més, una reparcel∙lació a les cantonades de les finques colindants per poder fer més profitosa l’actuació i poder obrir al pati d’illa comunitari, malmetent l’aspecte i sovint el funcionament tradicional del xamfrà negant l’entrada a l’edifici per la cantonada. El tram de la Rambla entre Pere IV i Gran Via ni tan sols ha seguit aquestes directrius de generació de xamfrans, tot i generar certs experiments urbanístics en l’enretirament de l’alineació de la façana del carrer a les cantonades. El parcel∙lari, el planejament de l’espai públic i les construccions denoten uns sistemes completament diferents als de la Rambla antiga. Les Façanes i les remuntes de façanes El treball realitzat per l’estudi d’urbanistes Jornet‐Llop‐Pastor, per a la preservació del casc antic del Poblenou, està focalitzat en la identificació dels anomenats fronts tradicionals i les façanes patrimonials de la zona, adonant‐se de la importància de mantenir aquest caràcter de conjunt al carrer. Com es pot veure al plànol annex, els fronts de façanes de la Rambla de Poblenou segueixen una lògica eminentment històrica, on les construccions més antigues són les més baixes. Es va creixent d’alçada en les successives etapes analitzades fins que arriba la darrera, on s’aprecia un descens en les alçades significatiu producte de normatives més estrictes de volumetria o de compliment més estricte de la normativa. Actualment, trobem una gran quantitat de construccions que estan per sobre del límit d’alçada reguladora permesa a la zona. Aquestes edificacions bàsicament pertanyen al grup de l’etapa franquista i de la Barcelona de l’alcalde Porcioles, entre 1950 i 1976, en menor mesura; i sobretot al grup d’edificacions entre 1976 i 1992. Les construccions realitzades passada la febre constructora dels jocs olímpics tornen a estar a dintre de les alçades reguladores màximes determinades per la normativa urbanística específica. D’altra banda, trobem un seguit d’edificis de principis de segle que han sofert un augment de pisos per treure més rendiment econòmic a la construcció. Les remuntes de pisos es van fer quotidianes al final del franquisme, i a dia d’avui també estan permeses. Malauradament, les 12 Can Jaumandreu, conegut com el Vapor de la Llana. Antigament donava façana únicament al\ncarrer de Sant Joan de Malta, avui dia també dóna façana a la Rambla del Poblenou. Actualment és la seu de Barcelona Activa i la UOC (Universitat Oberta de Catalunya).Can Jaumandreu,en l’actualitat vist des de la Rambla de Poblenou. Amb una intervenció de\nl’arquitecte Josep Llinàs que manté en els edificis nous el caracter industrial del conjunt1903 Fragment de Plano de Barcelona. Ajuntament de Barcelona. Secció d’edificacions\nFont: I.M.H Autor: Serrallongaremuntes han comportat que variï l’estil compositiu dels edificis tradicionals, composant una façana amb un element afegit que no respecta les alineacions de les finestres balconeres de les construccions tradicionals i imposa un llenguatge nou. Moltes de les remuntes, també estan situades en els xamfrans, fet que provoca una major visibilitat de la intervenció, i sovint dona un front de façana irregular. Tot i el caràcter altament agressiu de les remuntes, es pot reconèixer que han estat mecanismes de compensació per als propietaris amb finques de poca alçada i han permès conservar la part de l’edifici històric de les plantes inferiors, que, d’altra banda, si la remunta no s’hagués produït segurament hagués comportat l’enderroc de l’edifici tradicional per construir un de nou. Tots aquests factors han definit la Rambla de Poblenou en el seu estat actual. El creixement de la ciutat ha comportat la materialització d’unes mesures que sovint han anat encaminades a la destrucció del patrimoni edificat en les dècades anteriors. A tal efecte, en els inicis de la democràcia van començar a sorgir veus crítiques amb els processos de destrucció sistemàtics dels centres històrics i es va fer evident la necessitat d’una regulació efectiva del patrimoni cultural de la ciutat. 13 1979 Portada i exemple del llistat de Protecció del Catàleg del 1979\nFont: Registre de Planejament Urbanístic Autor: Josep Emili Hernandez-Cros\nEl llistat del 79 d’edificis o monuments d’interès a protegir era una primera aproximació, tal i\ncom el seu autor explicava a la memòria de la revisió del catàleg del 86, fruït de la necessitat\ni de la rapidesa i pocs mitjans amb que van redactar el catàleg. Tot i això, no deixa de ser significatiu que els successius catàlegs fossin menys exhaustius en la inclusió d’altres elements\na banda d’edificis: arqueologia, interiors de locals, estàtues i monuments, jardins... Una visió\navançada però amb mitjans precaris.1920 Fragment de Plano de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.\nFont: A.A.B Autor: Martorell1.2 La Protecció del catàleg de Patrimoni Arquitectònic i Històric‐Artístic Per tal de constatar la protecció real dels edificis de l’entorn de la Rambla de Poblenou, cal conèixer prèviament la història de la formació del Catàleg de Patrimoni de la ciutat de Barcelona. Només així podrem entendre quin és l’objectiu del catàleg, quines són les seves maneres de protegir els edificis d’interès i finalment quins són els elements incorporats al Catàleg al centre del Poblenou. El camí cap a la Catalogació del Patrimoni de Barcelona La protecció del patrimoni arquitectònic a l’Estat espanyol es remunta al segle XVIII, amb la fundació de la Academia Española de la Historia, l’any 1738, i la Real Academia de San Fernando el 1752, en un intent de control i preservació del patrimoni monumental a tot l’Estat9. Les Acadèmies eren les encarregades de tramitar les Reals Cèdules, que determinaven la preservació dels principals monuments de l’Estat. Tanmateix, no es va produir una llei efectiva fins la segona meitat del segle XX, l’any 1956 amb la Ley de Régimen del Suelo y Ordenación Urbana. Aquesta llei era revolucionaria al ser la primera a reconèixer des de una visió urbanística, l’existència d’una sèrie d’edificis que s’havien de salvaguardar per la seva transmissió a les futures generacions; fins aleshores aquestes consideracions s’havien plantejat des del camp de la cultura, amb gran control des de la capital. La llei exhortava a la realització de llistats i catàlegs d’edificis o monuments, per municipi, que englobessin els edificis a preservar per les generacions futures10. En aquest sentit, a la ciutat de Barcelona, ja es disposava d’un Servei per a la Conservació i Restauració de Monuments des de l’any 1927, dirigit per l’arquitecte Antoni de Falguera. Però aquest no va promulgar cap catàleg vinculant de quins edificis formaven part del Patrimoni arquitectònic a preservar. Així i tot, tal i com es descriu a la memòria de la darrera revisió del catàleg de patrimoni arquitectònic de Sant Martí del 2006, Barcelona va ser la primera ciutat de l’estat espanyol que va redactar i aprovar un Catàleg seguint les directrius fixades per la Ley de Régimen del Suelo y Ordenación Urbana. Aquesta llei era la primera que reconeixia des d’una visió urbanística, l’existència d’una sèrie d’edificis que s’havien de salvaguardar per la seva transmissió a les futures generacions. La llei de l’any 1956 fixava que els Ajuntaments havien d’aprovar uns llistats (els anomenats “Catàlegs”) dels edificis o monuments que no podrien ser destruïts pels seus valors artístics, històrics, arqueològics, típics o tradicionals. Gràcies a això, el 30 d’octubre de 1962 la sessió plenària de la Comissió d’Urbanisme de Barcelona va aprovar el Catálogo de edificios y monumentos de interés histórico, arqueológico, típico o tradicional de Barcelona. Aquest catàleg era obra de l’arquitecte en cap del Servicio de Edificios Artísticos y Arqueológicos y de Ornato Público, Adolf Florensa i Ferrer11. De fet Florensa va col∙laborar des 9 “La Protección del Patrimonio Urbano. Instrumentos normativos” Fariña Tojo, José. Akal Textos de Arquitectura. Madrid 2000. 10\nJa existien catàlegs dels principals monuments de les ciutats, com el “Catálogo Monumental de España. Ciudad de Barcelona” de Juan Ainaud, José Gudiol y F.P. Verrié. Aldos sa. Madrid. 1947. Aquest catàleg contenia 1420 elements que es consideraven patrimoni monumental (sobretot de Ciutat Vella i barris com Pedralbes) però no venia acompanyat d’una normativa legal ni d’un règim jurídic que ho recolzés, i es va quedar en una guia de patrimoni més que en un catàleg de protecció. 11\nAdolf Florensa i Ferrer (1889‐1968). Arquitecte titulat l’any 1914. Va treballar a l’Ajuntament de Barcelona com a cap del Servei de Restauració de Monuments, va ser professor de construcció de la 14 Nombre d’elements protegits al districte de Sant Martí des de 1979 fins l’actualitat\nFont: Catàlegs de Protecció de Patrimoni Arquitectònic de Barcelona\nAutor: Arxiu Crític Model Barcelona\nEl creixement de nombre d’edificis incorporats al catàleg és sempre creixent, i implica una\nreflexió sobre la millor manera de protegir i controlar el patrimoni des de l’Ajuntament,\nl’organisme que ha de vetllar per la seva preservació.Antiguitat dels elements protegits actualment al districte de Sant Martí\nLa majoria dels elements catalogats del districte de Sant Martí pertanyen a la franja entre 1880\ni 1930, l’època de gran creixement de l’Eixample de Barcelona impulsat gràcies a la inmigració\nprovinent de la resta d’Espanya atreta per les dues exposicions universals del 1888 i el 1929.Nivells de protecció dels elements protegits actualment al districte de Sant Martí .\n(A=BCIN, B=BCIL, C=BI )\nEl gran nombre d’edificis protegits amb grau C i lúnic edifici catalogat com a BCIN, Can Ricart,\ndenota que s’hauria de realitzar una nova revisió del catàleg.\n1953 Fragment de Plano de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.\nFont: Arxiu Administratiu Barcelona\nEn aquest plànol es pot observar la barreja d’usos reals del Poblenou, on la industria (de color\nblau) està molt barrejada amb els edificis residencials (de color vermell) i també es constata\nl’escassetat d’equipaments públics (de color groc) a la dècada dels 50. La futura sectorització\ndel PGM i planificació derivada no tindran en compte aquesta barreja .del primer moment fins a ser el director, substituint el seu company Josep Vilaseca i reemplaçat anys més tard per l’arquitecte Ros de Ramis12, tots ells igualment compromesos amb la preservació del Patrimoni barceloní. El llistat del document, però, era reduït i pràcticament limitat al casc antic de Ciutat Vella, sense fer esment del llegat industrial de la ciutat, ni de les arquitectures més recents com les modernistes o racionalistes. Amb l’etapa democràtica es va obrir un nou període per a la conservació del patrimoni. La pròpia Constitució Espanyola del 1978 obligava als poders públics a «garantir la conservació i de promoure l’enriquiment del patrimoni històric, cultural i artístic dels pobles d’Espanya i dels béns que l’integren, sigui quin sigui el règim jurídic i la titularitat»13. A més delegava en les autonomies les competències en matèria d’urbanisme, patrimoni monumental d’interès, vigilància i protecció dels seus edificis i les seves instal∙lacions.14 No va ser fins un any més tard, el 1979 quan el catàleg d’elements, tot i que encara era un llistat a on s’enumeraven els diferents edificis per adreces, s’amplia amb aportacions de tots els antics municipis del pla de Barcelona i s’endrecen en diferents capítols. (1. Monuments històric‐ artístics; 2. Edificis i elements arquitectònics d’interès artístic, històric, arqueològic, típic o tradicional; 3. Masies, edificis aïllats i jardins; 4. Fonts i monuments; 5. Excavacions; 6. Conjunts històric‐ artístics; 7. Locals comercials) L’arquitecte encarregat de fer aquesta revisió del llistat Florensa va ser en Josep Emili Hernández Cros15, i només contemplava 5 elements al catàleg en tot l’àmbit del districte de Sant Martí. Entre ells, estava la Torre de Sant Joan, l’antic hospital de l’ordre de Malta, a cavall entre el carrer Sant Joan de Malta i la Rambla de Poblenou en el seu extrem més septentrional, ja al barri del Clot. El catàleg era reduït però intentava encabir patrimoni tan divers com els monuments, les excavacions arqueològiques o els interiors dels comerços; aspectes que no es van seguir incorporant en cap de les successives revisions de catàlegs fins l’actualitat. A més, al capítol de Règim Jurídic, un dels capítols clau, es condicionava plenament les intervencions que es podien dur a terme, i es vetllava per al manteniment i no desaparició dels bens catalogats: “Art. 10º. 1. Los inmuebles catalogados no podrán ser derribados o desmontados total o parcialmente, ni podrá realizarse en ellos obras de reforma o reparación aunque no afecten dañosamente a sus valores artísticos o históricos, con las salvedades previstas en esta ordenanza. ETSAB (Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona. Influït per les idees italianes de la Carta del Restauro o les idees dels restauradors Camillo Boito i Gustavo Giovannoni. 12\nVegeu “Adolf Florensa i Ferrer” A cura de Manuel Ribas Piera. Col∙lecció Gent de la Casa Gran. Ajuntament de Barcelona. Barcelona 2002. 13\nArticle 46. de la Constitució Espanyola, aprovada el 27 de desembre de 1978. 14\nArt. 148.3, 16 i 22 de la Constitució Espanyola. 15\nJosep Emili Hernández Cros, arquitecte, va ser professor del Departament de Composició de la ETSAB i està tradicionalment lligat a la preservació del Patrimoni des del COAC va ser l’encarregat de dur a terme primer el llistat d’elements a protegir el 79 i finalment el catàleg del 86. En el seu equip hi constaven Bel Moretó i Navarro (coordinació), Pere Beseran i Ramon, Isabel Perez i Vidal (equip de base), Jordi Rogent i Albiol, Albert Bastardes i Porcel, Lluís Cuspinera i Font, Manuel Giralt i Clausells i Xavier Pouplana (Equip de revisió dels fons documentals de l’Arxiu històric del COAC). 15 1986 Exemple de Fitxa tipus del catàleg Hernàndez-Cros.\nFont: Catàleg de Patrimoni de Barcelona\nAquest és l’únic edifici de la Rambla de Poblenou i de tot el barri que estava catalogat el 1986:\nl’antic hospital de l’ordre de Malta, ampliat per l’arquitecte Goday i actualment d’ús escolar.1976 Fragment de Pla General Metropolità.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitat2. Deberán ser objeto de las obras y atenciones de conservación, consolidación y restauración que su estado requiera para la salvaguarda de sus valores. Art. 11º. 1.En caso de ruina o derribo total o parcial de un inmueble catalogado, cuando concurra dolo o negligencia, el propietario deberá reconstruirlo conforme a lo dispuesto en el art.21 del Decreto de 16 de abril de 1936.” Als articles 33è i 34è es determinaven les mesures per les quals l’Ajuntament tenia el dret a expropiar qualsevol bé catalogat, si els propietaris no complien els supòsits de preservació i manteniment als que estaven subjectes a partir d’aquest document. L’Ajuntament obtenia d’aquesta manera una forma directa d’obtenir patrimoni i d’incoar expedients per al benefici de la ciutadania a canvi d’exempcions d’impostos per als seus propietaris. Als 80, a Barcelona, no només existia un únic grup de pressió per a la protecció de Patrimoni. Els esforços s’unien entre personatges de procedències tan diverses com arquitectes del propi Ajuntament, el Col∙legi d’Arquitectes, la Diputació de Barcelona16, i d’altres entitats locals, tots ells amb el doble propòsit de salvar els edificis en perill per les promotores privades i d’establir una regulació que omplís tot aquest buit legal. La publicació del catàleg del 86 El llistat de noms d’edificis i carrers va passar a ser un Catàleg plenament consultable i aplicable en el 1986, any en què es va publicar una edició del catàleg en format llibre. El nombre d’elements es va ampliar lleugerament a Sant Martí, de 5 a 7 elements protegits, entre ells, l’antic Ajuntament de Sant Martí, avui la seu del districte. I en tota la ciutat es van protegir 860 elements entre béns mobles i immobles. El salt, però, en tota la ciutat, va ser molt gran perquè anava més enllà de la xifra d’elements. Es passava a tenir un catàleg fàcilment consultable i per tant afavoria la seva aplicació. Es va generar una fitxa per obra protegida amb un identificador general, una planta de l’element protegit en relació al seu entorn, marcant en cada cas la resta d’edificis protegits dels voltants. A més s’explicava breument les característiques històric‐ arquitectòniques de l’element i la raó de la importància de la seva preservació, així com es definia què s’havia de protegir en cada cas. Aquest catàleg va ser el primer document íntegre i global, amb voluntat i capacitat real de protecció de béns immobles a la ciutat. Tota una efemèride no exempta de dificultats en la seva formalització i que va tenir efectes col∙laterals. En una Barcelona democràtica i ja pre‐\nolímpica, la preservació d’uns i altres elements no sempre era vista amb bons ulls per part d’un sector de l’administració. La manera de decidir quins edificis entraven al catàleg estava lligada més amb el risc de desaparició de cada element que amb una objectivització de la importància de preservació del Patrimoni Arquitectònic de tota la ciutat. El catàleg sorgeix de la necessitat de protegir alguns edificis en risc de demolició o transformació i no amb la voluntat d’englobar la totalitat del patrimoni cultural de la ciutat. Un cas singular és la absència de protecció de la Plaça de Braus “Las Arenas” de Plaça Espanya, en detriment de la “Monumental” del carrer Marina. Només es podia incloure una i es va optar 16 Cal destacar la tasca portada a terme per la Diputació de Barcelona a l’hora de salvar edificis de gran valor en perill i en especial de Raquel Lacuesta (Cap de la Secció Tècnica d’Investigació, Documentació i Difusió del Servei de Patrimoni Arquitectònic Local de la Diputació de Barcelona) 16 2000 Exemple de Fitxa tipus del catàleg Rogent.\nFont: Informació Urbanística de Barcelona\nLes fitxes en format paper del Catàleg del 2000 donaran pas a una nova versió en format digital\na partir del 2003, distribuida en CDs i amb opcions de cerca interesants, tot i que, de manera\ninexplicable, amb una informació reduïda respecte les fitxes del 2000.\n1976 Fragment de Pla General Metropolità colorejat.\nEl taronja indica la zona 12, casc antic. El verd clar les zones 13 a, d’intensificació urbana i el\ncolor vermell marca les zones 14b de regeneració.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitatper incloure la que tenia més risc de desaparèixer.17 El temps ha demostrat que la no inclusió al catàleg d’alguns edificis que mereixien ser‐hi, propiciava en gran mesura intervencions agressives per part de privats en actuacions especulatives del sòl. Factor que ha obligat tant al consistori, com als veïns i veïnes dels diferents barris de Barcelona a estar constantment pendents de les transformacions que es feien a la ciutat i de la revisió i ampliació sistemàtica del catàleg. Les successives revisions del catàleg anaven determinades en dos sentits. Primer, en valoritzar la arquitectura singular més actual, després que un pas prudent de vàries dècades consolidés la importància dels edificis més recents. I segon, salvar els edificis de “segona categoria” de les diferents èpoques anteriors, aquells edificis que tenen valor en relació a d’altres del seu tipus i són característics d’una etapa constructiva de la història de Barcelona, ampliant el nombre d’edificis catalogats. A mida que el catàleg s’anava consolidant i es feia cada cop més ampli, anava perdent progressivament aquest caràcter inicial d’incorporar únicament els edificis en risc, en el moment que s’incorporaven deixaven de córrer perill i molts perdien la raó d’integració al catàleg tendint a incorporar sempre el major nombre de béns. Una nova revisió. El Catàleg Rogent. Passada la febre constructora dels Jocs Olímpics del 92 i després del que la construcció d’obres tan importants com la Vila Olímpica van implicar per a la ciutat preexistent, es va prendre consciència de la importància de revisar el catàleg de Patrimoni en un període de reducció de l’activitat constructora. Amb menys pressió per part dels organismes més desenvolupistes del consistori, d’una economia que patia els excessos del decenni anterior, i en definitiva, d’una nova consciència general, el nou Cap de l’Oficina de Revisió del Catàleg, en Jordi Rogent i Albiol18 va endegar uns equips que per districtes farien les tasques prèvies de catalogació per tota Barcelona. El 30 de setembre de 1993, s’aprovava la llei del Patrimoni Cultural Català19 alhora que es començaven els estudis per a la revisió del catàleg el 1994, que no es completarien i aprovarien definitivament fins sis anys més tard, el 2000 en el cas del districte de Sant Martí. La Llei del Patrimoni Cultural Català del 1993 clarificava que la protecció s’havia de fer a través d’instruments urbanístics, a part d’establir les diferents categories de protecció (A=Bé Cultural d’Interès Nacional, B=Bé Cultural d’Interès Local, C=Protecció menor limitada sovint a les façanes, D=Documentar abans d’enderrocar). Les noves revisions dels catàlegs de la ciutat ja no serien simplement un catàleg sinó que anirien englobades en figures urbanístiques de Plans Especials o Modificacions de Pla General per districte. 17 Tal i com em va explicar en Josep Emili Hernández Cros en una entrevista per a aquesta tesina, la qüestió de la preservació de les places de braus es pot consultar en ”Converses entre J. E. Hernández Cros i Antonio Gonzalez Moreno‐Navarro” COAC. 18\nJordi Rogent i Albiol. Arquitecte. Va col∙laborar amb l’elaboració de la Revisió del catàleg del 1986 com a coordinador de l’equip de revisió dels fons documentals de l’Arxiu històric del COAC. H seguit la seva trajectòria com a defensor del Patrimoni posant‐se al cap de l’Oficina de Revisió del Catàleg al 1992. 19\n“Els ajuntaments han de vetllar per la integritat del patrimoni cultural català, tant públic com privat, situat en el seu terme municipal, i per la protecció, la conservació, l’acreixement, la difusió i el foment d’aquest patrimoni, com també estimular la participació de la societat en la tasca de protecció.” (LPCC, art. 3.1). 17 Conjunt de Protecció de la Rambla de Poblenou tal i com està definit a partir del Catàleg de\nprotecció de Patrimoni Arquitectònic del 2000.1986 Ortofoto de la Rambla de Poblenou.\nFont: Informació Urbanística de l’Ajuntament de BarcelonaLa decisió de realitzar catàlegs amb bases comunes però que es fessin independents per cada districte responia a dues intencions: la primera era seguir amb la dinàmica descentralitzadora promulgada des del consistori, per tal de poder abastir les demandes de tots els barris de Barcelona d’una manera més proporcionada. La segona era per poder analitzar i posar en valor certs elements patrimonials en relació a d’altres de la zona, fugint de les comparacions amb els elements protegits de Ciutat Vella o l’Eixample, i entenent el patrimoni real de cada districte per separat i contextualitzat amb el del seu entorn immediat. Tal i com explica Jordi Rogent a la Introducció de la Memòria Descriptiva del Pla Especial20, referint‐se a aquest patrimoni amb un valor intrínsec inferior, on “els elements per sí mateixos no tenen un considerable valor si no és en relació a d’altres semblants amb els que formen un conjunt difícilment separable. Inclús es pot assegurar que moltes peces no tenen sentit sense l’entorn que les ha condicionat en la seva concepció, malgrat que aquell no sigui gens destacable.” Els resultats d’aquesta innovadora manera de pensar i treballar a la ciutat van ser de gran importància per als districtes. Sant Martí va passar de tenir 6 elements protegits a 82. El patrimoni era plural i s’adaptava a les particularitats de cada barri. La resta de districtes “perifèrics” de la ciutat també va augmentar considerablement en nombre i detall de les proteccions. Dels 82 elements protegits a Sant Martí, tres estaven ubicats a la Rambla: L’equipament del Casino l’Aliança, un edifici a un xamfrà i un altre entre mitgeres. Tots tres ben diferents com si es tractés d’un mostrari de situacions arquitectòniques possibles, malgrat que es deixaven fora altres edificis igualment interessants. Els Conjunts de Protecció Un altre factor clau, que afectava de manera determinant en la protecció de la Rambla de Poblenou era la consolidació d’una nova figura de protecció jurídicament establerta, els conjunts històrics de protecció. En el catàleg del 86 existien certs conjunts que englobaven diversos edificis protegits, com ara el Poble Espanyol a Montjuïc, però no tenien cap altra funció que clarificar la informació i donar a entendre que els edificis o monuments protegits estaven en relació a d’altres de dintre del conjunt. Era merament un factor de claredat expositiva i no tenia cap repercussió jurídica. El nou Catàleg Rogent del 2000 va apostar fort per una nova manera de protecció, d’acord amb el convenciment que el Catàleg, cada cop més, havia de ser una eina urbanística. El Catàleg Rogent va passar a tenir un total de 2254 elements incorporats al catàleg individualment, i fins a 2977 comptabilitzant els conjunts. S’afegien 723 nous conjunts amb normativa específica per a cadascun d’ells en funció de què s’intentava protegir. La Rambla de Poblenou va passar a tenir un conjunt de protecció comprenent l’àmbit més antic de la Rambla, entre Pere IV i el carrer de Taulat delimitant l’espai públic de la pròpia Rambla i els edificis residencials que l’envolten. La definició de la protecció es resolia en un paràgraf ambigu en les formes i obert a moltes interpretacions: 20 Memòria Descriptiva. Normes. Pla Especial de Protecció de Patrimoni Arquitectònic Històric‐ artístic de la Ciutat de Barcelona. Districte de Sant Martí. Maig 2000. Ajuntament de Barcelona. 18 1998 Estudi per a la reutilització dels edificis industrials d’interès\ndins les àrees industrials del Poblenou.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitat de Catalunya\nEl 1998 l’Ajuntament realitza un informe per veure les possibilitats de reutilització d’edificis\nindustrials al Poblenou. Serà el punt de sortida de la tasca de la oficina del 22@.2006 Llistat dels edificis incorporats al catàleg per part del 22@ i l’Ajuntament al Poblenou en\nla revisió del 2006.\n2005 Ortofoto de la Rambla de Poblenou.\nFont: P.I.C.“Des del punt de vista arquitectònic s'hi ubiquen edificacions diferents entre si però que donen coherència i caràcter al conjunt. Per aquest motiu és interessant salvaguardar‐ne el trets urbanístics i arquitectònics més rellevants, cuidant que les façanes dels nous edificis i les transformacions dels actuals, ajudin a conservar aquest caràcter.”21 Tanmateix, les disposicions sobre les intervencions de protecció anaven encaminades en dos sentits, el primer es refereix a la protecció de l’espai públic, com a espai amb unes característiques pròpies, incloent la vegetació i l’arbrat. I el segon, fent referència a les façanes dels edificis que s’hi abocaven: ‐ Manteniment de la secció i característiques de l'espai públic, especialment de l'arbrat. ‐ Les façanes dels nous edificis o les transformacions dels actuals hauran de mantenir el caràcter del conjunt. Aquest darrer aspecte, però, deixava certs dubtes sobre la protecció en sí. No ens parlava en cap moment ni de l’activitat de planta baixa (com veurem en el capítol tercer d’aquesta tesina), ni de la protecció de la resta dels factors que pertanyen a un edifici, com el seu parcel∙lari o la tipologia edificatòria. Malgrat això, en els plànols del conjunt, es va decidir delimitar tota una zona que englobava totes les parcel∙les que donaven façana a la Rambla. Aquesta manera de delimitar les proteccions es va veure àmpliament superada en la darrera i actual protecció de la Rambla a dintre de la Modificació Puntual del PGM en l’àmbit del Poblenou antic. La revalorització del llegat industrial al Poblenou. La visió del 22@. El mateix any de la aprovació definitiva del Catàleg de Patrimoni del 2000, i de la obertura del darrer tram de l’Avinguda Diagonal fins al mar, es creava a Barcelona una entitat que s’havia d’encarregar d’estudiar i regenerar una extensa zona, més de dues‐centes hectàrees, qualificada com a Industrial en el PGM del 76. Naixia l’oficina del 22@, fent al∙lusió a la clau 22a del PGM (la corresponent a sòl industrial) i amb una intenció explicitada en el propi nom d’apostar per les noves tecnologies i els sistemes de comunicació i coneixement.22 Els objectius del 22@ venien donats per una voluntat renovadora d’aquest ampli teixit del Poblenou. Una renovació que s’encarava des del vessant de la renovació urbana, de la econòmica i de la social però que tenia com a prioritat mantenir l’activitat econòmica de la zona regenerant el tipus d’activitat. Un dels fruits d’aquesta tasca va ser la elaboració d’uns estudis del patrimoni industrial del Poblenou que van derivar en una modificació i ampliació del catàleg de Patrimoni del 2000, redactat entre l’oficina del 22@ i l’Ajuntament, exclusivament per a la zona d’actuació del 22@, i amb l’objectiu de salvar la memòria del passat fabril del Poblenou i de poder afrontar la regeneració anunciada amb una gestió molt singularitzada. El catàleg Rogent havia fet l’esforç d’arribar a tots els districtes de Barcelona però finalment no considerava de prou valor patrimonial molta de l’arquitectura industrial del Poblenou; limitat, a més, per una imposició cronològica de no incorporar al catàleg cap edifici posterior a 1965. Sortosament, aquest impuls dinamitzador del 22@ va permetre generar, de manera molt 21 Catàleg de Patrimoni Arquitectònic de Barcelona. Edició consultable per internet: http://w10.bcn.es/APPS/cat_patri/home.do 22\nhttp://www.22barcelona.com/ 19 2006 Exemple de Fitxa dels edificis incorporats al catàleg per\npart del 22@ i l’Ajuntament de Barcelona en la revisió del 2006.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitat\nFinalment el 2006 s’aconsegueix aprovar la revisió del Catàleg\nd’edificis industrials al Poblenou, obrint la porta a la rehabilitació dels edificis catalogats i la recuperació de l’activitat industrial tot gestionat per la oficina del 22@. Aquesta revisió és un\npas endavant en la història dels catàlegs a Barcelona al realitzar\nunes fitxes molt més extenses que les anteriors amb la documentació planimètrica d’arxiu per a cada cas d’estudi dels 67 totals. Malauradament hi ha casos on la protecció va arribar tard,\ncom és el cas de la fàbrica de Jute el Cànem, on l’actuació ha\ndesvirtuat completament l’edifici original.\nPlànol de la Rambla de Poblenou amb els elements protegits i les propostes de protecció\ndel MPG del Poblenou antic.\nFont: Catàleg de Patrimoni arquitectònic i MPG PNAexcepcional, una ampliació profunda del catàleg en tot el Poblenou industrial, ampliant en 68 elements arribant a una xifra de 152 elements protegits al districte. Si recordem que la pròpia generació del barri ve lligada a les fàbriques que s’hi assentaren originàriament al s. XIX, ens adonarem que la inclusió de les fàbriques en el panorama patrimonial de la ciutat, està revaloritzant la pròpia història del Poblenou i el seu estat actual. Es van catalogar fàbriques (i d’altres elements no industrials) per tot el teixit antic de Poblenou al voltant de la Rambla com la Cooperativa Pau i Justícia a Pere IV, Locales y Fuerzas industriales, al carrer Llacuna; els menjadors de Can Felipa, a Marià Aguiló i el Centre Moral de Poblenou, al carrer Pujades. Així i tot, la revisió del catàleg del 22@ tenia certes limitacions, imposades per la seva concepció. Era una revisió d’una zona concreta del districte i només (aparentment) contemplava el patrimoni industrial. Era necessari fer una revisió de la resta del Poblenou actualitzant la informació i parant especial esment a la zona més fràgil, el Poblenou Antic. Actualment, s’ha aprovat una modificació de PGM per al Poblenou Antic que ha de donar els mecanismes de preservació adequats per a tota la zona. És una preservació vista des del punt de vista urbanístic que no pretén ampliar el catàleg de Patrimoni de manera individualitzada sinó que mira el Poblenou com un gran conjunt patrimonial amb especificacions generals i particulars. Des del gir lògic del Catàleg Rogent cap al camp del urbanisme, el catàleg comença a solapar‐se amb tot un camp de normativa i de gestió de la Ciutat que el sobrepassa en la seva funció inicial de protecció i expressió d’una excepcionalitat i singularitat arquitectònica concreta. La interrelació del planejament amb la protecció es fa cada vegada més palesa i segons tot sembla indicar, la idea inicial de catàleg deixa d’existir per fusionar‐se d’una manera més directa amb els nous sistemes de control de la ciutat. La planimetria globalitzadora del PIC (Punt d’informació Cartogràfica), on apareixen totes les “afectacions” del territori; la nova llei d’urbanisme que obliga a incorporar un catàleg a tots els POUMs (Pla d’Ordenació Urbanística Municipal), o la simple gestió de l’Oficina de Patrimoni a dintre de l’Ajuntament, englobada com un departament a dintre d’Urbanisme, són només uns exemples d’aquest canvi de mecanismes de protecció a Barcelona. 20 2. La qüestió del Planejament “Per encarar el canvi que li cal fer a la ciutat de cara al seu futur, d’entrada hem de revisar aquell pla metropolità, aquell que bloquen en general certs corifeus preclars, arquitectes agnòstics dels plans que amb les seves proclames amaguen intencions ben diferents. Amb la punxada immobiliària, els resultats de les seves recents intervencions perduraran força temps buits i a la vista de tothom en senyal de la seva nul∙la capacitat profètica de cap a on havia d’anar la ciutat al servei dels seus ciutadans. No es pot seguir amb les anomenades “modificacions puntuals” de pla que un dia si i un altre també es van aprovant des de 1999, i que res tenen a veure amb aquell document que, completament desfigurat i traït, mantenen vigent”. Antoni Solans. Revista Carrer n. 114, novembre de 2009, pàg. 45. 21 2009 Plànol del districte de Sant Martí amb tots els elements catalogats el 2009.\nFont: Catàleg de Patrimoni. Autor: Arxiu Crític del Model Barcelona\nEn aquest plànol elaborat pel Projecte de Recerca: Arxiu Crític Model Barcelona, es pot comprovar la intensificació dels elements protegits a les zones industrials gràcies al 22@, així com\nd’altres buits i conjunts de protecció.2009 Plànol del districte de Sant Martí amb tots els elements catalogats el 2009.\nEn aquest plànol elaborat pel Projecte de Recerca: Arxiu Crític Model Barcelona, es pot comprovar com la superposició del planejament urbanístic posterior al PGM coincideix amb el territori absent d’elements de protecció. El model de Barcelona de planejament ha estat el de\ngeneració d’una ciutat sense preservar la ciutat existent, encara que hi ha indicis d’un canvi de\nmentalitat en el propi consistori.1987 Plànol de la Rambla de Poblenou amb les Modificacions del PGM fins al 2004.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitat de Catalunya2. La qüestió del Planejament 2.1 Desenvolupament de la ciutat a través del planejament Com succeïa al capítol anterior amb l’edificació, el planejament urbanístic defineix aspectes actuals de la ciutat i determina el seu desenvolupament futur, marcat per les possibles voluntats del pla redactat. En aquest apartat s’expliquen algunes de les prioritats dels agents que han desenvolupat la ciutat com la cerca per la màxima eficiència de la xarxa viària de la ciutat, la clarificació dels sectors de tipologies mixtes o la neteja de teixits degradats. La prioritat de la mobilitat en el planejament urbanístic de Barcelona. Des de la fundació romana de Barcelona, feta des de les bases d’un model d’assentament militar tipus, la ciutat es va generar planificada i controlada a partir d’un perímetre que la contenia, la muralla, i d’una divisió del sol en retícula amb dos eixos principals, de direccions perpendiculars que generaven un centre en el seu creuament i marcaven una posició de la resta de sòl ocupat en relació a la distància al centre. Salvant les distàncies temporals òbvies, la planificació de Cerdà parteix d’uns punts de vista similars: La tradició espanyola heretada de la planificació de la ciutat en retícula quadrada, la importància del vial planificat envers del tradicional i la cura de les connexions urbanes d’escala territorial, així com la delimitació d’un perímetre i un centre clars. La voluntat del Pla d’Eixample de Barcelona es materialitza d’una manera molt visible en el tractament del propi casc històric de Barcelona, amb les seves actuacions de sanejament i connexió del centre amb el futur eixample. La preocupació per dotar a la ciutat d’un viari funcional i apte per absorbir el increment constant del moviment rodat de la ciutat ha estat, i segueix sent, una preocupació principal en la planificació urbana. Els principals documents de planificació de Barcelona que afecten a la realitat actual, estan pensats sota aquesta òptica específica com el Pla de Vies del 54, el Pla General Metropolità o la planificació de les Rondes de Barcelona. Per sobre de tots ells destaca el Pla General Metropolità23, PGM, que naixia com a eina per fonamentar una estructura conjunta de tot l’àrea d’influència de Barcelona. Un Pla supramunicipal que dictaminés el futur creixement i desenvolupament de la ciutat de Barcelona així com de les seves infraestructures. Es va crear una entitat per gestionar el Pla, l’Àrea Metropolitana de Barcelona, tot i que cada ajuntament havia de fer seu el pla i regir‐se a partir seu. Malgrat el seu caràcter metropolità, el Pla estava realitzat des d’una òptica purament barcelonina, fins i tot podem dir, centrista en la importància de Ciutat Vella enfront altres cascs antics. El PGM era ambiciós en la seva voluntat d’imposició d’unes directrius viàries que anaven en previsió de l’augment del tràfic rodat a la ciutat. El cotxe s’imposava per sobre de les trames urbanes que no el tenien en compte i pel PGM aquest era el gran problema a solucionar. Hem de destacar dues actuacions de reforma de viaris, que afecten directament a l’àrea del 23 Tal i com s’extreu de la pàgina de presentació al Pla de l’Ajuntament de Barcelona: El que es coneix com a PGM-76 correspon al Pla General Metropolità d'Ordenació Urbana, aprovat per la\nComisión Provincial de Urbanismo de Barcelona el 14 de juliol de 1976, l'objecte del qual és l'ordenació\nurbanística del territori que integrava l'extingida Entitat Municipal Metropolitana de Barcelona, i que comprenia\nun total de 27 municipis. Les Normes Urbanístiques del mateix, així com les modificacions introduïdes a nivell\nnormatiu, han estat editades per la Mancomunitat de Municipis de l'Àrea Metropolitana de Barcelona en la\ndarrera reedició actualitzada de 2004. El cap de redacció del Pla General Metropolità va ser l’arquitecte Antoni Solans, conjuntament amb un grup de tècnics entre els quals estava Clara Galiano. 22 1973 Imatge aèria de la Plaça de les Glòries\nFont: http://3.bp.blogspot.com/1993 Plànol del Projecte de modificació Puntual del MPG en el\nsector de la Diagonal Poble-nou.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic\nDos exemples que demostren la política de priorització de la mobilitat en el planejament de la ciutat. Històricament, a l’època\npredemocràtica, la ciutat es concebia a partir de la velocitat de\nles vies sense tenir en compte la qualitat de vida del peató i la\nplanificació de l’espai públic. Amb l’arribada de la democràcia i\nels projectes olímpics, s’inicia en Barcelona una època de recuperació d’espais públics cap a la ciutadania.Plànol d’estudi d’antiguitat de parcel·les de la Rambla de Poblenou.\nFont: Informació d’any de construcció extreta de dades Cadastrals no protegides.Poblenou. Primer, la planificació de noves vies, nous carrers amb l’objectiu de connectar diferents zones de la ciutat o de continuar la trama i Pla de l’Eixample. I segon, la reformulació dels carrers existents, ampliant‐los de secció i donant un ample de carrer superior per tal de donar més carrils a la calçada. Si comencem per l’obertura de carrers ens adonem que des de l’any 1979 fins l’actualitat, es fan diverses operacions d’obertura al casc antic de Poblenou. La primera, i segurament la més important i justificada a nivell de ciutat és la continuació de l’Avinguda Diagonal fins al mar. El principal eix de Barcelona segons el traçat de Cerdà no tenia continuïtat degut primer a la indeterminació urbana que suposava el nus de Glòries i després pel pas del Carrer Pere IV, el camí antic de França, amb totes les seves edificacions seguint aquest traçat. Més d’un segle d’expropiacions i conflictes que només amb la Modificació de Pla General 91/1193 i el Pla Especial 91/1191 es va poder desencallar, un any abans de les Olimpíades del 92, i encara ara no s’ha acabat de consolidar del tot. La Diagonal ha portat no només un nou front sinó també una nova tipologia d’edificis aliens al barri. Els edificis en alçada que havien de permetre generar les plusvàlues necessàries per poder dur a terme la intervenció, han transformat la jerarquia urbana existent i ocupat una àrea de transformació considerable a banda i banda de la Diagonal. Els edificis del carrer històric de Sant Joan de Malta s’han enderrocat per poder construir‐ne de nous i més alts, tot i preservar l’ample del carrer. El PGM del 79 també determinava la continuació dels carrers paral∙lels al mar de Sancho D’Àvila i Tànger, entre Pere IV i Diagonal, i del carrer perpendicular a la línia de costa, el c. Bilbao del carrer Llull fins a Taulat. Tenint en compte que el pla es caracteritzava per ser altament regenerador i amb poca cura de les preexistències, és curiós que el PGM no considerés necessària la continuació de la Rambla de Poblenou, i preservava la seva dimensió antiga fins al front del carrer Pere IV. Com ja hem dit anteriorment, el PGM prioritzava l’eficiència de la xarxa viària de trànsit rodat. El trànsit peatonal era una qüestió secundària a la ciutat, pel que realitzar l’esforç de perllongar un eix peatonal no compensava a l’Ajuntament i es va desestimar. En el cas de la prolongació de la Rambla de Poblenou, no s’intueix en els planificadors del PGM cap tipus de rerefons preservacionista ni cap voluntat de mantenir la jerarquia de circulacions antiga del barri, amb la connexió principal pel carrer Sant Joan de Malta. Producte del planejament de continuació de la Diagonal del 1991, es determinaven les passes a seguir per també obrir la Rambla de Poblenou fins a la Gran Via. Amb el mateix tarannà que la obertura de la Diagonal, s’augmentava l’edificabilitat per tal de compensar les expropiacions a totes les finques, moltes d’elles encara de caràcter fabril i de dimensions més grans que les residencials. De la mateixa manera, s’ha acabat consumant la continuació del carrer Bilbao, tal i com passava a la Rambla de Poblenou. Una lenta però progressiva obertura del carrer en un teixit antic i consolidat, ha anat fent cada cop més difícil la preservació de la resta. La primera intervenció es va realitzar en els terrenys de la fàbrica “La Paperera del Poblenou”, per continuar el carrer i guanyar una zona verda que ajudés a connectar‐lo amb el nou Passeig de Taulat. L’excusa de la millora de la mobilitat possibilitava l’actuació per parts en el teixit antic i aquestes acabaven desvirtuant la resta del casc antic, facilitant intervencions més agressives. Des de l’òptica de la mobilitat rodada, una de les intervencions freqüents en el teixit històric consisteix en l’eixamplament del carrer per tal de possibilitar un altre carril de circulació. Aquesta voluntat d’eixamplament afecta en la nostra zona al carrer Major del Taulat. L’antic 23 Imatge de l’únic element protegit en l’àmbit de la Vila Olímpica, la xemeneia de l’antiga Fàbrica\nde Can Folch (1883)\nFont: P.E. / G. H.Plànol de la Rambla de Poblenou amb l’àmbit de la MPG de Poblenou Antic. Aquest àmbit\nha gaudit d’una suspensió de llicències durant dos anys per la realització del Projecte de\nprotecció del casc antic del Poblenou per part de l’equip: Jornet-Llop-Pastor.\nFont: P.I.C.carrer principal del barri, ve històricament protegit pel cementiri de Poblenou. Ni Cerdà, ni el pla de la Vila Olímpica preveien el canvi de lloc del cementiri, que s’ha quedat on està. Protegit a l’ombra del seu mur perimetral, sorgia el carrer de Taulat, que connectava el barri del Poblenou amb el Passeig del Cementiri, actualment, Avinguda Icària, que era la principal via de comunicació amb Barcelona. D’aquesta manera, el carrer de Taulat segueix tenint la mateixa forma i mides que a principis de segle, i això implica que el carrer és estret, entre 9 i 12 metres d’amplada. El PGM determinava que aquest carrer havia de tenir una amplada superior, aproximant‐se a les mides del carrer tipus de l’eixample en el pas del carrer pel nucli antic del barri del Taulat, i amb una mida de Passeig, 20m, a partir del carrer Bilbao fins a Selva de Mar. Aquesta decisió afectava directament a tot el front del Carrer Taulat més proper al mar. Totes les façanes i les seves respectives parcel∙les quedaven afectades pel vial i degut al seu component residencial, aquestes parcel∙les, de mides sovint molt reduïdes estaven obligades a reparcel∙lacions que afectarien a tot el seu caràcter unitari. Sortosament, aquesta afectació es va aconseguir tirar enrere uns anys més tard a través d’una modificació de Pla General (MPG 92/2796), portada a terme pels propis tècnics de l’Ajuntament de Barcelona, tal i com em va explicar l’arquitecte urbanista Jose Antonio Tajadura, de l’Àrea de Serveis de Planejament de Barcelona en una entrevista realitzada per a aquesta tesina. La mesura que havia de preservar el caràcter i els edificis del carrer Major del Taulat era l’ordenació de les alçades reguladores i profunditats edificables del carrer. La reducció de l’ample de carrer implicava segons les NN.UU. a zones 12 una alçada molt inferior a la resultant de l’aplicació del PGM. El pla del 92 preveia una alçada de PB+3 a les façanes que donaven a Taulat i PB+1 a la resta de carrers. Això implicava que es reduia el volum edificat en alçaria però es compensava per l’increment de parcel∙la, i així el carrer quedava fora de les mans de constructors a la cerca de solars per especular. La important modificació de Pla General del 1992 ha determinat el futur del barri del Taulat, preservant‐ne les alineacions del carrer Taulat, però en detriment de la obertura total del carrer Bilbao, tal i com s’explica a la memòria del pla: “El carrer Taulat actuava d’interconnector i distribuïdor intern del Poblenou, pel que el PGM va preveure una amplada suficient per a desenvolupar aquest paper bàsic. La nova xarxa de carrers disponible o prevista suposa un canvi puntual del funcionament del tram de Taulat entre Bilbao i Llacuna. L’execució de l’afectació del carrer Taulat hagués suposat, a més, la destrucció de bona part de l’estructura tradicional del Poblenou.”24 El Sanejament i la Regeneració del Casc Antic A mida que l’Ajuntament de Barcelona prenia consciència del deute històric que tenia amb els barris obrers de Barcelona i que l’activitat de les Associacions de Veïns cada cop reclamaven millores més substancials per als barris històricament més desfavorits per la política d’inversió municipal, es van anar consumant certs estudis i intervencions, sobretot d’espai públic, condicionament de places, jardins, recuperació de zones verdes, repavimentació de voreres, etc. Aquestes intervencions anaven encaminades a millorar la qualitat de vida dels habitants de classe mitja que vivien en aquests barris, o com a mínim a millorar l’aspecte de la ciutat en determinades zones més densificades i desfavorides, quan es pretenia preservar parts de barri; tot i que sovint amagaven les mateixes intencions de regeneració de teixits antics i amb poc rendiment econòmic amb la fàtua promesa de noves zones verdes. 24 Modificació de Pla General per a l’ordenació del Front Marítim del Poblenou des del Cementiri fins a la Rambla d’en Prim. 24 Imatge aèria de la fàbrica “la Paperera del Poblenou”\nFont: Registre de Planejament UrbanísticPrimer Projecte de reforma de la fàbrica “la Paperera del Poblenou”. En el projecte inicial no es\nconservava l’antiga fàbrica Can Saladrigas i el Carrer Bilbao no continuava fins al mar.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic1920 2006 Superposició de parcel·lari de 1920 i 2006 del Plànol de Barcelona\nFont: A.A.B. Autor: Martorell, Jornet-Llop-PastorEntre les actuacions de sanejament més salvatges del servei d’Urbanisme, podem trobar la que ha afectat a totes les mansanes del carrer Perelló, en l’antic front marítim del barri del Taulat. En aquest indret apareixien edificacions de planta baixa més una planta, les anomenades cases de cos, similars a la resta de construccions entre el carrer Taulat i el mar, que conformaven el barri compacte de pescadors del Poblenou. El 1957 el Ministerio de la Vivienda va construir un seguit de blocs de Planta Baixa més 7 pisos a l’actual Passeig de Calvell a escassos metres de la resta de cases. Amb aquest nou front, tant a prop del teixit històric es produïen de manera natural situacions de densificació, manca de salubritat i en definitiva, marginació urbana, augmentades per la proximitat amb els barris de barraques de la platja i per la manera de viure de les famílies més pobres, que veien en la zona un territori verge de fàcil apropiació i de poc interès per a la resta de la ciutat. La Modificació de Pla General 92/2796 del 1992 ja afectava a tot el front marítim del Poblenou i intentava solucionar els principals defectes del PGM a la zona, cadascun d’ells de caràcter molt divers. D’igual manera que amb el carrer Taulat, el Pla d’Ordenació Física del PGM augmentava el carrer Perelló a 20 metres d’amplada, tenint en el moment de la realització del Pla escassos 6 metres. La MPG del 92 transformava la cara inferior en una nova zona verda per esponjar la relació amb els blocs de pisos propers, i desafectava la façana de cara muntanya però amb un caire molt diferent a la zona anterior de Taulat, es va canviar de qualificació urbanística tot l’àmbit, de casc antic (12) a zona d’ordenació de volumetria específica (18) i es va augmentar la edificabilitat de manera sorprenent, de PB+1 a PB+4 al afavorir‐se del esponjament de la façana del davant. El resultat es pot observar a dia d’avui, 18 anys més tard, en el que els dos fronts han desaparegut completament. A la banda de mar segueix la promesa de condicionar aquell espai com a zona verda i a la banda de muntanya, després de tirar avall totes les edificacions del carrer s’està procedint a construir des del nou carrer Bilbao els nous edificis d’apartaments amb vistes al mar que donen l’esquena al barri antic i es volen relacionar amb els nous veïns de Diagonal Mar en comptes que amb els de l’antic barri del Taulat. No seria estrany que un dia d’aquí poc es decideixi que els blocs d’edificis que han generat aquest esponjament siguin massa vells i estiguin orientats a una classe social massa baixa com per gaudir de la primera línia de mar i s’enderroquin per donar pas a unes noves torres més altes i grosses i amb més necessitat d’espai al voltant. Un cop realitzat l’esponjament ja no hi ha temps pel record de la justificació de l’acció sinó per a la propera actuació on sempre el casc antic rep les conseqüències de l’oblit humà. El Desenvolupament econòmic del Front Marítim de Barcelona Tota intervenció urbanística porta implícita un pla de viabilitat econòmica que, en el marc que ens ocupa, sovint acaba traduint‐se en augment d’edificabilitat en les parcel∙les per poder compensar el cost de la intervenció. Aquest tipus d’operacions tenen com a conseqüència la desvirtualització i modificació del teixit urbà consolidat mitjançant tipologies constructives alienes al context històric. El sistema de planificació urbanística de Barcelona no és més que un exemple de funcionament d’una mentalitat capitalista basada en el benefici econòmic. L’Ajuntament té la doble vessant d’organisme que vetlla pel benestar físic, mental i ambiental del ciutadà, però alhora també es veu obligat a actuar com un altre agent en el sistema. I com a tal, cerca sempre el seu benefici, fins i tot a vegades per sobre de la gent que dona la raó de ser al propi consistori. 25 1932 Fotomuntatge del Pla Macià en la seva trobada amb la trama de l’Eixample\nFont: Arxiu històric del COAC1932 Imatge aèria del Pla Macià en el front litoral de Barcelona\nFont: Arxiu Històric del COAC1965 Pla de la Ribera en el front litoral de Barcelona\nFont: A.H.P.N Autor: Antoni Bonet i CastellanaProjectes com el fallit Fòrum de les Cultures del 2004, els diferents intents de remodelació del Front Marítim, des del polèmic Pla de la Ribera fins a les ordenacions de les illes del Passeig Taulat o el pla del 22@ només es poden entendre en aquesta voluntat de generar riquesa per sobre de qualsevol altre intenció de fons. El que diferencia cadascuna d’aquestes actuacions és l’argument que s’ha utilitzat per fer front a les mirades escèptiques de part de la població que perceben, a priori, com a dolent qualsevol actuació que es faci que surti del seu control. El Pla de la Ribera, amb diferents propostes entre el 1963 i el 1973, preludi de totes les actuacions al front marítim de Sant Martí, era una magnífica oportunitat per a la ciutat de recuperar tot el front marítim de cop, revaloritzant els terrenys adjacents a la línia de costa i de retruc la segona i tercera línia de mar; fent créixer la ciutat amb una planificació amb tots els motius i virtuts de l’arquitectura moderna i afrontar l’espai d’arribada de la ciutat al mar. Ara bé, sempre hi ha un preu a pagar i en aquest model de ciutat el casc històric del Poblenou havia de desaparèixer així com els ciutadans que havien viscut al barri tota la vida. L’Ajuntament va fer front a tota una incipient comunitat de veïns i es va aturar provisionalment la tan desitjada actuació en el front marítim gràcies a la pressió social marcant una fita de les reivindicacions veïnals en una dictadura política que ja veia la seva fi. La planificació del litoral seguirà sent una constant en els anys posteriors a la caiguda del règim franquista. La Barcelona dels Plans i Projectes o el concepte de les Àrees de Nova Centralitat, liderat pel urbanista Joan Busquets, en aquells moments cap de l’Àrea d’Urbanisme de Barcelona, va servir com a document per a afrontar la remodelació de diferents zones estratègiques de Barcelona durant les properes dècades, i que a dia d’avui algunes encara segueixen sent vigents. De les 10 àrees de nova Centralitat proposades per a Barcelona, quatre es trobaven en el districte de Sant Martí. (la futura Vila Olímpica, Diagonal Mar, la Plaça de les Glories amb l’extensió de la Diagonal cap al mar i la zona de la Sagrera, que comprenia un sector que arribava fins al nucli de Sant Martí de Provençals.) Després de la designació olímpica de la ciutat de Barcelona, en plena transició democràtica, la ciutat va encarar un període de transformacions sense precedents pel grau de complicitat existent entre l’Ajuntament i el sector privat amb l’objectiu comú de realitzar una transformació urbana sense precedents. L’objectiu de transformar aquestes zones implicava un esforç per part de l’Ajuntament d’aconseguir sòl, de manera accelerada per la designació olímpica que va suposar que entre el 1985 i el 1990 l’Ajuntament es dediqués a procurar‐se aproximadament 1.000.000m² 25 de sòl necessari per invertir els dos anys següents en la construcció de les Viles Olímpiques i les noves rondes de Barcelona. El Pla d’Àrees de Nova Centralitat es va seguir executant després dels JJ.OO. i en són un exemple les actuacions municipals del Fòrum 2004 o la remodelació de l’àmbit de la Plaça de les Glòries, i l’obertura de la Diagonal cap al mar. “La Segona Transformació”26 de la ciutat en període democràtic, no és més que la prolongació del mateix model de transformar la ciutat, amb la total ocupació del territori, fent‐la créixer a dintre del seu terme municipal o envaïnt els municipis veïns com en el cas del Fòrum amb el municipi de Sant Adrià del Besòs, o la Fira de Montjuïc amb el municipi d’Hospitalet del Llobregat. “Aquesta idea de creixement il∙limitat segueix un model també econòmic que té els seus orígens en el sistema fordista nord‐americà. Es basava en la predicció del futur i la planificació 25 Tal i com s’extreu del llibre de Juli Esteban, arquitecte i urbanista, director del Programa de Planejament Territorial de la Generalitat de Catalunya. ESTEBAN, Juli, El projecte urbanístic. Valorar la perifèria i recuperar el centre, Aula Barcelona. 1999 26\nBarcelona, la Segona Transformació, és el títol d’una publicació de l’Ajuntament de Barcelona per difondre les obres dutes a terme entre els anys 1986 fins al 1992. 26 2004 Imatge del projecte del Fòrum de les Cultures de Barcelona\nFont: Ajuntament de Barcelona2009 Estudi de les àrees de gestió i execució de l’àmbit del Poblenou Antic\nFont: Ajuntament de Barcelona Autor: Jornet-Llop-Pastorcom un dels sistemes fonamentals per a les empreses i les ciutats: el desenvolupament urbà i l’ordenació territorial. Aquest sistema, però, ja fa temps que va entrar en crisi i actualment ens trobem en una nova forma d’economia de mercat que modifica totes les estructures; també la ciutat, la seva planificació i gestió.”27 La resposta de l’Ajuntament a aquesta planificació tan intensiva que havia dut a terme i amb el constatat fracàs de la mediatització del planejament social i en definitiva urbà, del Fòrum de les Cultures, va comportar un gir en la seva política de gestió del planejament en la gran zona industrial del Poblenou. Aquesta gran zona industrial al centre de la ciutat, pendent de requalificar i de seguir amb el model de creixement econòmic a través de la constant regeneració del teixit, ha estat a l’ull de mira de les polítiques municipals. En el 2000 es creava el 22@, una Oficina externa als departaments de l’Ajuntament per tal d’estudiar urbanísticament i tractar l’àmbit de la millor manera possible. En el 2004, el 22@ es dividia en dues seccions, l’àrea d’urbanisme, i l’àrea d’economia, constatant la importància de la rendibilitat econòmica de l’operació per a l’Ajuntament de Barcelona. 27ALVAREZ, Ariadna, Reconsideracions sobre l’urbanisme a Barcelona, a La Veu del Carrer, nº 100 2007. 27 1894 Proyecto General de deslinde entre la población interior y su ensanche con sujeción al nuevo\nplano de urbanización de Sant Martí de Provençals. Delimitació de “zona interior”.\nFont: A.H.C.B Autor: Pere Falqués i Urpí2.2 Mecanismes de preservació del patrimoni a través del Planejament Reaccions al Pla Cerdà Des del primer moment de la aprovació del Pla d’Eixample de Cerdà, el 1859, el consistori martinenc va mostrar‐se contrari al projecte, era un pla que no tenia en compte els nuclis edificats de Sant Martí i els ignorava completament. Per poder explicar d’on venia aquesta oposició hem d’entendre el caràcter del Pla i els agents que hi intervenen. L’arquitecte de la corporació i assessor de Sant Martí era Antoni Rovira i Trias28, principal perjudicat i detractor del projecte Cerdà. Sant Martí va fer seves les crítiques del pla argumentant que no es respectaven les preexistències edificades del poble i atorgant al municipi un paper secundari en la futura Barcelona (no es preveien places ni equipaments importants en tot el Poblenou). El poble de Sant Martí va demanar a l’arquitecte Josep Simó Fontcuberta el mateix any 1859 un estudi sobre les implicacions del pla Cerdà en el municipi, per tenir una altra opinió al respecte: “Se nota en el propio plano una alteración completa; desde luego ha sacrificado el autor los edificios construidos y caminos existentes a las manzanas de casas que él pretende establecer, cortando, el día que los planos se pusieran en ejecución, la carretera general de Francia; destruyendo así mismo la mayor parte de las fabricaciones que dan vida hoy a este distrito municipal.”29 Sant Martí veia com la proposta de Cerdà anava, sense respectar la seva pròpia preexistència, en contra dels seus interessos: col∙lectius, com a municipi, i privats. I tot i que Barcelona, originàriament també es va oposar a la imposició del Pla Cerdà, va acabar fent‐se’l propi, per imposar‐lo de la mateixa manera que havien fet amb ella, als municipis veïns. Al procés d’annexió dels Pobles del Pla al municipi de Barcelona sorgeix un altre senyal de rebuig a un projecte d’Eixample en el que no tot eren beneficis. El procés va durar entre 1874 i 1897, en el cas de Sant Martí de Provençals, i es va estendre fins al 1921 amb el darrer poble annexionat, Sarrià. Aquesta annexió no va ser fàcil de dur a terme i només la intervenció de la Reina Regent Maria Cristina en plena crisi amb Cuba, va aconseguir desencallar el procés. Així i tot, els pobles en vies d’annexió tenien molts recels sobre aquesta intervenció, tal i com ho demostra la exposició adreçada a la Diputació Provincial de l’Ajuntament de Sant Joan d’Horta el 187730. 28 Antoni Rovira i Trias (1816‐1889) Arquitecte barceloní guanyador del concurs per al projecte d’Eixample de Barcelona que finalment va ser atorgat a Ildefons Cerdà pel Govern Central, contràriament al que havia dit el propi Ajuntament de Barcelona. Va destacar en urbanisme, en la construcció de mercats i equipaments públics i va ser un dels partidaris i encarregat d’enderrocar la ciutadella militar. “Antoni Rovira i Trias. Arquitecte de Barcelona” Babiano, E. Editorial Viena, Barcelona 2007. 29\nEn pag. 203 de “Els Barris de Barcelona. Volum IV” Manuel Arranz, Josep Huertas,… Ajuntament de Barcelona. Enciclopedia Catalana. 1997. 30\n“ (...) relativo a la preposición del Señor Maspons, (...) debo manifestarle: Este informe se reduce a que el pueblo de Horta en coro clama por su autonomía y por su independencia, por ahora, y sin prejuicio del acatamiento que tiene la costumbre de prestar a las disposiciones de la autoridad superior. 28 Una de les xemeneies més belles de Sant Martí, la de la fàbrica Bianchini, es trobava al que ara\nés el carrer d’Espronceda.\nFont: A.HDes de l’aprovació definitiva de la obligatorietat de l’execució del Pla Cerdà, s’obre un nou període urbanístic per al consistori martinenc caracteritzat per la subjecció a les directrius oficials i pels intents de control de la gestió del Pla de l’Eixample. Va ser una època convulsa, plena de complexitats on aquestes imposicions per una banda i limitacions en les funcions de l’Ajuntament, per l’altre, havien de compaginar‐se amb l’esclat demogràfic i el procés expansiu de la revolució industrial de finals de segle, que partia d’una altra dinàmica territorial. El Pla Cerdà, però, va idear una estructura d’aplicació de la normativa per tal de contrarestar els focus d’incompliment del mateix pla, limitant el paper dels consistoris dels pobles del Pla, entre ells Sant Martí, a la concessió dels permisos d’obres després d’haver‐ne procedit a l’aprovació del projecte per part del Govern Civil. Per tant, era aquesta autoritat, el Govern Civil, controlat per Madrid, la que havia d’assegurar la legalitat de la realització de les obres determinant, en primer lloc, l’alineació i rasant de les vies on s’havia de construir. El propi Ildefons Cerdà es va fer càrrec de la feina com a cap tècnic del Govern Civil fins al 1865. A més, la revolta de 1867, la crisi de govern que va portar el general Prim a ser primer ministre, i el sexenni progressista que el va seguir fins a l’adveniment de la primera República van aplanar el camí de la imposició del pla de l’Eixample i la seva ràpida posada en funcionament. Sant Martí va lluitar per mantenir les seves preexistències. Des del consistori martinenc, i el seu arquitecte municipal, Antoni de Rovira i Trias, es van posar mans a l’obra per formalitzar un contrapla, que no arribaria fins uns anys més tard, al 1879 ja es presenta un Pla General de Sant Martí de Provençals. Però no seria fins l’any 1894 quan es va produir la anhelada adaptació del Proyecto de Reforma y Ensanche de los alrededores de Barcelona per adaptar‐lo a la realitat existent. Aquest plànol de títol: Proyecto general de deslinde entre la población interior y su ensanche con sujeción al nuevo plano de Urbanización de San Martí de Provençals, com l’anterior, anaven firmats per Pere Falqués i Urpí31, arquitecte municipal de Sant Martí i Barcelona entre el 1889 i el 1914, període de grans transformacions per a Barcelona. L’arquitecte, nascut a la població veïna de Sant Andreu, va treballar per al municipi elaborant cartografies de la realitat de Sant Martí des del 1889, pel que era bon coneixedor dels nuclis existents (vegeu imatge amb els nuclis consolidats de Llacuna i Taulat) i de la importància de preservar per a la ciutat l’eix històric de Marià Aguiló. Per aquesta raó va modificar el traçat de l’Eixample en el seu pas pel Poblenou i el va adaptar al teixit existent. Partint de la base del (…) Los hortenses que en entusiasmo por todo lo que sea la grandiosidad de la madre patria no le van en zaga al Señor Maspons, verian ufanos que Barcelona pudiese competir con las más populosas ciudades del mundo, ..., pero en la actualidad no pueden menos de considerar intespectiva la realización del pensamiento....Y por mucho que se diga que la unificación (..)quedó reconocida en el plano del ensanche, (...) Así es que por ahora no puede menos que renunciar al consorcio con que se le brinda. Ataviase primeramente la dama, conquiste después el largo trecho agrícola que nos separa y, engalanada con hermosas calles, buenas avenidas y lindos paseos, acérquese con paso mesurado y cadencioso a la Villa de Gracia y a Sant Martí de Provençals, términos divisorios de esta localidad; y entonces, deslumbrada Horta por tanta coqueteria, se tendrá por muy dichosa en aceptar el enlace que hoy por hoy se halla en el caso de renunciar, ya que opina que le seria gravoso por cuanto no se le ofrecen garantías, ya que lo considera desventajoso y cuando menos prematuro; dejando sin embargo consignada su resignación sumisa a la partenal autoridad del Gobierno, sea cual fuere su decisión sobre la materia”. “Horta, cent anys fent ciutat”. Arxiu Històric d’Horta. 31\nPere Falqués i Urpí (1850‐1916) Arquitecte modernista andreuenc, desenvolupà les tasques d’arquitecte municipal, de Cap del Servei de Bombers de Barcelona i President de l’Associació d’Arquitectes de Catalunya (Actual COAC), realitzant molts equipaments públics i privats de gran qualitat com els Mercats del Clot i la Unió, la finalització de la seu del districte de Sant Martí o la torre de la fàbrica de Can Girona. 29 1976 Fragment de Pla General Metropolità colorejat.\nFont: Registre de Planejament Urbanístic de la Generalitattraçat de les mansanes de Cerdà només havia d’unificar dues, tres o quatre mansanes contigües, segons cada cas, per encabir el carrer històric o els nuclis més significatius del barri. El Pla de Pere Falqués aconseguia harmonitzar el traçat imposat amb les construccions existents. Per primera vegada, i tres anys abans d’annexionar‐se definitivament a Barcelona, Sant Martí tenia un plànol guia que podia determinar el futur urbà del seu municipi. Aquest pla era ambiciós en la seva voluntat de preservació. Primer de tot, va definir un límit de la zona urbana afectada pel pla Cerdà i li va anomenar Zona Interior, aquesta zona a protegir comprenia tot el barri del Taulat fins a Palo Alto, pujava entre els carrers Llacuna i Lope de Vega fins a la Gran Via i recollia completament els barris del Clot, de Camp de l’Arpa i de Sagrera, que en aquella època formava part del municipi de Sant Martí, tot i tenir una relació més propera amb Sant Andreu. Tot i així, en Pere Falqués, ja havia entès la importància de les vies expressades pel pla de Cerdà i no es va oposar a la obertura de la Diagonal ni de la Gran Via. No passava el mateix amb d’altres vies, de caràcter secundari al Pla com el carrer Aragó, o la pròpia Rambla de Poblenou, el Paseo del Triunfo. Pel que fa al Carrer Aragó, en tot el seu traçat tenia un ample de carrer lleugerament més gran per poder passar una línia de ferrocarril semi soterrada que feia la connexió entre l’Estació de Passeig de Gracia amb l’Estació de França. L’ample del carrer es tornava convencional a partir de la Diagonal en direcció Besòs, quan la seva funció de connexió ferroviària ja s’havia acomplert i deixava de ser una via singular. Així ho entenia en Pere Falqués i no tenia inconvenient en salvar el casc urbà del Clot en detriment de la via de comunicació. Avui dia, s’ha demostrat que gràcies a aquest augment de secció i el soterrament complet de les vies de tren, el carrer Aragó és una artèria important de connexió urbana, tot i que encara avui dia el tram entre Aragó i Meridiana es troba afectat per les noves alineacions (que confereixen aquest ample excepcional al carrer i que Cerdà no havia planejat) i el tram entre Meridiana fins al Besòs té un altre caràcter. A la Rambla de Poblenou passava quelcom similar, es prioritzava l’edificació existent per sobre del viari. No es considerava important la connexió de la Rambla amb el Clot i quedava confinada entre Pere IV i el carrer del Taulat. Potser Falqués pensava que la Rambla de Poblenou no havia de tenir cap funció de connexió i només de centralitat, no es va pensar en cap moment en la necessitat d’ampliar‐la, perquè no era menester fer‐ho, salvant el front consolidat d’edificacions de Pere IV. El Pla General Metropolità Després del Plan Comarcal de 1953, el Plan Provincial de 1959, el Plan Director del Área Metropolitana de Barcelona de 1968 i del Plan de Ordenación de 1973, finalment el 1976 sorgia un Pla que englobava els 27 municipis de l’Àrea Metropolitana de Barcelona i que havia de durar fins a l’actualitat. Com ja hem explicat, aquest Pla General del 1976 tampoc preveia la prolongació de la Rambla de Poblenou. Aquest pretenia reordenar el territori en tots els seus aspectes, el viari, la densitat de construcció, l’ús del sòl, els equipaments... i ajudar a afavorir la seva transformació. Era una visió unitària i coherent per un model de ciutat que ha servit de base per a tota la planificació futura amb figures que han permès la seva definició a partir de Plans Especials, PERIs o Plans Parcials, o inclús la modificació del propi pla, amb les Modificacions de Pla General, MPG, comportant així la pèrdua de coherència interna del PGM, fins a l’extrem que en tot l’àmbit de Sant Martí seria difícil trobar una zona que no hagi quedat 30 afectada d’una manera o altra per alguna modificació o Pla Especial, tal i com es pot veure al gràfic elaborat per l’Arxiu Crític Model Barcelona del districte de Sant Martí. Com apareix a la cita introductòria d’aquest capítol del cap de redacció del Pla General, Josep Antoni Solans, segurament ja hagi arribat l’hora de realitzar una reelaboració completa del Pla, per la doble necessitat de repensar el territori amb uns altres punts de mira més acords amb les sensibilitats i interessos actuals, i per fer front a la inoperància d’un territori marcat per les successives transformacions de la ciutat que impedeixen reconèixer una clara idea de ciutat. Tot i així, el PGM va suposar una revolució en el mètode urbanístic de planificació territorial; va ser el primer Pla Metropolità de tot l’Estat. El PGM dividia la ciutat en qualificacions urbanístiques que responien a un determinat ús del sòl o una voluntat d’actuació en el teixit. Cada qualificació tenia darrera una normativa específica que determinava la voluntat del pla, diferenciant les qualificacions en dos tipus: els sistemes (infraestructures, parcs, zones verdes, equipaments) i Zones en sòl urbà (bàsicament el que fa referència a les edificacions). Actualment existeixen més de 350 claus urbanístiques de les 38 inicials. De totes aquestes qualificacions, en el Poblenou històric, només n’hi havia quatre: la zona 7a d’equipaments, i les zones 12, 13a i 14b. Tal i com es pot veure en el plànol adjunt, les zones 14b són aquelles que impliquen una remodelació física per part de privats32 i que s’ha de transformar a través de PERIs, (i que a dia d’avui ja han canviat totes de qualificació) una zona que havia quedat exclosa del casc antic degut a una previsió d’operacions prou significatives com per modificar completament la zona afectada. En aquest cas, el carrer Bilbao s’havia de prolongar fins al mar traspassant una zona de barreja de residencial i industrial, per una banda, i la zona de prolongació de la Rambla de Poblenou per l’altra, reduint el casc antic del Poblenou a la zona amb les qualificacions urbanístiques 12 i 13a. El PGM dictaminava que de tota l’Àrea Metropolitana només el casc antic del centre de Barcelona s’havia de preservar, pel que va diferenciar Ciutat Vella amb un 12b i la resta de cascs antics com a 12, Casc antic de substitució de l’edificació antiga. Es reconeixia una trama diferent a la resta, però no es contemplava que fos significativa com per a que fos conservada. A més, la zona corresponent a la Rambla de Poblenou, que seguia el Pla Cerdà, no era considerada casc antic, al ser un teixit similar a la resta de l’Eixample, i l’atorgava la qualificació de 13a, densificació urbana intensiva, permetent més remuntes de les que ja n’hi havia. La MPGM en l'àmbit del centre històric del Poblenou Calia una actuació que reformulés la normativa específica del Poblenou, de del camp del Planejament i amb una intenció de preservar el que quedava després de la materialització en gran part del PGM i les següents modificacions d’aquest. Per a tal efecte, des de l’oficina del 22@ es va delegar la tasca d’estudi i de redacció del Pla Especial de Protecció del Poblenou Antic (PEPPA) a l’estudi d’arquitectura i urbanisme, Jornet‐Llop‐Pastor SLP. Al 2004 32Definició de l’article 353 del PGM corresponent a les zones 14: Corresponden las «zonas de remodelación» al suelo urbano en que la calidad de la vida propugnada por este Plan General hace necesaria la transformación, modificación o sustitución de los usos en un proceso dinámico continuado de mejora urbana con aumento de los niveles de dotaciones comunitarias. 31 presentaven el seu estudi i a inicis del 2010 la Modificació puntual del PGM aconseguia l’Aprovació Definitiva, justificant d’aquesta manera la necessitat del Pla: “En la modificació proposada, la justificació de la mateixa rau precisament en la necessitat de l’adaptació de les vigents normes urbanístiques del PGM a l'objecte de la preservació dels valors patrimonials i tradicionals presents en el nucli antic del Poblenou, com elements identitaris d'un barri històric de la ciutat de Barcelona, que ha sofert significatius canvis urbanístics en els darrers anys, per la mateixa transformació del conjunt de la ciutat i en particular pel més extens barri del Poblenou, que inclou el territori més enllà del delimitat en la aquesta modificació puntual.”33 El PEPPA modifica les claus urbanístiques del barri passant de 12 a 12PNa, comprenent “les edificacions que conformen els teixits urbanístics més antics del Poblenou i que en la seva major part formaren els primers nuclis urbans a partir del que es configurà el barri antic del Poblenou.” De 13 a 13PNe, zona del Poblenou‐Eixample, al voltant de la Rambla de Poblenou, amb estructura d’eixample; i finalment, 13PNp, per a les edificacions dels interiors d’illa amb passatge. La proposta de preservació d’aquest pla, està feta des del punt de vista del urbanisme i emfatitza la preservació dels fronts patrimonials, les façanes que donen sentit als carrers del Poblenou, es proposen mesures a favor de la rehabilitació i en contra de la obra nova, per tal de respectar al màxim l’aspecte del barri. I tot i que sí que proposa nous edificis a protegir i incorporar al Catàleg de Patrimoni Arquitectònic de Barcelona, es determinen només els fronts de façana com a elements a protegir pel propi pla, deixant de banda aspectes tan vitals per a la vida d’un edifici com la preservació del parcel∙lari, la tipologia edificatòria, mesures contra els processos de gentrificació associats a les regeneracions dels cascs urbans o el propi ús quotidià tant en Planta Baixa com a les plantes pis. En el PEPPA sorgeix un solapament, o si més no, un augment de recursos encarats a la protecció del patrimoni arquitectònic, conjuntament amb el Catàleg. Cadascun dels recursos de la ciutat delega en l’altre una part de la protecció fins al punt que a dia d’avui, apareix un buit entre un i l’altre i entre la constant modificació del PGM i l’absència de correspondència de revisió del Catàleg d’elements a protegir de la Ciutat de Barcelona. En el proper capítol veurem com és de vital la preocupació per l’activitat en accions de protecció de centres històrics, i quins són els agents, sovint fora de l’Ajuntament, que vetllen per protegir aquest altre patrimoni intangible. Alhora que analitzarem les diverses propostes per part de la municipalitat per tal de forçar el canvi de l’ús de les activitats que es duen a terme al Poblenou. 33 Modificació Puntual del PGM en l’Àmbit del Poblenou Antic. Memòria Justificativa, pàg. 13. 32 3. L’activitat comercial, el motor de la Rambla “Il à déux choses dans un édifice, son usage et sa beuté. Son usage apartien au propiètaire, sa beuté à tout le monde. C’est donc dépasser son droit de le détruire” Victor Hugo Guerre aux démolisseurs. Revue des Deux Mondes. 1832. 33 Estudi dâ€™equipaments comercials en planta baixa al barri.\nFont: Jornet-Llop-Pastor3. L’activitat comercial, el motor de la Rambla La societat ha canviat i la concepció dels seus drets ha evolucionat molt des de la cita de Victor Hugo que precedeix aquestes línies i que es va escriure emfatitzant la voluntat de preservació dels edificis de la ciutat com part del seu patrimoni. Ara bé, considerem que avui dia, l’activitat d’una determinada part de la ciutat s’entén, cada vegada més, com part del seu valor i de la seva bellesa, i per tant, serà objecte d’igual regulació i control pels agents competents que intentaran treure el màxim profit potenciant el seu ús, o adaptant‐lo a les noves necessitats. L’ús d’un edifici pertany al seu propietari però aquest no té el dret a decidir canviar‐lo, tal i com succeeix amb els edificis en els que es produeix l’activitat realitzada, que estan subjectes a una normativa. 3.1 Polítiques de Canvi d’ús En aquest apartat volem fer esment de com està de relacionat l’ús habilitat de cada espai de la ciutat amb el seu desenvolupament òptim, implicant en això una generació de riquesa i progrés econòmic. L’estancament de la transformació industrial Des que el PGM dictaminés les qualificacions urbanístiques de tota Barcelona i la seva Àrea Metropolitana, al Poblenou es va congelar un procés que s’havia començat cent anys abans. Com ja hem vist en els capítols anteriors, el Poblenou es caracteritza per la barreja de parcel∙les de mida gran d’ús industrial, al costat de teixits residencials, sovint lligats a l’activitat de les pròpies indústries. Era comú relacionar els habitatges dels treballadors amb el seu lloc de treball, ubicant les vivendes a la vora de la fàbrica. A mida que les fàbriques creixien, augmentava la necessitat d’espai per als treballadors, i per a la pròpia fàbrica, imposant la tipologia de fàbrica d’estil manxesterià, en un edifici amb diversos pisos. Producte de les diverses crisis econòmiques que ha hagut, algunes de les fàbriques començaven a cedir part dels seus terrenys, o inclús tota la propietat, a promotors privats que reparcel∙laven i construïen edificis residencials de diversos pisos, aconseguint el màxim rendiment econòmic del sòl comprat. D’altra banda el teixit industrial també s’ha anat renovant a mida que el tipus de producte a manufacturar canviava i es transformava amb als avenços tecnològics de cada època. El procés de transformació del teixit industrial del Poblenou ha estat viu i ple de canvis per adaptar‐se per si sol als nous requeriments de la societat, i així ho reflexa la ciutat construïda, però la normativa de Planejament ha suposat un estancament de la ciutat en l’àmbit de la renovació del teixit. Podem veure aquest estancament de dues maneres diferents, la inactivitat i tancament de certes industries per manca d’adaptabilitat als nous temps ha permès mantenir‐les fins a dia d’avui, i s’han pogut incorporar al catàleg de Patrimoni amb la revisió del 2006 produïda pel 22@, per una banda; o per l’altre, el tancament de les fàbriques ha produït un deteriorament progressiu de les edificacions que ha devaluat la pròpia obra arquitectònica, i també tot l’entorn en el que estava inserida. A principis del 2000, el barri del Poblenou estava desestructurat i decadent tant en aspecte i ús del sòl que tenia. No s’estava aprofitant l’enorme potencial d’una zona cèntrica de Barcelona i moltes de les fàbriques estaven tancades i el sector estava descuidat completament. 34 La renovació pautada del 22@ És en aquest sentit en què l’Ajuntament i el 22@ decideixen actuar de manera deliberada en l’ús específic de l’àmbit industrial del Poblenou. El 22@ pretén integrar un espai de forta vocació d'activitat econòmica amb la corresponent implantació d'un significatiu espai per la generació de llocs de treball orientat en dos vessants, nous espais “per a la concentració estratègica d’activitats intensives en coneixement” alhora que la regeneració urbana que necessitava. Es trasllada una part de la Universitat Pompeu Fabra, les Facultats relacionades amb la Comunicació a la zona en remodelació entre la Diagonal i Pere IV i la Universitat Oberta al nou tram de la Rambla de Poblenou i es donen facilitats per a la implantació d’empreses amb activitats afins a l’objectiu estratègic de dotar la zona d’empreses punteres en els camps de la innovació, coneixement, Media i noves tecnologies. Tot un entramat de gestió urbana en el que tot just s’estan materialitzant ara les primeres construccions i que alterarà radicalment l’activitat del barri.34 Aquestes noves construccions que venen a materialitzar les modificacions ja planejades als anys 90, són grans multinacionals en grans edificis, tal i com es pretenia, que miren inclús més enllà de les fronteres estatals. En un article publicat al diari la Vanguardia, firmat pel periodista Llàtzer Moix, s’analitza la importància de facilitar aquest nou enfoc de les empreses que s’implantaran a la zona: “(…)el distrito 22@, nódulo con futuro en la red de ciudades que ya es el mundo. Este factor global es determinante a la hora de analizar el modelo o la identidad que Barcelona está adquiriendo en el siglo XXI. Hoy es imposible vivir de espaldas al mundo, en refugios autárquicos. Para algunos, la identidad de Barcelona sigue anclada en referentes románticos. Pero, en realidad, depende cada día más de factores externos. De hecho, el equipo local no puede jugar en otro terreno sino en el global. Puede, eso sí, elegir su estilo de juego y de vida, su modelo–. Y, a tal fin, debe consolidar y mejorar los pilares que sustentan su identidad, su ambición y su atractivo.”35 La diferència entre aquesta adaptació de l’ús del sol i les anteriors que s’han produït al Poblenou, és que és la primera dirigida i orientada pel propi Ajuntament, accelerant un procés que hagués passat d’una manera més lenta i segurament més difusa. Pel que fa a l’activitat del sector de serveis, industria i comunicacions, la pregunta que cal fer‐\nse és si aquesta nova activitat ha desplaçat i expulsat una activitat menor, de petita empresa, autoregulable, que existia al barri i que era la principal força motriu de canvi i adaptabilitat del teixit i que ara amb les noves i grans companyies no deixen espai per a aquest altre teixit, que s’havia format a l’ombra dels tancaments de les grans empreses als anys 60. El benefici econòmic i publicitari de la operació potser no beneficia tant al barri com ens estan fent creure i caldrà esperar a la segona onada d’empreses que s’instal∙lin al 22@, el caràcter i la cohesió amb el teixit que pretenen tenir. La mirada introspectiva, que busqui la complicitat amb el seu territori i els habitants que hi hauran de viure, resta encara per fer. La preservació tan curosa de les tipologies industrials antigues i la intenció de reconvertir‐les en noves empreses, pot ser només una operació de maquillatge apel∙lant a la memòria històrica física del territori, però absent de l’altra memòria 34 Vegeu per més informació la pàgina del 22@ www.22barcelona.com MOIX, Llàtzer, publicat a Revista Culturas de La Vanguardia, el 19 de març del 2008. 35 35 1886 Façana de projecte del Mercat de la Unió. Obra de Pere Falqués.\nFont: A.H.P.N.Imatges del mercat després de la remodelació del 2005.\nFont: A.H.P.N.més immaterial, o intangible, com ara es diu a l’altre Patrimoni col∙lectiu que engloba les raons per les quals la ciutat és tal i com la coneixem. Però aquest és un problema produït, una vegada més, per la manera en què la ciutat es gestiona, amb límits infranquejables que divideixen a banda i banda del carrer, maneres, a vegades oposades, d’entendre la ciutat. La realitat és que l’àmbit de transformació del 22@ no és tan diferent que la zona del Poblenou antic ara protegida amb una nova normativa citada parcialment al capítol anterior. I els models de ciutat que es proposen en cada cas semblen irreconciliables; el sector industrial pot restar tranquil perquè la zona històrica a protegir es manté, (el que ha arribat fins a avui dia) i no es necessita produir ciutat, entre d’altres raons, perquè des de l’Ajuntament tampoc se li exigeix. Quan Llàtzer Moix en un altre fragment del citat article defensa el canvi de perspectiva de l’Ajuntament respecte l’ús que havia de tenir la zona industrial del Poblenou al∙legant que “se implementara un polo de desarrollo asociado a la comunicación, las nuevas tecnologías, la biomedicina y la energía, allí donde se iban a levantar, exclusivamente, más viviendas y oficina”, s’oblida de dir com són d’importants per a la cohesió d’una ciutat aquestes oficines de sector indeterminat i obert a la necessitat del mercat i de la societat, i les vivendes que donen sentit a tota una trama urbana. De la mateixa manera que Gerard Maristany es pregunta en relació a l’Eixample de Barcelona: “¿Es una utopía igualitaria proyectar un ensanche sin industrias, que acaba convirtiéndose en espacio de burguesía? “36, es podria dir el mateix del Poblenou, sobre un espai a prop del centre de la ciutat encarat únicament al sector industrial, sense fer una clara planificació de la seva barreja amb un teixit residencial, que va enfocat a grans empreses globalitzades. 36 MARISTANY, Gerard. Revista Digital Metropolis, any 2008. 36 Fàbrica Can Saladrigas, reconvertida en biblioteca municipal i casal d’avis.\nFont: A.H.P.N.Imatge del Casino l’Aliança del Poblenou, centre de la Rambla de Poblenou i punt de trobada\nde la gent del barri.\nFont: A.H.P.N.3.2 Entitats de protecció i foment d’activitats Els eixos comercials. La Rambla de Poblenou i Marià Aguiló Contràriament al caràcter persuasiu de la intervenció en el teixit industrial adjacent a la Rambla de Poblenou, el nou Pla de Protecció del Poblenou, que ha de regular la seva activitat, tracta de manera molt puntual tota la qüestió dels usos, sobretot en Planta Baixa que és un canvia més el tipus d’activitat realitzada i es limita a donar un seguit de normes per afavorir la instal∙lació de comerç en detriment de l’habitatge: De manera general, amb la regulació de les condicions d’ús, aquesta modificació puntual vol potenciar per una banda la presència d’activitats diverses al carrer, que en definitiva han de garantir la bona salut del teixit social i econòmic del barri, i per altra garantir el bon nivell d’habitabilitat en els passatges i carrerons on s’hi troben molts usos residencials en els plantes baixes, evitant els possibles usos incompatibles o molestos per als residents. Amb aquest sentit, no s’admeten nous usos residencials en les plantes baixes en la zona de Poblenou‐eixample i en les edificacions d’alçada igual o superior planta baixa i dues plantes pis de la zona Poblenou‐antic, ni en la zona Poblenou‐passatges. S’exceptua d’aquestes determinacions, aquelles parcel∙les que per la seva dimensió no puguin tenir cabuda l’activitat o comerç en planta baixa i l’escala d’accés als habitatges al mateix temps, per tant en aquests casos excepcionals, s’admetrà l’ús d’habitatge en planta baixa. D’aquesta manera es vol potenciar el comerç i les activitats tant del teixit d’illes Cerdà com dels eixos principals del teixit antic com Marià Aguiló, Taulat, etc... i mantenir el caràcter residencial dels passatges i carrerons de poca alçada. El Pla es limita a protegir l’activitat residencial en els passatges i a fer el mateix amb l’activitat comercial als eixos principals de comunicació. Trobem que de l’extens pla de Protecció de tot el barri, no s’ha realitzat un anàlisi a fons de les activitats característiques de la zona i s’ha deixat decididament de banda una possible protecció individualitzada de cada comerç o de cada activitat, regulant‐ne el canvi o permetent certes variacions. De fet, encara que de manera anecdòtica, aquesta no és la primera acció per potenciar una activitat comercial tradicionalment molt present tant a la Rambla com al carrer Marià Aguiló i que s’ha anat desenvolupant al voltant d’aquests eixos i dels equipaments que són el focus d’atracció social principal, com ara el Mercat de la Unió, el Casino de L’Aliança o l’Ateneu la Flor de Maig. Podem diferenciar tres tipus d’equipaments al barri segons el grau de proximitat que estableixen amb els seus usuaris. Els equipaments de ciutat, que són aquells necessaris per al funcionament de Barcelona, i que atrauen gent de tota la ciutat cap a ells. Un bon exemple d’aquest tipus és el Cementiri de Poblenou, el Centre Comercial Glòries o la zona verda més gran de Barcelona, la platja. Aquests equipaments tot i ser condicionadors de certs fluxos de gent, principalment a través d’un mitjà de transport privat, no afecten directament al teixit urbà de la Rambla, al trobar‐se en posicions lleugerament apartades del casc històric donades les seves mides. Els equipaments de barri generen uns punts singulars al casc antic que serveixen per donar centralitat a certs indrets i alhora dirigir els fluxos dels peatons. Són el cor del barri i tenen una 37 Imatges de portades de diaris de Sant Mart铆. Existia una llarga tradici贸 reivindicativa\ni divulgativa al barri.\nFont: A.H.P.N.posició especial. El Mercat de la Unió37, obra de l’arquitecte Pere Falqués, n’és el millor exemple: Una construcció exempta, envoltada d’un carrer perimetral i que connecta directament amb el carrer Marià Aguiló, el carrer principal i consolidat, i amb la Rambla de Poblenou en segona instància. A la Rambla ens trobem el casino de l’Aliança en una posició centrada respecte al traçat original de la Rambla que actua com a centre de l’activitat conjuntament amb l’orxateria38 més famosa del barri al mateix creuament i principal punt de trobada de la zona. Són aquests equipaments els que han condicionat el creixement del teixit urbà al barri i dels que s’ha de tenir especial cura si es vol seguir mantenint l’activitat comercial que ha caracteritzat la zona. La lluita continua, l’associacionisme reaccionari. Des de l’Ajuntament, i la Diputació de Barcelona i l’Institut Municipal de Mercats de Barcelona s’han elaborat diversos estudis com el Pla de Mercats de Barcelona, amb la finalitat d’analitzar i millorar la capacitat comercial d’aquest equipament públic. Les conseqüències d’aquests estudis han estat les reformes de cada Mercat, dotant a la majoria d’ells d’una zona de supermercat a la vegada que les parades tradicionals del mercat per tal de seguir atraient el màxim nombre de persones possibles, com passava antigament. El Mercat de la Unió s’ha reformat interiorment els anys 1923, 1945, 1966 i finalment ara fa cinc anys, al 2005. Aquests esforços de renovació no haguessin estat capaços sense la col∙laboració de tot un seguit de col∙lectius de barri, aliens a l’estructura de l’Ajuntament que han fomentat per si sols, o a través de l’Ajuntament les activitats que disposa el barri. La Associació de Comerciants del Mercat Municipal de la Unió, va col∙laborar de manera activa en la renovació del mercat, l’Associació de l’Eix Comercial de la Rambla de Poblenou, o les mateixes Associacions de Veïns de Poblenou (AAVV Poblenou) o de Taulat (AAVV Taulat), com moltes altres, són també fonts de pressió sense les quals no es gaudiria de la vitalitat dels seus espais. Es fa patent com la municipalitat va endarrerida respecte la pròpia consciència ciutadana en la preservació de l’activitat o del propi teixit comercial així com dels interiors de les botigues tradicionals. Tal i com passava en les dècades dels 80 i 90 amb les mobilitzacions ciutadanes pel Patrimoni físic a preservar, i la iniciativa d’associacions privades com el propi col∙legi d’Arquitectes, les incipients Associacions de Veïns, o d’altres col∙lectius; avui dia som testimonis d’un nou moviment en defensa d’un altre tipus de patrimoni que requereix igual d’atenció i que cada vegada es fa més difícil tractar amb l’objectiu de preservar un bé d’interès col∙lectiu. Veus crítiques i militants de la preservació del Patrimoni com la geògrafa Mercè Tatjer afirma convençuda en una entrevista a la revista Carrer, de la Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona, que en els darrers quaranta anys “Barcelona ha canviat en positiu, en gran mesura, gràcies a les reivindicacions veïnals que comptaven amb el suport de professionals compromesos i de les institucions”. Tot i que a l’última dècada hàgim “fet una reculada en la consecució d’equipaments i espais públics alhora que s’ha apostat per una ciutat massa orientada al sector dels serveis”. La receptivitat del govern municipal, diu, també s’ha reduït ja 37 El Mercat de la Unió, 1889, és una obra de l’Arquitecte municipal de Sant Martí, Pere Falqués, autor de molts dels equipaments del districte com per exemple el Mercat del Clot del 1889, l’actual seu del districte, a la Plaça Valentí Almirall o la Torre de les Aigües. 38\nPer destacar un fet tan delicat com l’activitat comercial, hem d’entendre els costums i tradicions que perduren en el barri. Un bon exemple d’aquestes tradicions l’exemplifica l’orxateria “Tio che”, fortament arrelada en el barri (des de 1912) i punt de trobada principal de la Rambla. www.eltioche.es 38 que si bé “és cert que avui hi ha més mecanismes de participació, aquests són tan dirigits i encarcarats que han esdevingut perversos”.39 Una perversió que passa factura a aquells que intenten endinsar‐se en el sistema kafkià de l’administració i que posa a prova la capacitat de resistència física i implicació moral d’una societat malauradament cada cop menys involucrada i desvinculada emotivament amb el territori on viu. 39 TATJER, Mercè. Revista Carrer nº 114, noviembre de 2009, página 41. 39 4. Repensar Icària «Barcelona, cuya transformación olímpica cosechó premios internacionales, suscita desde hace años descontento y críticas. ¿Qué ha cambiado?¿ Cómo ha evolucionado el ‘modelo Barcelona’?» Joan Vigó i Prat 40 4. Repensar Icària A mitjans de segle XIX, un grup de socialistes utòpics seguidors de les idees d’Étienne Cabet40, l’autor del llibre Viatge a Icària, va instal∙lar‐se a prop de la Plaça Prim, antigament dita Plaça de Santa Isabel, al cor del barri del Taulat, en unes cases de pescadors amb l’anhel de viure en una societat més justa i igualitària. Els socialistes utòpics anhelaven un comunisme, premarxista i preanarquista, on no existís la propietat privada ni els diners. En aquesta incipient formació utòpica, hereva dels primers plantejaments teòrics de comunitats ideals descrits a la República de Plató, a la Utopia de Thomas More, i directament influenciada per les teories de Fourier, s’estava gestant la construcció del nou barri del Taulat. Sobretot s’estava generant el caràcter del barri, un barri obrer, d’esquerres i associatiu, que fins i tot el propi Cerdà va anomenar Icària, amb capacitat de fer néixer cooperatives obreres com La Flor de Maig o Pau i Justícia, i atraure personatges il∙lustres com Narcís Monturiol41, Josep Anselm Clavé o Abdó Terrades. D’aquests personatges només ens queda la memòria del que van ser i del que van impulsar. La història ens explica que tots els intents de comunitats de socialistes utòpics van fracassar per diverses raons, però sobretot per mala administració i planificació. De totes maneres, la seva llavor cultural va seguir creixent i a dia d’avui el seu llegat segueix viu en la forma dels edificis que van construir, de la tradició de les cooperatives obreres i del caràcter reivindicatiu de la seva gent: el desig d’un món millor. Aquest capítol de la història de la nostra ciutat ens pertany i defineix a tots i és el deure de la nostra societat prendre el relleu sobre la planificació del nostre futur. Com deia Alexis de Tocqueville, tota època somia amb la seva època futura. Per materialitzar aquest somni cal fer‐ho, però, mitjançant els mecanismes actuals sense renunciar a aquelles idees inicials. El perill de desaparició del Patrimoni Cultural té com a conseqüència necessària que la societat generi mecanismes per protegir‐se d’ella mateixa i de les sinergies latents derivades del sistema capitalista. Si la paraula protegir42 implica que s’ha de “cobrir”, a través d’un altre element allò que està en risc o perill, tot sembla indicar que aquest vel ha de venir de la mà del mitjà de control més desenvolupat de la societat: l’Urbanisme. Hem explicat al primer capítol com ha evolucionat el procediment de catalogació i protecció d’edificis (part substancial però no la única del Patrimoni Cultural de Barcelona) des del camp de la catalogació històrica i justificació estètica, fins a una protecció eficient a través de la integració de la informació del Catàleg en les dades urbanístiques del Punt d’Informació Cartogràfica. 40 Étienne Cabet (1788‐1856), filòsof, teòric polític francès i socialista utòpic. Va ser el fundador del moviment icarià, fundant noves colònies als Estats Units i influent en el moviment obrer d’Europa a través dels seus llibres, entre els quals destaca Viatge a Icària, publicat el 1842. 41\nNarcís Monturiol, (Figueres, 1819 — Sant Martí de Provençals, 1885), polític, periodista, inventor i pintor català dedicat, sobretot, a la causa progressista, va ser un destacat membre del Partit Republicà i home d’idees socialistes i comunistes. Difusor dels ideals del socialisme utòpic a través de la seva pròpia impremta editant La Fraternitat, el primer diari comunista d’Espanya.\nProteger: Resguardar a una persona, animal o cosa de un perjuicio o peligro, poniéndole algo encima, rodeándole, etc. (Extret del Diccionari de la Lengua Española de la Real Academia.) Protegir: Cobrir o defensar (algú o alguna cosa) contra allò que l'amenaça, contra un perill, un dany. (Extret de la Enciclopèdia Catalana) 41 El resultat d’una protecció i catalogació cada vegada més exhaustiva de la ciutat comporta una pèrdua d’utilitat del Catàleg per dues raons: la primera ve donada per la seva difícil operància deguda la creixent magnitud del Catàleg. Si tots els edificis històrics són incorporats al catàleg, aquest perd la seva raó d’existir. Si tot és vàlid, res té valor. (Es compleixen deu anys de la darrera revisió íntegra del Catàleg i una futura revisió implicarà un augment considerable dels elements a incorporar, tal i com ha succeït en les darreres revisions.) La segona raó té a veure amb l’augment de conscienciació dels planificadors urbans de Barcelona de la importància de la preservació de la ciutat tradicional. En el segon capítol hem constatat les virtuts d’aquesta planificació intensiva, que pot aprofundir en estudi de parts concretes de la ciutat i pot elaborar plans de protecció tan detallats com l’aprovat recentment al Poblenou, o la incorporació al Catàleg de Patrimoni dels edificis industrials en l’àrea del 22@. La magnitud de la documentació demanada per desenvolupar qualsevol figura de planejament urbanístic obliga a desenvolupar‐lo per parts o sectors per motius d’operativitat. Sovint es troba a faltar un punt de vista més global que interrelacioni zones contigües de la ciutat i sàpiga generar les transicions necessàries en aquesta visió tan detallada de la ciutat. El ciutadà es mou lliurement per tota la ciutat sense entendre de plans urbanístics, perquè són aquests els que han de respondre a les demandes d’una planificació de ciutat que respongui a la pròpia activitat quotidiana dels seus habitants. L’activitat al carrer, el comerç i qualsevol acte públic d’apropiació de la ciutat són factors molt complexes i punts de risc en la nostra societat. Per aquesta raó, en el tercer capítol hem explicat la fragilitat d’aquest patrimoni intangible de Barcelona i com certes polítiques de control i reorientació de l’activitat poden suposar una pèrdua d’aquesta memòria històrica tan estretament lligada amb la formació de la ciutat. Afortunadament, un seguit d’associacions del barri estan permanentment vigilant i controlant que els objectius de desenvolupament de l’Ajuntament siguin profitosos per al propi barri. Tal i com va passar amb les lluites per la protecció del patrimoni arquitectònic, als anys 80, és la pròpia ciutat i els seus ciutadans els primers en mobilitzar‐se per la preservació d’unes activitats que són la seva pròpia herència cultural. Com deia Léonce Reynaud: "le tracé d'une ville est oeuvre du temps, plutôt que d'architecte" i és precisament aquest temps qui donarà la raó a determinades polítiques urbanes davant d’altres menys encertades. Confiem no haver de pagar pel camí un preu massa alt per saber‐ho. 42 5. Bibliografia 43 5. Bibliografia AAVV; La recuperación de una zona degradada: el modelo de Ciutat Vella en Barcelona, Barcelona: Promoció Ciutat Vella S.A., 1993 AAVV.: Catàleg del Patrimoni Arquitectònic Històrico‐Artístic de la Ciutat de Barcelona. Barcelona, 1987. AAVV: La ciutat sostenible. Ed. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Barcelona, 1998. AAVV: Poblenou: la fábrica de Barcelona. Ed. Ajuntament de Barcelona. Sector d’urbanisme. Barcelona, 2002. AAVV: « Ciutat del Coneixement ». Els monogràfics de Barcelona. Metròpolis Mediterrània. Núm. 1. Barcelona, 2001. AAVV: Fet al Poblenou. Un recorregut visual per més de 150 anys d’història. Arxiu Històric del Poblenou. Barcelona, 1996. ACEBILLO Marín, J.A., El Progresivo cambio de escala en las intervenciones urbanas de Barcelona (1980‐\n1992), en Urbanismo Coam N. 17, 1992. AINAUD, J.; GUDIOL, J; VERRIÉ, F.: Catálogo monumental de España. La ciudad de Barcelona, Madrid, 1947. AJUNTAMENT DE BARCELONA, Arees de nova centralitat /New downtwn areas, Barcelona: Ajuntament de Barcelona 1987. AJUNTAMENT DE BARCELONA, Plans i projectes per a Barcelona, 1981‐1982, Barcelona, 1983. AJUNTAMENT DE BARCELONA, Urbanisme a Barcelona, plans Cap al 92, area urbanisme i obres publiques, planejament urbanistic, 1987. AJUNTAMENT DE BARCELONA, Barcelona 1979‐2004. Del desenvolupament a la ciutat de qualitat, Barcelona, 1999. AJUNTAMENT DE BARCELONA, Pla Estratègic del Sector Cultural de Barcelona, 1999. AJUNTAMENT DE BARCELONA; Pla Especial de patrimoni arquitectònic històric‐ artístic de la ciutat de Barcelona, Barcelona: 2000 ALABART, NAYA, PLUJÀ, (coords), La Barcelona dels barris, Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona, Barcelona, 1999 ALBERCH i FUGUERAS, Ramon (Direcció): Els Barris de Barcelona. Vol. IV. Sant Andreu‐Sant Martí. Ed. Ajuntament de Barcelona – Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 1999. ALEXANDRE, Octavi; Catàleg de la destrucció del patrimoni arquitectònic històric‐ artístic de centre històric de la ciutat de Barcelona, Barcelona: Veïns en defensa de la Barcelona Vella, 2000. ALIBES, CAMPO, GIRALT, HUERTAS, PRADAS Y TARRAGO, “La Barcelona de Porcioles”, Construcción Arquitectura Urbanismo (CAU), No 21. sept/oct 1973 ARRANZ, Manuel i altres: Nou viatge a Icària. De les fàbriques a la Vila Olímpica. Ed. Arxiu Històric del Poblenou. Barcelona, 1996. (revisada) BASIANA, X.; CHECA ARTASU, M.; ORPINELL, J.: Barcelona, ciutat de fàbriques. Ed. Nau Ivanow. Barcelona, 2000. BENGUEREL, Xavier: El Poblenou. Col. Terra Nostra, 14. Edicions de Nou Art Tabor. Barcelona, 1988. BOHIGAS, O., Reconstrucció de Barcelona, Edicions 62, Barcelona, 1985 (ed. esp. MOPU, Madrid, 1986). BOHIGAS,O, La Villa Olímpica Barcelona 92, Barcelona, ed. Gustavo Gili. 1991 BOHIGAS,O, Transformación de un Frente Marítimo,ed. Barcelona, Gustavo Gili. 1988 BOHIGAS, O., Contra la incontinencia urbana. Reconsideración moral de la arquitectura y la ciudad. Electa, Barcelona, 2004 BOHIGAS, Oriol, Ciudad y acontecimiento. Una nueva etapa del urbanismo barcelonés, en Arquitectura Viva 84, 2002. BONET, MT DOMINGO,M. Barcelona i els Moviments Socials Urbans, ed. Mediterrània, Barcelona. 1998. BORJA, J., MUXÍ, Z., Urbanismo en el siglo XXI. Bilbao, Madrid, Valencia, Barcelona, Ed. UPC, Barcelona 2004. BORJA, Jordi MUXÍ, Zaida, L’espai públic: ciutat i ciutadania (Espai public urbà 2), Barcelona : Diputació de Barcelona, 2001 BORJA, Jordi, Revolución y contrarrevolución en la ciudad global, en Revista Bibliográfica de Geografía y Ciencias Sociales, Universidad de Barcelona, Vol. X, nº 578, 20 de abril de 2005. BORJA, Jordi, Un futuro urbano con un corazón antiguo, en Revista Bibliográfica de Geografía y Ciencias Sociales, Universidad de Barcelona, Vol. X, nº 578, 20 de abril de 2005. 44 BORJA, Jordi, CASTELLS, Manuel, Local & Global, London: Earthscan, 1997. BUCHANAN, P. , "Barcelona, A City Regenerated", The Architectural Review, August, 1992 BUCHANAN, Peter, MAGNANO LAMPUGNANI, Vittorio, Barcelona : arquitectura y ciudad, 1980‐1992, Barcelona : Gustavo Gili, 1990. BUSQUETS, Joan et altri; El Centro Histórico de Barcelona: un pasado con futuro, Barcelona: Ayuntamiento de Barcelona, 2003 BUSQUETS, Joan, Barcelona. La construcción urbanística de una ciudad compacta, Ediciones del Serbal, Barcelona 2004. CABRERA, Pere; Ciutat Vella de Barcelona: memoria d’un Procés, Barcelona: Ara Llibre, 2007 CALAVITA,N., FERRER, A., "Behind Barcelona´s Success Story: Citizens Movements and Planners´ Power", Journal of Urban History, vol.26, n.6, 2000 CAPEL, Horacio, El modelo Barcelona: un examen crítico, Editorial del Serbal, Barcelona 2005. CARRERAS CANDI, F.: Geografía General de Catalunya. La ciutat de Barcelona, vol. V, Barcelona, 1913‐18 CLUSA, J., "La experiencia urbanística de Barcelona 1986‐1992 y las expectativas del Forum 2004", Ciudades, 5, 1999. COHEN, J.L., "Learning from Barcelona; vingt ans de projects urbains et leur reception", in P. Subirós (ed.), Ciutat real, ciutat ideal, Centre de Cultura Contemporánia de Barcelona, Barcelona, 1998. DELGADO, Manuel, La ciudad mentirosa. Fraude y miseria del modelo Barcelona, Catarata, Barcelona, 2007. ESTEBAN, Juli, El projecte urbanístic. Valorar la perifèria i recuperar el centre, Aula Barcelona. 1999 FABRE, Jaume y HUERTAS, Josep M.; Barcelona 1888‐1988. La construcció d’una ciutat, Barcelona : Publicaciones de Barcelona, 1988 FABRE, J.; HUERTAS, J.M.; BOHIGAS, P.: Monuments de Barcelona, Barcelona, 1984. FERRER, A., "Idees urbanístiques i instruments tècnics en la transformació material i social de Barcelona, 1975‐1995", en J.Roca i Albert (coord.), Expansió urbana i planejament a Barcelona, Institut Municipal d´Història de Barcelona‐Proa, Barcelona, 1997. GALERA, M.; ROCA, F.; TARRAGÓ, S.: Atlas de Barcelona. Siglos XVI al XX, Barcelona, 1982. HEEREN, Stefanie von, La remodelación de la Ciutat Vella. Un análisis crítico del modelo Barcelona, Veïns en Defensa de la Barcelona Vella, Barcelona, 2002. HERNÁNDEZ‐CROS, J.E.; MORA, G.; POUPLANA, X.: Arquitectura de Barcelona, Barcelona, 1989. HUERTAS CLAVERÍA, J.M.: Tots els barris de Barcelona 6 vols, Barcelona, 1976‐77. HUGHES, Robert, Barcelona, Barcelona : Círculo de Lectores : Galàxia Gutenberg, 1996 JORNADES DE REHABILITACIÓ D’HABITATGES, “El Planejament i els projectes de rehabilitació a escala urbana”, en: Del Creixement a la rehabilitació. Transformacions adoptades en el marc jurídic, tècnic i econòmic, Barcelona : Construmat 83 ITEC, 1983. LAHUERTA, Juan José, Destrucción de Barcelona, Mudito, Barcelona, 2004. LÓPEZ DE LUCIO, R., Madrid 1979‐1999. La transformación de la ciudad en 20 años de Ayuntamientos democráticos, Madrid. 1999 LÓPEZ DE LUCIO, R., “A Modo de Introducción: Algunas Cuestiones en Torno a la Transformación de Barcelona 1992”, Ciudad y Territorio, nº93. 1992 MARAGALL, P. (ed.), Europa próxima. Europa, regiones y ciudades, Ed. UPC, Barcelona. 1999 MARSHALL, T., "La glòria olímpica i més enllà", L´Avenç, 272, 2002. MARSHALL, T., "Urban Planning and Governance: is there a Barcelona model?", International Planning Studies, vol.5, no 3, 2000, pp.299‐319. MARTI y MORENO, ¿Barcelona a Dónde Vas? , Barcelona, Editorial Dirosa. 1974 MASCARELL, Ferran, FRADERA, Núria “Barcelona 2001: un exemple metodològic. Consell Plenàri Extraordinari de l’Ajuntament de Barcelona”, en : El temps de la imaginació. El contacte de Barcelona amb l’Europa de la cultura. Barcelona 2001.Ciutat europea de la cultura, Barcelona : Oficina de Candidatura Barcelona 2001, 1995 MCCULLY, Marilyn (introduction by), Architecture in the emerging metropolis”, en : Homage to Barcelona: The city and its arts 1888‐1936, Londres : Thames and Hudson, 1986 MC NEILL, Donald, Urban Change and the European Left. Tales from the New Barcelona, Routledge, London‐New Cork, 1999. McKAY, D., La recuperació del front marítim, Aula Barcelona, 2000. MILLET, L. (1987), “Barcelona 1992. Los Juegos Olímpicos Como Ambición y Pretexto”, Urbanismo, COAM, 2. MOIX, Ll., La ciudad de los arquitectos, Anagrama, Barcelona, 1994. 45 MONCLÚS, F‐J., GUARDIA, M., Culture, Urbanism and Planning, Hampshire: Ashgate, 2006. MONTANER, Josep Maria, “La evolución del modelo Barcelona (1979‐2002)”. En BORJA‐MUXÍ Z., (eds.), Urbanismo en el siglo XXI: una visión crítica. Bilbao, Madrid, Valencia, Barcelona, Edicions UPC, Barcelona, 2004. MONTANER, Josep Maria, Repensar Barcelona, Edicions, UPC, Barcelona, 2003. MONTANER, J Josep Maria, "El modelo Barcelona", Geometría, 10, 1990, pp. 2‐19 . MORENO, VÁZQUEZ MONTALBAN. Barcelona Cap a On Vas?, Barcelona Llibres de l'Index. 1991 NADAL, J. ; TAFUNELL, X.: Sant Martí de Provençals. Pulmó Industrial de Barcelona (1847‐1992). Ed. Columna. Barcelona. 1992. NADAL, M; PUJOL, J.: El cementiri del Poblenou. Una visió històrica. Serveis Funeraris de Barcelona SA, 2000. NEL∙LO, Oriol, “El futuro de Barcelona y su área metropolitana. Cambios sociales en tiempos de crecimiento económico”, Barcelona Metropolis Mediterránea: Cuaderno Central, nº 15, 1990, pp. 102‐106 OLIVA, Antoni: El ditricte d’activitats 22@bcn. Aula Barcelona, Cidob. Barcelona, 2003. PASCUAL, Josep M., “Políticas urbanas en una Europa en transición”, Barcelona Metropolis Mediterránea: Cuaderno Central, nº 15, 1990, pp. 90‐96 SANTACANA, F., El planejament estratègic, Aula Barcelona, Barcelona, 2000. SECCHI, Bernardo [et al], “Barcellona: un’esperienza urbanistica. La Città Olimpica e il fronte mare”, en : La Città europea del XXI secolo : Lezioni di storia urbana /...; a cura di Catia Mazzeri Milano : Skira, 2002 SEGURA SORIANO, Isabel: Dones de Sant Martí. Ajuntament de Barcelona; Arxiu Municipal. Barcelona, 2002. SOLÀ‐MORALES, Ignasi, “Uso y abuso de la ciudad histórica”, A&V, Madrid, 37, 1992 SOLÀ‐MORALES, Manuel y otros, Barcelona. Remodelación Capitalista o Desarrollo Urbano en el Sector de la Ribera Oriental, Barcelona, Gustavo Gili. 1974. TATJER, M.; VILANOVA, A.: La ciutat de les fàbriques. Itineraris industrials Revistes Ciudad y Territorio, nº93. 1992 Journal of Urban History, vol.26, n.6, 2000 L´Avenç, Nº272, 2002 La Veu del Carrer, revista de la Federació de Associacions de Veïns de Barcelona Metropolis, Revista Digital, any 2008. The Architectural Review, August, 1992 46 6. Annex gràfic 47 All pages:3578910131415161718192021222324252627282930313233353637383941424344454647484950515355575961636769717375768183868890InfoSaveLikeShareDownloadMoreFormes de control de Patrimoni Urbà a Barcelona. La Rambla de Poblenou. Published on Jun 2, 2010 Anàlisi de les diferents formes de protecció de Patrimoni a Barcelona, exemplificat en la Rambla de Poblenou.oriolhrFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore