El Teatre de l’Aurora reafirma l’aposta per programar música de cambra a Igualada\nEl Teatre de l’Aurora va presentar aquest dimarts 28 de gener el Cicle Música de Primera Fila, a través del qual oferirà un concert al mes dintre de la Programació Gener/Maig 2020. Aquest Cicle, coordinat per David Riba, representa una clara aposta per continuar potenciant la música en viu i oferir a la ciutat una programació estable, de qualitat i amb segell propi, de música de cambra. Al mateix temps, el teatre vol generar un espai perquè prestigiosos artístics del planter igualadí puguin oferir concerts a la seva ciutat natal o on s’han format musicalment.\nDavid Riba (flauta), Guillem Martí (piano) i Maria Josep Fusté (fagot) obriran la programació musical del Cicle Música de Primera Fila aquest diumenge 2 de febrer (19 h). Tres excel·lents músics i professors de l’Escola Conservatori Municipal de Música d’Igualada portaran a l’Aurora un viatge pel repertori de Beethoven prerevolucionari.\nEl jove pianista igualadí Joaquim Font també actuarà al teatre el diumenge 15 de març (19 h), oferint un repertori excepcional de música ibèrica per a piano. Font interpretarà el primer quadern d’Ibèria d’Albéniz combinat amb sonates per a teclat de Pare Antoni Soler. També el món propi dels Suburbis de Mompou, obra inspirada en les afores de Barcelona de principis del segle XX amb cinc petites escenes de caràcter costumista. L’igualadí tancarà el concert amb els arpegis virtuosos i les imitacions guitarrístiques de la fantasia Bètica de Falla, amb el caràcter més andalusista. Amb 17 anys, Font ja va ser premiat com a millor pianista a l’11è Certament Nacional d’Interpretació Musical Intercentros-Melómano de Madrid, i actualment és un dels concertistes d’Igualada amb més projecció.\nUna altra proposta del Cicle Música de Primera Fila serà l’original Toquen a morts, una trobada entre els actors i músics Norbert Martínez i Roger Julià en un concert-espectacle el dissabte 4 d’abril (21 h), que no deixarà a ningú indiferent.\nFinalment completen la programació musical d’aquesta temporada el Quintet Mediterrani, que actuaran el diumenge 19 d’abril (19 h). Un quintet format per joves promeses de l’ESMUC que començar com a grup de cambra i segueixen amb la il·lusió de crear nous projectes junts. Paula Caballé (flauta), Júlia Vaquer (oboè), Antonio Zamora (trompa), Maria Selvas (fagot) i Anna Lladó (clarinet), proposen un repertori amb obres de diversos compositors com Franz Danzi, Jacques Ibert o Paul Hindemith, en un viatge musical que va del clàssic al neoclàssic.\nArticle anteriorJuntsxCat farà una moció a tota l’Anoia per demanar un baixador de l’AVE a Vilafranca\nPròxim articleXip Xap presenta “Hamelí” a l’Ateneu de la mà de Xarxa


POLÍTICA - 27/01/2019 15:58 / Redacció\nBOMBA: El Club del 155 prepara aquest candidat a la presidència del Barça\nEncara queda per les properes eleccions al F.C.Barcelona però tots els sectors mouen fitxa per fer-se amb el control d'una de les principals entitats de Catalunya. Després de presidències sota l'ombra del Règim del 78 (Nuñez i Gaspart) va arribar una presidència clarament independentista com fou la de Joan Laporta. Després de l'època Rossell, arribava Bertomeu, també conegut com a Nobita. Un retorn a èpoques fosques.\nPerò Josep Maria Bertomeu tampoc acaba de ser del gust del Règim del 78. En algunes ocasions s'ha mostrat equidistant amb el tema català. Sense arribar a ser independentista i per pura conveniència ha tingut alguns gestos que l'han posat al punt de mira dels que remenen les cireres de l'Estado español.\nÉs per això que ja han trobat un altre candidat, molt més de la seva corda: Juan Rossell. L'expresident de la CEOE és un espanyolista desacomplexat que té la intenció de fer del Barça un club que doni l'esquena als anhels del poble de Catalunya i als dels seus socis i sigui un element espanyolitzador de la societat catalana. No ho aconseguiran.\nParaules clau: 155 JUAN ROSSELL CEOE BARÇA


Trilogia d'uns ideals: Quina deu ser la veritable PAU?\nQuina deu ser la veritable PAU?\nLa veritable Pau Mundial sempre resideix a dins nostres, i es la nostra ment la que constantment està trobant la maldat en qualsevol acció que faci algú que no ens faci el pes. Hem d'aprendre a trobar l'equilibri tant a dins nostre com a fora, potser així, entre tots, trobarem algun dia la Pau real.\nJa sé que puc semblar una persona nostàlgica i cursi, però, és indispensable per aquest món que tot no és desmarxi ja que l'alteració no deixa a ningú ser racional.\nComencem per trobar la nostra pròpia Pau.\nPensament de Martín L. a 19:39\nLa pau és en la llum, en la foscor només s'hi troba l'abisme, la por, l'odi, l'enveja....; Gràcies per la teva aportació a la vida.


Inici > Acords de Govern> 13 de novembre de 2007 > Residència de joves amb discapacitat\nEl Govern impulsa una residència de joves amb discapacitat a Sant Fruitós del Bages\nSubvencionarà amb 695.774 euros l'Associació Manresana de Pares de Nens Subdotats (AMPANS) per a la creació del centre, que comptarà amb 14 places\nEl Govern finançarà l'adquisició i adequació d'un habitatge per instal·lar-hi el nou centre\nEl Govern subvencionarà amb 695.774 euros l'Associació Manresana de Pares de Nens Subdotats (AMPANS), per tal de finançar l'adquisició i adaptació d'un habitatge per destinar-lo a residència per a nens i adolescents amb discapacitat. La residència s'ubicarà a Sant Fruitós de Bages i tindrà una capacitat de 14 places.\nConcretament, el centre estarà destinat a infants i adolescents entre 4 i 18 anys, amb discapacitat, i necessitat de suport extens i generalitzat per problemes de salut, físics psicòtics o de conducta. La residència, que s'ubicarà en una casa de dos plantes i semisoterrani amb jardí, tindrà set dormitoris, menjador, sala d'estar, cuina, cinc banys i bugaderia, entre d'altres serveis.\nLa creació d'aquesta nova residència permetrà millorar la qualitat de vida dels infants i adolescents amb disminució i la dels seus cuidadors. Aquests menors seran tutelats per la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència o pels Serveis Socials d'Atenció Primària. També seran atesos quan els seus familiars no se'n puguin fer càrrec i com a conseqüència d'una orientació dels Centres d'Atenció a Discapacitats.\nLa subvenció atorgada pel Departament d'Acció Social i Ciutadania permetrà finançar el 50% del cost del nou equipament, que ascendeix a 1.391.548 euros.\nL'Associació Manresana de Pares de Nens Subdotats és una entitat sense ànim de lucre que des de l'any 1965 es dedica a l'atenció integral de les persones amb disminució psíquica de Manresa i la comarca del Bages. L'entitat compta amb uns 540 usuaris i 1.500 socis.


Arriben a Girona els tallers saludables de la Gasol Foundation per a nens i famílies en situació de vulnerabilitat - Gasol Foundation\nArriben a Girona els tallers saludables de la Gasol Foundation per a nens i famílies en situació de vulnerabilitat\nL’Ajuntament de Girona i la Gasol Foundation uneixen forces en la lluita contra l’obesitat infantil\nLa iniciativa SAFALÍN de la Gasol Foundation s’implementa al centre obert d’infants Salesians Sant Jordi PES Girona, que atén infants i famílies de Santa Eugènia de Ter i Can Gibert, dos dels barris gironins amb més diversitat social.\nEn total, més d’una trentena de nens i nenes, i les seves famílies, participen en aquesta prova pilot amb vistes d’estendre la intervenció a altres centres oberts del municipi.\nDijous 12 de març, Girona – Amb l’objectiu de reduir les desigualtats en salut entre els infants a través de la promoció d’hàbits saludables, l’Ajuntament de Girona i la Gasol Foundation —fundació dels germans Gasol que té com a missió la prevenció i lluita contra l’obesitat infantil— han signat aquest matí un conveni de col·laboració per promoure els hàbits saludables entre infants del municipi en risc d’exclusió social i les seves famílies.\nAquesta nova aliança es concreta en la implementació de la iniciativa SAFALÍN de la Gasol Foundation de promoció d’hàbits saludables en el centre Salesians Sant Jordi PES Girona, entitat que ofereix serveis d’educació social a menors i famílies dels barris de Santa Eugènia de Ter i Can Gibert del Pla, caracteritzats per la seva diversitat social.\n“L’obesitat infantil s’ha convertit en un dels grans problemes del segle XXI, per això des del consistori apostem per situar els infants com un dels col·lectius prioritaris de les polítiques transversals de promoció de la salut”, ha destacat l’alcaldessa de Girona, Marta Madrenas, qui ha posat en valor també que aquest projecte tingui la seu a Can Gibert i ofereixi el servei a aquest barri i a Santa Eugènia.\nUn cop finalitzats els tallers, es procedirà a l’avaluació de l’impacte del projecte amb el propòsit d’implementar-lo en altres centres oberts de Girona, arribant, així, a un major nombre de nens i nenes en risc d’exclusió social.\nSAFALÍN, iniciativa de promoció d’hàbits saludables\nSAFALÍN —acrònim de Salut, Família i Infància— és un projecte de promoció d’estils de vida saludables dirigit a famílies en situació de vulnerabilitat. “A major pobresa relativa, majors són les xifres d’excés de pes en la infància. Així ho va confirmar l’estudi PASOS, publicat el passat novembre, i altres anàlisis que hem realitzat posteriorment. És per això que des de la Gasol Foundation centrem els nostres esforços en la promoció d’hàbits saludables entre famílies en situació de vulnerabilitat. Volem contribuir a la reducció de desigualtats en salut i garantir així, el benestar i ple desenvolupament de tots els nens i nenes”, explica la Cristina Ribes, directora executiva de la Gasol Foundation.\nDurant els tallers, els infants i les famílies participants treballen els quatre planetes que formen la “Galàxia Saludable”, metàfora de la Gasol Foundation amb la qual es representen els quatre hàbits saludables fonamentals per prevenir l’obesitat infantil: l’esport i l’activitat física, l’alimentació saludable, les hores de son i el benestar emocional. Seguint aquest enfoc pedagògic, es pretén concienciar sobre la importància de cuidar els quatre planetes per a garantir l’estabilitat de la galàxia: si un d’ells es veu afectat de manera positiva o negativa, això repercuteix a la resta de planetes.\nEls tallers saludables\nEl passat mes de febrer es va donar el tret de sortida al projecte SAFALÍN. Des de llavors, ja s’han fet tres tallers —dos d’introductoris i un d’alimentació saludable— i en queden 5 per completar el projecte, en els quals es treballaran altres hàbits saludables com l’esport i l’activitat física, les hores de son i el benestar emocional. En total, són vuit sessions de dues hores cadascuna, en horari extraescolar, dirigides a més de trenta nens de 8 a 12 anys i a les seves famílies.\nUn cop finalitzat el projecte el mes de maig, es procedirà a l’avaluació de resultats amb l’objectiu de poder implementar-lo en altres centres oberts de Girona, ampliant així la comunitat beneficiària.\nParticipació del Celler de Can Roca\nEn el marc de la relació de col·laboració entre el Celler de Can Roca i la Gasol Foundation per millorar la salut de la població infantil, l’entitat s’ha sumat a la iniciativa acollint els tallers d’alimentació a La Masia i oferint formació a les famílies per part de professionals voluntaris.\nSegons dades de l’Organització Mundial de la Salut (OMS), l’obesitat infantil és un fenomen que afecta 124 milions de nens i nenes d’entre 5 i 19 anys a tot el món. Concretament a Espanya, el 34,9% dels menors d’entre 8 i 16 anys pateix sobrepès o obesitat segons l’estudi PASOS de la Gasol Foundation.\nDavant aquesta realitat, la fundació va néixer en el 2013 de la mà dels germans Pau i Marc Gasol —jugadors de la NBA i All Stars— amb l’objectiu de reduir les xifres d’obesitat infantil tant a Espanya com als EUA. Amb aquest propòsit, l’entitat centra la seva activitat en la posada en marxa de programes i iniciatives de promoció dels hàbits saludables —l’activitat física i l’esport, l’alimentació saludable, el descans de qualitat i el benestar emocional dels menors i les seves famílies—, i s’ha convertit en un centre referent en la lluita contra aquesta pandèmia i en l’aposta per la recerca científica en l’àrea de la salut infantil.\nLa Gasol Foundation implementa el projecte de promoció d’hàbits saludables “COACH +” al Bàsquet Girona\nLa Gasol Foundation i l’Institut Hospital del Mar d’Investigacions Mèdiques col.laboren contra l’obesitat infantil


Aframericanet-2011 | Esquerra Republicana, força parlamentària i de govern a les Illes\nJa a la mateixa portada, apareix el president del Parlament de Catalunya, Ernest Benach, conversant amb la diputada Esperança Marí i el conseller Joan Lladó durant l'obertura de la VII legislatura del Parlament de les Illes Balears, amb un peu de foto que expressa: "Esquerra força parlamentària i de govern a les Illes Balears".\nSegueixen una sèrie de respostes, donades per representants d'algunes entitats a la pregunta formulada en una enquesta que diu: "Com valores el nou Govern de les Illes Balears".\nHi respon Josep Suàrez, representant d'ATTAC-Mallorca; Jaume Mateu, el president de l'OCB; la regidora i tinent de batle a Son Servera, Conxi Penya; i el director general d'Innovació Educativa del Govern de les Illes Balears, Josep Serra.\nOmple la pàgina l'article d'opinió titulat "Nou govern, noves il·lusions", signat pel responsable de la Sectorial de Política Lingüística d'Esquerra-Illes, Jordi Caldentey, al peu del qual apareix un dibuix de Manuel Puyal relacionat amb les clavegueres que Esquerra vol fer obrir davant la partida del president Matas fora del país.\nEn un extens reportatge signat per Pol Pagès sobre l'Acord per a l'estabilitat política i el futur sostenible de les Illes Balears, es fa ben palès que Esquerra forma part del Govern de les Illes Balears i del Govern del Consell Insular de Mallorca, i que contribueix així a la nova majoria política progressista de les Illes. S'hi remarca la crescuda electoral que ha experimentat Esquerra, i que és qualificada d'espectacular: Vuit regidories en Ajuntaments de les Illes, una conselleria al Consell de Mallorca, un escó al Parlament de les Illes Balears.\nTota la pàgina 5 d'aquest número d'Esquerra Nacional va íntegrament dedicada al reportatge que gira entorn de la figura de Joan Lladó com a nou conseller d'Interior del Consell de Mallorca, assumint les responsabilitats de dirigir el Cos de Bombers i els recursos humans.\nA l'entrevista que se li fa, el conseller republicà afirma: "Hem romput el compartiment autonòmic on ens havien limitat", al·ludint al fet que Esquerra Republicana, per primera vegada en la història ja és present a dues cambres parlamentàries autonòmiques, rompent políticament el compartiment autonòmic en què romania limitada la nació catalana.\nUna altra entrevista, feta a Esperança Marí, diputada d'Esquerra al Parlament de les Illes Balears, fa veure que l'independentisme ha entrat a les institucions de les Illes. Amb l'entrada d'Esquerra al Parlament de les Illes Balears s'està dibuixant el mapa dels Països Catalans. Esquerra és l'únic partit que aposta per la construcció nacional dels Països Catalans i és l'únic partit que té abast nacional.\nA més d'aparèixer una breu referència al fet que Bernat Joan, secretari de Política Internacional d'Esquerra, hagi guanyat el II Premi Francesc Ferrer i Gironès d'assaig pel llibre Una excursió atípica, també s'hi reprodueixen algunes preguntes que formula l'eurodiputat republicà sobre la Unió Europea.\nAlhora es fa públic el relleu a la llista d'Europa dels Pobles, amb la cessió de l'acta de diputat a l'eurocambra parlamentària a Mikel Irujo, d'Eusko Alkartasuna, fet que es va realitzar el passat 18 de juny de 2007, segons l'acord electoral a què s'arribà a les darreres eleccions al Parlament Europeu d'ara fa tres anys.


El Consell Comarcal ajuda a millorar l'eficiència energètica de 9 escoles del Bages - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Consell Comarcal ajuda a millorar l'eficiència energètica de 9 escoles del Bages\nS'han realitzat auditories energètiques i s'ha instal.lat als centres comptadors del consum elèctric i s'ha fet formació en bons hàbits energètics\nredacció | manresa 12.04.2019 | 17:31\nUna de les escoles participants en el projecte CCB\nUna de les escoles participants en el projecte\nEl projecte per a la millora de l'eficiència energètica dels centres educatius del Bages que es porta a terme a través de l'Agència Comarcal de l'Energia ha arribat a 9 escoles del Bages, que s'afegeixen a la vintena que van participar en el projecte en anys anteriors des del 2014.\nLes escoles que han participat en aquesta darrera fase són la Barnola d'Avinyó, Sant Pere de Monistrol de Montserrat, Puigsoler de Sant Vicenç de Castellet, Jaume Balmes de Castellbell i el Vilar, Pompeu Fabra del Pont de Vilomara i Rocafort, Joventut de Callús, Torres Amat de Sallent i Els Pins de Cabrianes i Joan de Palà de Cardona.\nEls treballs realitzats a cada escola han estat la instal·lació d'un aparell de mesura del consum elèctric a temps real, la redacció d'una auditoria energètica bàsica de l'escola, la formació dirigida al personal del centre i la formació pels alumnes de Cicle Superior amb el taller Parlem d'energia. Aquestes accions van encaminades a millorar l'estalvi energètic dels centres educatius i la conscienciació ambiental de l'alumnat. El projecte també ha comptat amb la participació dels corresponents ajuntaments de la comarca adherits a l'Agència Comarcal de l'Energia del Bages.\nA través de les auditories el Consell ha proposat la substitució dels tubs fluorescents de les escoles per lluminària tipus LED (que pot suposar estalvis de més del 50%), aïllament correcte de les canonades de la xarxa de calefacció per evitar pèrdues de la temperatura, portar un bon manteniment de portes i finestres (o canvi per d'altres més aïllants en alguns casos), instal·lació de vàlvules termostàtiques als radiadors per controlar la temperatura individual a cada radiador (millorant així el confort a cada aula segons la seva orientació) i ajustar correctament la programació d'encesa i apagada de la caldera segons l'horari setmanal de l'escola. Una mesura global a totes les escoles és la d'instal·lar panells fotovoltaics per a autogenerar part de l'electricitat consumida.\nAmb aquesta intervenció també es remarca la importància dels bons hàbits energètics de tots els usuaris de l'escola (i que es poden reproduir a casa), per reduir conjuntament els consums, com ara: apagar els llums quan no són necessaris i fer un bon ús de les persianes i cortines, tancar portes i finestres, fer revisió periòdica dels consums registrats per l'aparell de mesura per detectar incidències i treballar-ho amb els alumnes, apagar els aparells electrònics quan no s'utilitzin i emprar regletes desconnectables.\nLa música ambulant amenitza els diumenges confinats a Monistrol.\nEls monistrolencs resen a sant Sebastià, que els va salvar de la pesta el s. XVI.


La famosa lluna de sang, l’eclipsi més llarg del segle XXI va passar amb més pena que glòria per Bellpuig. Una esquifida capa de núvols ens va impedir veure el fenomen amb la nitidesa requerida, i aquest cop, almenys els adults, no ens podem consolar amb l’unaaltravegadaserà, perquè ja no tornarà a ser mentre estiguem vius. La presència del sentinella Mart en el seu pas més proper a la Terra hi afegia interès sobretot ara que el planeta vermell sembla voler-nos confessar el que sempre havíem sospitat que algun dia, més aviat que tard, trobaríem altres planetes on objectivament pugui desenvolupar-se la vida, tal com l’entenem els humans. Una pena que, almenys en el nostre cas i pel que diuen les estadístiques cada cop la de més gent, suportarem millor perquè si avui és dimarts, 31\nde juliol, demà començarem el període anyal de vacances pagades que ens atorga el conveni, que és un dels dies més agraïts i feliços de què disposem, sobretot per les grans expectatives que generen els viatges a destinacions exòtiques i llunyanes i/o la convivència intensiva amb la resta de la família durant la major part de la jornada, tot inclòs.\nLlàstima que les companyies aèries i els aeroports no es posin a temps a l’altura de les nostres necessitats i resolguin els problemes de relació amb els seus treballadors quan toca i no en plena operació sortida, com cada any.\nNosaltres a casa, que ja fa temps que no participem d’aquesta professió de risc en què s’ha convertit fer el turista en temporada alta, també tenim la nostra pega, no es pensin. La modèstia de les nostres expectatives i del nostre destí tradicional no ens han estalviat ni l’enuig ni la inquietud de no saber si, com ja ha passat, ens vindran a veure a la platja de Portbou la femella de porc senglar i les seves cries, que s’han convertit per la seva desimboltura i afabilitat en els grans protagonistes de l’estiu portbouenc, per a la meva decepció i preocupació, com vaig explicar la setmana passada.\nDe manera que, un cop més, la vida ens posa, tant si com no, a la boca i alhora la dolçor dels dies vagarosos i l’amargor dels dies perduts. Abans, els eclipsis eren portadors de malastrucs i fatalitats, ara, formen part del xou mediàtic que ens governa i entreté, a l’espera que la tardor ens torni a posar de nou a lloc. Amén.


Pioners en totes les proves d'accés, ACADÈMIA [A+] fa un pas més i prepara les PAP.\nLes PAP és una Prova d'Aptitud Personal obligatòria i comú, que hauran d'aprovar els alumnes que provinguin d'estudiar un cicle formatiu de grau superior i que vulguin accedir a estudis d'educació de totes les universitats públiques i privades de Catalunya.\nL'any 2014 a proposta dels responsables del Programa de Millora i Innovació a la Formació de Mestres (MIF), una prova d'aptitud personal (PAP) per accedir als estudis d'Educació de totes les universitats públiques i privades de Catalunya que té com a finalitat millorar el nivell dels alumnes que ingressen a la carrera docent.\nAquesta prova busca examinar les competències lingüístiques de català i castellà i el raonament crític de l'aspirant, pel que no es tracta només d'un exàmen d'ortografia, sinó que s'espera avaluar la capacitat de comprensió del significat intrínsec dels documents escrits, així com també la capacitat de síntesi, d'integració de la informació i d'expressió escrita d'allò sobre el que s'ha reflexionat. El futur mestre ha de ser conscient que no n'hi ha prou només amb adquirir coneixements profunds, sinó que a més és essencial a l'acció docent, comunicar de manera adequada allò que té conegut. Per això l'expressió oral i escrita, la riquesa de vocabulari, la claredat comunicativa del futur mestre, són aspectes que exigeixen d'una especial cura per part d'aquells que estan encarregats de la formació de docents.\nEls alumnes que realitzen la Prova d'Accés a la Universitat (PAU) no requereixen d'una prova addicional per ingressar als estudis de Magisteri, sinó que és la mateixa nota de llengües obtinguda a les PAU la qual es pren en consideració. Són els alumnes que no realitzen aquesta prova els que hauran d'examinar de la prova específica d'aptitud personal. Tant per un cas com per a l'altre, s'exigeix una nota mitjana de 5 en les llengües català i castellà, amb un mínim de 4 en qualsevol d'elles. Un cop aprovada té una validesa indefinida.\nEls estudis de grau amb proves d'aptitud personal (PAP) són les següents:\nEducació infantil/educació primària (universitats públiques i privades de Catalunya)\nCiències de l'activitat física i de l'esport (INEFC-UB, INEFC-UdL, EUSES Terres de l'Ebre-URV, Tecnocampus de Mataró-UPF i UVic-UCC)\nCinema i mitjans audiovisuals (ESCAC - Universitat de Barcelona)\nPilot d'aviació comercial i operacions aèries (CESDA - Universitat Rovira i Virgili)\nTraducció i interpretació –anglès– (Universitat Autònoma de Barcelona)\nTraducció i interpretació –anglès– (Universitat Pompeu Fabra)


El bloc d'en Ramon Bassas: de setembre 2008\nEm va agradar el repportatge que diumenge publicava el quadernet central d'El País en la seva edició catalana en el que feia un repàs a quatre centres educatius públics de secundària que tenen un alt índex d'èxit escolar, alhora que publicava alguna de les pràctiques que avalen aquest rendiment.\nEm va agradar perquè, com en tantes altres coses, és massa sovint que s'associa l'educació amb fracàs, o el sistema públic amb la baixa qualitat. Com si ens haguéssim cregut la fatalitat dels que voldrien les coses perfectes, caiem massa sovint en el tòpic que l'educació no té solució i que la seva universalitat és el seu primer fracàs. Jo no hi entenc gaire, certament. Per això m'estimo més callar i recomanar-vos que llegiu el reportatge. I que canvieu el posat.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/30/2008 09:13:00 p. m.\nLlegeixo aquests dies articles sobre Paul Newman amb motiu de la seva mort, dissabte passat. Tothom tria la seva pel·lícula preferida i veig que a mi em costaria molt. De tota manera, probablement perquè recordo quasi fil per randa quan la vaig anar a veure (a cine Iluro), jo triaria El color del dinero (1986), una mena de continuació d'El buscavidas (1961) que, d'entrada, em va produir dues coses que encara em duren. Una, el bell retrat de la transmissió intergeneracional. Dues, descobrir que Tom Cruise no era un imbècil amb cara de graciós. El cert és que després d'aquest film, de Martin Scorsese, Newman va rebre l'únic òscar de la seva carrera. Diria que no l'he vist mai més, i d'això ja fa 22 anys. Tot sigui que un dia la torni a veure i em decepcioni. O m'identifiqui més ja amb el paper de Newman. Perquè a tots ens arriba el dia que ens caldrà transmetre.\nLlegiu el post de la Judith Vives i l'article de Maruja Torres a El País. I trueu la vostra preferida en aquesta enquesta de La Vanguardia.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/29/2008 09:21:00 p. m.\nNo em va agradar massa el darrer film d'Allen, encara que se salven algunes coses. En tot cas, m'ha interessat la lectura del dominic Antonio Praena, segons la qual al fons de la pel·li sembla regnar una mena de fatalitat respecte al compliment dels somnis i el manteniment del desig: àvids d'experiències, no costa gens de viure-les tot seguit, sense que el pes d'una vida exempta de realitzacions personals de veres, d'experiència autèntica, acabi d'alleugerir-se. "En sus vidas, después de cada nuevo ciclo, reaparecen una insatisfacción y una infelicidad de tintes crónicos", diu. I continua: "No son los seres angustiados, desesperados, dramáticos de la literatura clásica o existencial. Lo tienen todo. Son brillantes. La vida no es problema para ellos, ellos mismos no son problema para ellos, la sociedad no es problema para ellos... pero la falta de concreción del problema es el problema mismo".\nPraena descriu bé la gent de la meva generació, la de Porca Misèria, per entendre'ns quan diu "que nos han preparado para conquistar el mundo, sin drama, de buen rollo, con todas las oportunidades, superando los traumas a golpe de autoanálisis, pero incomprensiblemente insatisfechos".\n"Porque al final", conclou, "el problema es haber cerrado el horizonte a la trascendencia, olvidando que lo que hace verdaderamente bella la libertad es la posibilidad de comprometerla. Que lo que hace verdaderamente hermoso el conocimiento es la aceptación del misterio que lo trasciende y lo funda. Que lo que hace verdadero amor al amor es su gratuidad y, como decía Balthasar, hasta su inutilidad (...)".\nQuina llàstima que Rebecca, Scarlett i Pe no ho hagin trobat a Barcelona. Les perdonem perquè davant Bardem ja m'imagino que costa. Però els recomanarem que llegeixin el bloc del dominic quan esl agafi la depre post-coitum.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/28/2008 09:25:00 p. m.\nAquest vespre s'ha obert al públic el nou equipament resultat de la restauració de la nau de la cooperativa "La Obrera Mataronense", un dels primers treballs de l'arquitecte Antoni Gaudí, després de moltes vicissituds. Aquest espai acull un telecentre i un punt d'informació sòcio-laboral per millorar l'accés dels joves a la feina. La factura de la restauració, com vam veure en una recent visita pública, és excel·lent.\nAlgunes persones em pregunten si el destí més adequat és aquest, per exemple, d'una sala d'esdeveniments o d'exposicions. Jo crec que hi ha dos motius per defensar que s'ha triat bé l'ús. El primer, perquè tan digne és un esdevenient 'especial' que una feina 'de diari'. No sé per quina raó els edificis emblemàtics han de ser endiumenjats. O reencantats. El segon, perquè continuant amb un ús intensiu de la nau també s'és més fidel a la funció original: una fàbrica que acollia feina i activitat fabril diàriament. I potser un tercer argument: l'obra de Gaudí es veurà més sovint i per més gent que no pas si l'obrim de tant en tant. Benvinguda sigui una nova activitat diària, quotidiana i útil que fa més viu que mai el nostre patrimoni arquitectònic. Foto: Tribuna Maresme.\nP.S. del diumenge 28\nLlegeixo avui l'article al Magazine de La Vanguardia que ahir anunciava el seu autor, Daniel Giralt-Miracle, a la inauguració de la Nau. L'il·lustren unes magnífiques fotos de Ramon Manent i, sense res més a dir, us convido a llegir-lo [aquí]. També podeu veure unas fotos molt aconseguides al flickr de Quico Melero clicant aquí.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/27/2008 09:29:00 p. m.\nL'Ajuntament de Madrid, el més endeutat d'Espanya, paralitzarà el conjunt del pressupost d'inversions del mandat. Diu l'Alcalde Ruiz Gallardón (PP) que no tindrà recursos suficients. Certament, la situació econòmica del país i, de retruc, la financera dels ajuntaments, no es troba per gaires pressupostos expansius. De manera que tothom haurà de revisar el seu programa d'inversions, d'ajustar el seu pressupost corrent i d'afinar les prioritats que, en temps de crisi, han de ser diferents que en temps de bonança.\nPerò justament (com ja sabia molt bé la Bíblia) és en temps de bonança que cal preparar-se per la crisi. No sé si tots ho hem fet bé i probablement no del tot, però és evident que almenys la política local de la capital d'Espanya, en termes pressupostaris, ha estat poc prudent. I les prioritats d'ara no semblen massa bones, segons ja ha dit Pepe Blanco. Ha fet apostes ambicioses, certament (exemple: M30), i ha tingut al seu si inversions de l'Estat que d'altres terrioris no han gaudit de l'estat (exemple: terminal de Barajas), de manera que se n'ha beneficiat el seu PIB i un evident canvi d'escala en la seva posició internacional (El president Maragall ja advertia que Madrid se'n va). Però els riscos de recessió en les economies acostumades a creixements alts són enormes. En aquest sentit, recomano un article d'ahir a El Punt del professor Joaquim Coello sobre la Xina.\nVeurem els propers dies quines sn les estratègies dels municipis, especialment en l'àmbit de la inversió en infrastructures que apuntalin la productivitat o com s'ho fan per mantenir polítiques de cohesió social en un marc restrictiu de la despesa corrent. Òbviament, hi jugarà força l'estat actual dels comptes de cadascú. I el debat, com sempre que hi ha menys recursos dels que convenen, serà apassionant.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/26/2008 09:44:00 p. m.\nLlegeixo una entrevista que ahir feia El Periódico a Fernando Trias de Bes, prolífic autor -des de fa no massa- d'assaigs d'assessoament personal i empresarial (per no dir autoajuda, que sembla que el menystinguis) i de ficció. No n'he llegit cap, però segueixo de tant en tant els seus articles. S'inscriu en un corrent molt actual, penso, que acostuma a confondre les estratègies amb les tàctiques, de manera que amb una sèrie de tècniques per anar vivint més bé (més saludable, amb menys estrés, amb més temps, amb més gaudi del moment, "sentir-se bé", etc.) assoleixis les fites més importants de la vida. No és que no hi estigui d'acord del tot, és clar. Però penso que és clarament insuficient: una mirada excessivament fixada en el jo i uns horitzons que es presenten com a inútils (l'existència "només és present d'indicatiu" diu Trias de Bes. Uf). Tampoc defenso el massoquisme, és clar, però crec que no podem pretendre una vida sense dolor, sense angoixes, sense inquietuds (en el doble sentit), sense tristesa, o sense vicis si em permeteu. Sovint són el millor indici d'oportunitat de canvi, com quan tenim febre i ens indica un desequilibri corporal. I fan l'experiència vital molt més completa, el gaudi molt més valorat.\nTornem a l'entrevista perquè, en canvi, m'ha agradat molt. Per exemple, en una societat que ha expulsat la idea de Déu com a concepte, com si es tractés d'un personatge mític de cultures menys avançades, la necessitat de 'personalitzar' el transcendent apareix com una mena de sensació inexplicable. "Tinc la sensació", diu, "que estem allotjats en alguna banda, potser en la imaginació d'algú". "Com a la pel.lícula Matrix", requereix l'entrevistador. "Exacte", respon. "És com si tot això existís en un altre lloc. Es tracta d'una percepció molt difícil d'explicar". Difícil per ell, penso. La tradició (religiosa, mítica, intel·lectual...) serveix justament per explicar el que avui trobem inexplicable i nou.\nDiu més coses interessants. Jo, que tinc sempre poc temps i sóc a punt de fer-ne 40, m'he fixat en aquesta recomanació (tàctica, és clar) que sembla que em dediqui:\n-Una cosa que és dificilíssima: aprendre a dir no. Tal com vaig llegir una vegada, dir que no et perfila. A mi m'ha costat molt aprendre a dir no. Quan tens 40 anys aprens a dir no; fins als 20 creixes; dels 20 als 40 agafes experiència i, a partir dels 40, inicies una etapa bonica, perquè ja saps el que vols a la vida. Quan a partir dels 40 no ets capaç de dir no, llavors tens un problema, perquè tens 20 anys per endavant molt interessants, tens més experiència, saps més el que vols i has de dir que no a moltes coses. I, en altres àmbits, del que es tracta és de delegar. Si delegues, desbloqueges temps.\nPer últim, Trias fa una defensa de la interacció disciplinària i intel·lectual front a l'especialització en què s'ha convertit el món de la feina i del coneixement. En això coincideixo al cent per cent i -modestament, ja se sap que d'on no n'hi ha no en raja- intento aplicar-m'ho, encara que sigui perquè l'expecialització m'avorreix. També m'ha interessat la idea de l'exploració dels límits i la necessitat de 'superar la ciència' per fer-ho. de nou, la nostàlgia del sentit (per a la qual cosa no ens podem quedar amb les tàctiques) i -digue-mho clar- de l'experiència religiosa, que rau en l'exploració dels límits i que viu més enllà de la ciència. Us faig una tria de les idees més subratllables.\nEn la nostra societat, tendim a encasellar les persones. I, en realitat, la força creativa més gran prové de la intersecció de disciplines. És fonamental. (...)\nLa societat moltes vegades no et demana que innovis. (...) La societat actual busca l'especialització i l'eficiència, i ha generat marcs molt específics per a la innovació i l'experimentació. El que sol passar és que tu estàs en un camp, el de la investigació, o estàs en l'altre. I si estàs en l'altre, arriba un moment en què la rutina et pot.\nL'altre dia, el meu germà, que és arquitecte, em deia que la creativitat la pots aplicar a tot, a la ciència i també a molts altres camps. Però la ficció s'ocupa dels sentiments, i no hi ha restriccions. (...) El que té l'art és que els límits els poses tu (...). Però els límits són molt amplis i pots explorar límits que estan més enllà d'on arriba la ciència. L'art va un pas més enllà de la ciència.\nExplorar els límits al més enllà, ja veieu. Aquest noi sembla un teòleg fent màrketing amb llenguatge modern, és a dir, sense mencionar Déu.\nFoto: Santiago Bartolomé.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/25/2008 09:37:00 p. m.\nLlegia ahir a la portada d'El País una notícia que demostra fins a quin punt hi ha incrustat en la determinades mentalitats suposadament progressistes elements profundament reaccionaris i discriminadors. Era per la suposada 'indignació' dels vocals de tall progressista del Consell General del Poder Judicial davant la candidatura de Carlos Dívar, president de l'Audiència Nacional des de fa set anys, per presidir aquesta institució. Deixo de banda els arguments tractats de manera secundària pel diari, que em semblen més raonables: la seva adscripció conservadora (que als progressistes ens agrada menys, com és lògic), el fet que no hagi dictat sentències i altres qüestions banals sobre la seva experiència com a magistrat... Per cert, cap dels arguments inclou una sola actitud o opinió mínimament rebutjable.\nEl principal argument de rebuig eren les seves "fortes creences religioses". En principi, si creu en Déu o en els ovnis no crec que tingui res a veure amb la seva feina, dic, igualment que la seva condició sexual o la seva extracció social, oi? Bé, vaig veure que el 'delicte' era que era de "profundes conviccions cristianes". Vaig llegir la notícia a veure en què consistia el problema. Vés a saber, em deia, si aquest senyor un dia va foragitar uns mercaders en un temple i ho troben masssa 'intolerant'. O que va etzibar 'al Cèsar el que és del Cèsar i a Déu el que és de Déu' a un funcionari i el troben massa insolent. O que el van trobar pregant en una muntanya mentre els seus amics dormien i el van veure-hi indicis d'al·lucinògens. O va repartir pans i peixos a mansalva sense llicència. O que té un reguitzell de persones que diuen que ara hi veuen, o caminen, i abans no podien. O que va aturar una pedregada a una adúltera amb la frase "Qui sigui lliure de pecat, que llanci la primera pedra".... No sé. Sembla que més aviat tot el contrari, que "no molesta ningú" (sic).\nSi no molesta ningú, vaig pensar, les conviccions cristianes potser no són tan profundes. El que sí veig molt profunda és la intolerància vers el fet religiós que, per si sol, es mostra com una rèmora. Com quan segons qui es fica amb Grande Marlaska perquè es gai.\nFoto: Primera reunió del nou Consell General del Poder Judicial, avui (foto: EFE)\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/24/2008 09:34:00 p. m.\nEm va agardar molt, ahir, un reportatge a El País sobre la permanència de l'afectivitat entre força malalts d'alzheimer, signat per Mónica L. Ferrando. Enmig de la pèrdua de records i d'identitat, emergeix la possibilitat de la comunicació afectiva (amb a) com la més efectiva (amb e) a través de les carícies, els petons, les cançons o, fins i tot, les relacions sexuals. "Sí está comprobado que para el enfermo de alzhéimer recibir estímulos, como escuchar una melodía de su juventud, logra despertar una sonrisa", diu.\nI continua "Conforme avanza la enfermedad, "empiezan a verse afectadas las manifestaciones más complejas de la afectividad, ligadas al pensamiento más elevado, como la iniciativa, la motivación o la capacidad de comprender qué sienten los demás. Sabemos que responden con menos intensidad, lo que no quiere decir que sientan menos", según el neurólogo [Javier Olazarán]". (...) "Los enfermos de alzhéimer conservan una vida afectiva mucho más rica que la que aparentan porque mantienen estructuras cerebrales implicadas en la vida emocional, que tardan más en dañarse", explica José Manuel Martínez-Lage, profesor honorario de neurología de la Universidad de Navarra".\nMés endavant segueix així. "El amor estimula el recuerdo. "Con una vida afectiva activa la enfermedad progresa más lentamente", afirma Martínez-Lage. Recordar juntos la vida de pareja, por ejemplo, puede ser un buen estímulo. Sentir caricias, voces y olores familiares y otros elementos de complicidad pueden tener el poder de evocar. "Durante muchos años se ha creído que el enfermo se volvía un niño. No es así, y al enfermo hay que tratarlo como el adulto que es, aunque no se puedan escuchar igual sus emociones, sus palabras o sus sentimientos", afirma Martínez-Lage. La enfermedad construye nuevos puentes, nuevas formas de complicidad. "Haber sido es una forma de ser", añade."\nNo tot és senzill, especialment per la parella. El reportatge explica alguns exemples i s'endinsa el el món de les relacions sexuals dels malalts d'alzheimer, que poden ser molt riques.\nRecordo una conferència de Sebastià Serrano en una altra commemoració del Dia de l'Alzheimer. Explicava com l'afectivitat i les seves manifestacions són anteriors al llenguatge, de manera que esdevenen una forma molt antiga de comunicació que devem portar a la nostra herència genètica que, a més, esdevé clau en les relacions amb els animals, per exemple. per això són tan interessants les estratègies de relació entre animals i malalts d'alzheimer.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/23/2008 09:38:00 p. m.\nLa unitat contra Eta és la millor resposta que avui ha donat la societat a l'assassinat al brigada Luis Conde a Cantàbria, aquest matí. La de les forces polítiques al Congrés (foto de la dreta) i la dels grups a Mataró (esquerra). Unitat que caldrà orientar cap el compliment de la Llei i cap a l'acció policial, els principals instruments que -junt a la unitat política- poden enllestir l'acció de la bèstia, delerosa de sang i bombes aquests dies. Fotos: R. Gallofré, EFE.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/22/2008 09:46:00 p. m.\nBebe, Ella, 2004.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/21/2008 11:29:00 p. m.\nAvui he rebut l'avanç de programació de la Fundació Joan Maragall i, adjunta, la informació d'un curs que pinta molt bé. Es diu El somriure: la cara acollidora del món, i va a càrrec de l'Idec (UPF), a la seu del qual s'hi celebraran les sessions, dirigit pel físic i poeta David Jou. Em temo que les meves diverses obligacions m'impedeixen d'assistir-hi, encara que l'organització preveu l'assistència conjunta o per separat. De manera que us animo a fer-ho i comentar-ho.\nM'agrada molt com presenten el curs. En un món de males cares o de riures sardònics, o frívols, en una cultura amb tendència a veure el mal del món, o la irrefutable maldat dels éssers humans, cada vegada m'interessen més les iniciatives que pretenen extreure la bellesa del món, en destacar les capacitats dels homes i les dones en fer el bé, en arrencar un somriure. Ja sé, ja sé, que el mal i la lletjor són indissociables del bé i la bellesa mentre hi ha vida i que negar-ho és negar la vida. Però enyoro certa militància en destacar el que clareja en la foscor. Mireu què diuen:\nEl somriure: la cara positiva del món, la intuïció d'un camí que s'obre, l'indici d'un desglaç, la direcció vers un oasi, el ferment d'una salvació, l'expressió d'una felicitat. No tots els somriures són tan positius: n'hi ha que expressen desdeny, amargor o escepticisme. Preguntar-nos pel somriure ens posa al davant de la vida i de la societat: quina presència hi tenen els ponts, les promeses, les esperances, les expectatives? Neurobiologia, psicologia i sociologia n'han explorat les arrels biològiques més bàsiques i els significats comunicatius més diversos. Filosofia i religió, tan sovint seriases i circumspectes, s'obren de vegades a l'encís d'una rialla que salva o que revela. La música i l'art, la literatura i el cinema han tingut en l'alegria un estímul menys abundós que en el drama, però també fecund i seductor. Demòcrit, Epicur, imatges de Buda o d'àngels gòtics i verges del Renaixement, Mozart, Darwin, Freud, Chagall, Berger són algunes referències en el calidoscopi expressiu i conceptual del somriure que, entre l'alegria, la serenitat, la seducció i el misteri, mereix estar més present en el nostre món, dominat sovint per foscors aclaparadores.\nLes sessions s'imparteixen durant sis dimecres, de 19.00 a 21.00 hores, la inscripció és gratuïta (però obligatòria ...i amb places limitades) i ja veureu quin panorama tan suggerent, tant en els temes com en el professorat.\n8 d'octubre. Cervells riallers i alegres, per Adolf Tobeña, Catedràtic de Psicologia Mèdica i Psiquiatria de la Universitat Autònoma de Barcelona.\n15 d'octubre. El riure i el somriure en la filosofia, per Jaume Casals, Catedràtic de Filosofia de la Universitat Pompeu Fabra.\n22 d'octubre. El somriure en música: entre la ironia i el drama, per Xavier Antich, Professor titular d'Estètica de la Universitat de Girona.\n5 de novembre. Somriures de l'ànima. Del Buda a Marc Chagall, per Eduard Cairol, Professor lector d'Història de l'Art de la Universitat Pompeu Fabra.\n12 de novembre. Narradors i poetes davant del somriure, per David Jou, Poeta i Catedràtic de Física de la Matèria Condensada de la Universitat Autònoma de Barcelona.\n19 de novembre. El somriure generador de lligams, per Sebastià Serrano, Catedràtic de Lingüística General de la Universitat de Barcelona\nFoto: Joan Miró, El somriure d'una llàgrima (1973), Fundació Miró, Barcelona.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/20/2008 09:24:00 p. m.\nAquest que veieu a la foto és el meu amic Xesco Gomar. Aquests dies és notícia perquè fou nomenat nou Delegat per a les Comunitats Andaluses de Catalunya, València i Balears de la Junta d'Andalusia, en substitució de Francisco Hidalgo. En aquesta nova tasca, té les funcions d'assessorament a les comunitats andaluses assentades fora de territori andalús i depèn de la Direcció General d'Andalusos al Món, adscrita a la Conselleria de Governació de la Junta, la titular de la qual és Clara Aguilera García.\nMoltes d'aquestes agrupacions de persones que han volgut mantenir les tradicions andaluses a Catalunya ja són familiars per en Xesco. Fins ara havia estat fins ara assessor de Cultura Popular i Tradicional a la Diputació de Barcelona (2006-2008). Anteriorment havia estat assessor al departament d'Urbanisme a l'Ajuntament de Rubí i havia treballat tant al sector privat com al públic. A banda d'amic, és un bon company i me'l trobo en llocs importants: és membre de la Comissió Executiva del PSC de Mataró i del Consell Nacional del PSC i ha estat Primer Secretari de la Joventut Socialista de Catalunya a Mataró (2002-2006). des de fa poc, representa també els socialistes al nou Institut Municipal de Cultura de Mataró.\nCrec que la Junta ha triat bé: és una de les persones més dinàmiques i il·lusionades que conec. En un lloc com aquest on és ara, farà falta. Certament, vist de lluny, el món de les entitats de cultura andalusa és bastant desconegut. Amb els anys de regidor, les he anat coneixent crec que força. Al front de moltes d'elles hi ha gent excel·lent, generosa, respectuosa (ho són tots els sensibles a la identitat, si ho són de veres). El model, que segurament caldrà actualitzar per les generacions dels que ja han nascut aquí, funciona com a nucli bàsic de cohesió, tan familiar com social, crea teixit on podria haver desitjos esfilagarsats i ens ajuda a veure el món molt més obertament, més diversament, mols més conscientment que 'el món és dins de les ciutats' i no pas fora. Aquest és el seu principal valor. I el de la memòria. Endavant, noi.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/19/2008 09:45:00 p. m.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/18/2008 09:25:00 p. m.\nCrec que el periodisme local va perdre plomes quan en Xevi Galceran va decidir dedicar-se a guantar-se millor la vida. Hi ha algun cas recent similar que espero rebroti també algun dia. Els blocs permeten que les recuperi i ens brindi alguna perla, en Xevi. Ja n'he parlat en alguna altra ocasió. A mi m'entusiasma com escriu, aquest noi. Ara, per exemple, porta tres posts identificant quines són les pel·lícules, els llibres o els llocs emblemàtics de la seva vida any a any. Han de sumar sempre vint-i-un (un homenatge a 21?) amb una simple llista que ja t'emociona. A mi m'han agafat ganes de fer-ho, ara que sóc a punt d'una edat crítica i començo a comptar els anys de vint en vint. I començo a identificar clarament referents que fa poc ni tan sols sospitava. Em falla la memòria, però. En tot cas, i com si això fos un meme, us animo a imitar-lo, a veure si caic irremisiblement a la moda que som a punt d'imposar a la blocsfera. Au, animeu-vos.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/17/2008 09:25:00 p. m.\nDel reportatge d'aquest diumenge passat a El País Semanal signat per Julia Luzán n'extrec alguna idea apressada. Parla dels treballs de José Manuel Ballester, que, sota el títol 'Espacios ocultos' s'exposen dels del proper dia 18 fins el 23 de octubre a la galeria Distrito Cu4tro de Madrid. Ballester ha extret dels quadres més famosos del reneixement les figures humanes, i això que el reneixement és essencialment humanista. La primera idea que se'ns acut és que no pot ser, que precisament el que dóna sentit al quadre só les figures humanes, que passen al primer pla i atorguen al paisatge un element, més que secundari, contextualitzador. Sense persones, evidentment, desvirtuem l'essència, doncs. Però l'art, i la seva actualització (la revisió de les obres del passat és una constant a l'art modern), considteix en despullar les coses, en veure-les d'un altre prisma, de fer-les i refer-les, de posar i treure. D'aquesta manera, obtenim dues cose, almenys. Un retrat de l'absència, d'una banda, i un valor intrínsec al paisatge que, de fet, ja anunciaven les obres renaixentistes.\nRespecte a l'absència, l'autor explica de quina manera se li va ocórrer la idea. "Una amiga mía, Jocelyne, murió hace siete meses, y el vacío que ella me dejó lo proyecté en su obra preferida, la de Fra Angelico. Todos tenemos miedo a la muerte, y cuando alguien cercano desaparece, lo hacen también muchas otras cosas; es más, de forma inconsciente te planteas tu propia desaparición. Es como si ese vacío emocional hubiese encajado al trabajar con las obras antiguas".\nI, efectivament, en donar valor al paisatge, en adonar-nos del que primerament tenia un valor menys central, en posar al centre la perifèria -diríem ara-, o en des-centrar tant l'home -l'Home renaixentista, mesura de totes les coses- que fins i tot s'esborra, ens ve al damunt la bellesa del món, ens adonem molt abans que l'ecologisme que l'entorn no tan sols és bonic, sinó que és imprescindible per a la nostra vida. I que no podem fer-nos-ho tot sols. Diu Ballester: "Al desnudar a Botticelli, por ejemplo, encuentras esos paisajes tan naifs de Rousseau, o descubres a Caspar Friedrich en Brueghel. En el momento en el que se silencia el paisaje te das de bruces con el romanticismo".\nVegeu article de Francisco Calvo Serraller, aquí. Foto: José Manuel Ballester, Lugar para un descanso.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/16/2008 10:49:00 p. m.\nGocé como una enana con unas canciones en las que apenas reparé en su momento -soy de la generación anterior a Abba-, y con un despliegue de buen hacer veterano -amo a Julia Walters, esa desmadrada. (...) Gocé, sobre todo, con lo moralmente libérrimo que parece el argumento, en cuanto a sexo, en estos virginales y pastoriles tiempos del tóquese usted mismo delante de Internet (el día en que las partes sufran un paralís de tanto exponerlas a la cibernética, la ginecología va a recibir un decidido impulso).\n¡Karaoke!, traduje para mis adentros, que estaban tan asombrados como yo. No hice nada por corregir a mi vecina de restaurante porque me pareció uno de los hallazgos lingüísticos más acertados desde que Julio Iglesias bautizó como Hey a uno de sus perros. (...)\nMaruja Torres, "Mi katarsis (con k)", a El País Semanal, 13.9.2008. vegeu anterior post.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/15/2008 09:23:00 p. m.\nLo que sorprende en estas cuatro cabezas no es tan sólo la exactitud del trazo, la seguridad y elegancia de la curva que define la quijada, la perfecta proporción de orejas y ollares, sino, por encima de todo, los ojos. (...) En estos cuatro caballos los ojos tienen la mirada a medio párpado, tierna, dócil, turbadora, que hace del caballo una bestia inseparable del humano.\nTodas las hipótesis sobre el arte rupestre han ido fracasando una detrás de otra. No son imágenes "religiosas" porque no es posible separar un ámbito específico para lo religioso en aquellas hordas de cazadores nómadas. O bien todo era religioso o bien nada lo era. Posiblemente nuestros abuelos, como nosotros, ni eran religiosos ni creían en dioses, aunque temían a las fuerzas inaprensibles que podían causar daño y les ponían nombre, como hoy se lo damos al cáncer o al cambio climático.\nLo que es indudable es que en algún momento los humanos necesitaron (¿necesitamos?, ¿seguimos siendo humanos como ellos o hemos dejado ya atrás esa tan particularmente frágil condición?) y por lo tanto produjeron, imágenes. ¿Por qué, con qué finalidad? Ninguna hipótesis hasta ahora resiste el análisis. Sólo podemos aventurar que las imágenes nacieron (y nacieron perfectas) cuando los humanos sintieron la irresistible necesidad de ver hacia fuera, de manera que se convirtieron en "el punto de vista", el lugar orográfico desde donde "se ve".\nLos humanos somos aquello que de nosotros dicen nuestras imágenes. La constelación de imágenes que determina nuestra inserción en el mundo es lo que marca inflexiblemente aquello que podemos ver y lo que para siempre será invisible.\nLas imágenes eran lo permanente. Sus copias vivas en el mundo, tan sólo formas efímeras que como sombras se cruzaban un instante con la luz solar para desaparecer de inmediato.\nUna vez traspasada esa frontera, una vez admitida la impiedad original (...) en el acto mismo de ser representados en imagen? Quienes convivieron desde la infancia con imágenes de los dioses, ¿cómo iban a creer en ellos y reconocerlos si alguna vez se cruzaban con una figura asombrosa y espléndida?\nPara los niños educados ya entre imágenes de dioses, el mundo sólo estaba poblado por humanos y fantasmas. Nosotros, que ya sólo tenemos imágenes, ¿con quién compartimos el mundo?\nFélix de Azúa, "Inicuo paso primitivo" (fragments), article a El País, 13.9.2008. Foto: pintura rupestre a les coves de Chauvet (França).\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/14/2008 09:31:00 p. m.\nAquest Onze de Setembre ha estat una Diada presidida -potser més que mai- per la unitat de les forces polítiques catalanes davant l'escenari de negociació del nou model de finançament autonòmic, després de l'aprovació d'una llei orgànica, l'Estatut d'Autonomia de Catalunya, que així ho reclama. A rel que l'Alcalde de Mataró acompanyava els Armats a la seva audiència papal, he hagut de substituir-lo en dos actes. El primer, en la presentació de la declaració unitària del municipalisme català per reclamar una millora del finançament local. També amb el suport dels partits catalans i davant el President de la Generalitat. El segon, a l'acte acadèmic amb Jaume Sobrequés a l'Ajuntament (foto).\nL'endemà, de nou amb el barret de Primer Secretari del PSC, he presidit l'ofrena floral dels socialistes de Mataró al monòlit de la plaça de Rafael Casanova. Ens havia d'acompanyar en Remigi, el President del PSC de Mataró, però ha enviat el seu text -que vaig llegir- per trobar-se indisposat. També ens hi acompanyaven els veterans Leocàdia Bellavista i Francesc Tristany, així com una delegació de la JSC de Mataró amb el seu Primer Secretari, Javier Naya. després, vam fer l'ofrena institucional (a la foto, jo sóc amagat darrere Joan Mora, que no serveixi de precedent...).\nA la tarda s'emeté el debat enregistrat a Mataró Ràdio, en el que hio vaig participar junt amb els portaveus de les altres formacions polítiques a l'Ajuntament. M'agrada aquest format i deu ser molt més efectiu que els mil debats que fem als plens de matinada. Ens convocaven per parlar sobre els relacions de Catalunya i Espanya, partint del context actual sobre el finançament. Alguns lectiors del bloc, que són entusiastes seguidors de la ràdio local, ja m'han dit que el van sentir. De manera que espero que facin ells la seva avaluació.\nFotos: Romuald Gallofré (capgros.com), Lluís Arcal (El Punt), bloc de Joan Mora.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/12/2008 09:32:00 p. m.\nFirmamos este artículo un increyente y un creyente. Ambos estamos de acuerdo en que, tanto si Dios existe como si no, el mundo está en manos de los hombres. Hace ya siglos, el salmista intuía algo de esto rezando: "El cielo pertenece al Señor, la Tierra se la ha dado a los hombres" (Salmo 113). Ambos compartimos el aviso de la tradición teresiana: "Dios no tiene otras manos que las nuestras", aunque el creyente pueda añadir que nuestras manos no tienen más maña ni más fuerza que la de Dios.\nJosé I. González Faus i Francisco Fernández Buey, "Dios en barajas?", a El País, 11.9.2008\nA la tragèdia grega clàssica, les desgràcies es presenten lentament, inesperades, per una llei que no és pròpiament de causalitat, sinó de l’ordre del destí, és a dir, d’un ordre sobrenatural. A la tragèdia xecspiriana —vet aquí la seva grandesa, perquè ell va fer-ho més bé que mai no ho hagi fet cap autor dramàtic—, el destí sobrenatural queda esborrat gairebé des de l’inici de l’obra, perquè tothom pot preveure com aniran maldades segons una llei pròpiament lògica. Ara bé, per establir un contrast entre la contingència humana i la fúria aparentment imprevisible del destí, Shakespeare utilitza rarament els déus, i més aviat fa ús d’un altre joc: el que s’estableix entre la causalitat de la lògica argumental i el caràcter imprevisible de la naturalesa, tant la humana com la pròpiament dita. D’aquí, altra vegada, el famós temporal [de Lear]: és a l’obra només per reblar, hiperbòlicament, metafòricament, la tempesta que sacseja el cor d’un rei molt desgraciat.\nJordi Llovet, "King lear" a "Quadern" d' El País, 11.9.2008.\nFoto: Josep Mª Pou a El rei Lear (Calixto Bieito, 2004)\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/11/2008 09:43:00 p. m.\nAl bloc d'en Jaume Subirana em trobo un fragment d'un llibre de Paulina Crusat sobre l'obra de Josep Carner. Bellíssim, com qui no vol la cosa, ens desgrana el pas vital, moral, essencial que hi ha entre descobrir que "tot passa", intel·ligentment, al "tot queda", sàviament. I que som en relació a un entorn, en un temps, que cal comprendre mentre l'abastem. El copio.\nDe Paulina Crusat, a Carner, poeta esencialista (1959)\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/10/2008 09:08:00 p. m.\nLos problemas a los que nos enfrentamos actualmente -unos precios de la energía y los alimentos por las nubes y un sistema financiero en ruinas- sí han sido, en gran parte, consecuencia de una mala política. (...)\nExisten diferencias importantes entre las estrategias de crecimiento, y es muy probable que lleven a resultados distintos. (...) El crecimiento no es un simple aumento del PIB. Debe ser sostenible: el crecimiento basado en la degradación del medio ambiente, en los empachos de consumo financiados por la deuda, o en la explotación de recursos naturales escasos, sin que haya una reinversión de los beneficios, no es sostenible.\nEl crecimiento también tiene que ser inclusivo: debe verse beneficiada al menos una mayoría de los ciudadanos. (...) El crecimiento estadounidense de los últimos tiempos no ha sido ni económicamente sostenible ni inclusivo. (...)\nUna economía moderna también requiere que se asuman riesgos. Los individuos están más dispuestos a arriesgarse cuando existe una buena red de seguridad. (...).\nUna segunda diferencia importante entre la izquierda y la derecha es el papel que desempeña el Estado en el fomento del desarrollo. La izquierda comprende que el Gobierno tiene una función vital en las infraestructuras y la educación, en el desarrollo tecnológico, e incluso como empresario. (...)\nLa última diferencia puede parecer un tanto extraña: la izquierda ahora comprende los mercados, y el papel que pueden y deben tener en la economía. La derecha, especialmente en Estados Unidos, no. (...).\nNo son libertarios. Creen en un Estado fuerte, con importantes poderes ejecutivos, pero utilizados en la defensa de intereses establecidos, sin prestar demasiada atención a los principios del mercado. (...) Pero la falta de coherencia entre la teoría y la práctica viene de lejos: el proteccionismo aumentó con Reagan, entre otras cosas, mediante la imposición de limitaciones supuestamente voluntarias a la exportación de automóviles japoneses.\nLa nueva izquierda, en cambio, intenta que los mercados funcionen. Los mercados sin trabas no funcionan bien por sí solos, una conclusión que se ve confirmada por el actual desastre financiero. (...).\nEn un marco de tiempo relevante, los mercados no se autocorrigen. (...) Pero si los gobiernos van a pagar la factura sanitaria de la economía, deben tomar medidas para que sea menos probable que se necesite ingresar en el hospital. La cantinela de la derecha sobre la liberalización resultó estar equivocada, y ahora estamos pagando el precio. (...).\nLa derecha a menudo atribuye sus orígenes intelectuales a Adam Smith, pero aunque Smith reconocía el poder de los mercados, también admitía sus límites. (...) Hacen falta unas leyes antimonopolio fuertes. (...)\nHoy en día, la izquierda, a diferencia de la derecha, tiene un programa coherente, que ofrece no sólo un mayor crecimiento, sino también justicia social. Para el electorado, la decisión debería ser sencilla.\nJoseph E. Stiglitz, Si quieren crecer giren a la izquierda, a El País (07/09/2008 )\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/09/2008 09:43:00 p. m.\nEsta telenovela lo tiene todo: maridos infieles, adolescentes embarazadas, la mujer pobre que se enfrenta y derrota a los caciques de su pequeño pueblo y que decide tener un quinto hijo aun sabiendo que tendrá síndrome de Down. También está la joven blanca de 18 años que se enamora de un atractivo negro africano que pronto la abandona dejándola con un pequeño hijo. A este hijo —uno de los actores principales de la historia— el destino le depara sorpresas inimaginables. El otro personaje principal de la telenovela es el descarriado descendiente de una prestigiosa familia de militares que termina por ir a una remota guerra donde es capturado y salvajemente torturado por el enemigo. El héroe se salva, regresa a la vida civil y deja a su esposa para casarse con la bella heredera de una enorme fortuna. Tienen varios hijos y además deciden adoptar una niña huérfana de Bangladesh. Esto último permite que hasta la madre Teresa de Calcuta haga una breve aparición en la historia (la niña adoptada proviene de su orfanato) (...).\nÉstas no son sino pinceladas de la fantástica trama de la telenovela más exitosa de estos tiempos: las elecciones estadounidenses.\nLa lista de situaciones determinantes para el futuro de la humanidad que se verán afectadas por las decisiones del próximo inquilino de la Casa Blanca es larga y causa temor (...). Además, y como reflejo de estos tiempos, muchos de estos problemas son nuevos. Y esto último es en sí mismo un problema: con demasiada frecuencia están pasando cosas nuevas y excepcionales para las cuales el pasado no nos ha preparado. Esta permanente avalancha de situaciones nuevas y difíciles ha creado en todas partes un gran apetito por lo ya conocido, por lo normal. Esto quizá explica el sorprendente entusiasmo que ha suscitado la candidatura de Sarah Palin a la vicepresidencia [pel Partit Republicà]. Según la columnista republicana Peggy Noonan, Palin atrae porque irradia “el poder de lo normal”.\nMoisés Naím, La telenovela más importante del mundo, a El País, 07/09/2008 .\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/08/2008 09:20:00 p. m.\nSi cliqueu a aquesta nota veureu les característiques de la intervenció urbanística, quasi de cirurgia, que s'ha fet en una zona de Mataró que es diu El Verdet. No ha estat gens senzill, però és una intervenció de la que, de moment, en podem estar prou orgullosos. S'ha netejat, literalment, un tros de la ciutat la major part del qual era obsolet. S'ha obert un carrer, que enllaça molt millor la ciutat que l'envoltava. L'any que ve hi comenárem a veure com s'hi fa un aparcament, un local i habitatges protegits. Més endavant, la iniciativa provada ha de fer un altre aparcament, una plaça i més habitatge. Vaja, més vida. En una situació com la que vivim, a més, respecte a la construcció i a l'economia en general, aquestes intervencions, més petites o més grans, ajuden a fer el pas que cal fer per recuperar-nos. (En parla l'Alcalde aquí).\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/07/2008 09:24:00 p. m.\nAhir vaig tenir l'honor d'obrir una exposició de fotos sobre Xina de Sergi Bernal. Era al centre Cívic de Molins (C. Nicolau Guanyabens, 23-25), a Mataró, i després anirà també als centres cívics de Cerdanyola i de Rocafonda. He conegut més Bernal pel flickr i internet que no pas a la feina, ja que compartim casa. Internet té aquestes meravelles, aquests descobriments, aquesta projecció (anècdota: força gent va venir per haver posat aquest acte al facebook). La sort de tenir-lo a prop permet fer una mirada intensa a una de les realitats del país més de moda en aquest moment, Xina. Mireu les webs que us enllaço a sota i passeu-vos per allà. Jo no dic res més. Foto: Cau el dia a Ping'an, de Sergi Bernal.\nÀlbum complet de fotos de la Xina al flickr.\nBloc del viatge a Blogger.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/06/2008 09:13:00 p. m.\nLa veritat és que no tinc elements de judici per saber si l'elecció de Joseph Biden com a ticket de Barak Obama a la candidatura d'aquest darrer a la presidència dels EUA ha estat encertada o no. Javier Naya diu que no (per cert, accediu aquí al discurs d'Obama a la Convenció de la setmana passada, en castellà). Però he de dir que jo, pobret de mi, he trobat que és un polític interessant. Amb una història personal farcida de moments de superació brutals i amb una gran capacitat, sembla, a mi m'ha caigut bé.\nUn dels aspectes que s'ha citat, en un país on aquesta qüestió és molt més rellevant del que caldria, és la seva adscripció catòlica. Al món catòlic, se'l considera fruit del Concili Vaticà II. En una societat, dic, peculiar quant a la dimensió pública de la religió, ancorada més aviat cap a la supremacia del text bíblic (especialment els protestants blancs), Biden ha dit que "la idea de tu, de família, de comunitat i del món procedeix de la meva religió", però "no tan sols és la Bíblia, també ho són les benaurances, els manaments, els sagraments o les oracions que vaig aprendre. És tota una cultura". El candidat a vicepresident pel partit Demòcrata reconeix que els seus "punts de vista són totalment coherents amb la doctrina social catòlica", que "vaig cada diumenge a missa" i que "per ser bon catòlic no tan sols es tracta d'evitar la dominació i l'abús de poder sinó de fer alguna cosa per posar-hi fi". És conegut que el senador Biden s'ha oposat personalment a l'avortament, però ha reconegut que no pot votar contra la decisió de la Cort Suprema que va donar a les dones el dret a interrompre l'embaràs. Diu: "No crec que tingui cap dret en imposar el meu punt de vista a la resta de la societat sobre una cosa que accepto i assumeixo com assumpte de fe". Vegeu l'article complet en què ho manifesta aquí.\nObama ja havia parlat en termes similars fa uns mesos. Recordeu què en vaig dir.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/05/2008 09:39:00 p. m.\nSi fa un parell de mesos parlàvem d'un parell d'exposicions, a Barcelona, que mostraven l'art xinès actual, avui en parlarem d'una tercera, aquesta vegada al Caixaforum, que porta per títol L'escola Yi, trenta anys d'art abstracte xinès. N'anuncien una per d'aquí no massa, al CCCB, sobre les transformacions urbanes de la Xina, els darrers 50 anys. La Xina, l'any dels Jocs de Pequín, és de moda i ho és molt especialment a casa nostra.\nEn aquest cas es tracta d'art contemporani realitzat per xinesos fora del país, i respon al concepte 'Yi', que vindria a ser 'contemplació', a l'hora de definir-lo. Si en les altres dues mostres que vam citar el pes recau sobre la figura, i així s'expressa majoritàriament l'art actual del país asiàtic, aquesta es centra en les peces que fugen de la narració amb la idea d'assolir una mena de símbol universal (obert a tothom) però que s'hi arriba exlcusivament des de l'experiència meditativa personal ('yi'). Hi ha dues influències evidents de llenguatges artístics que reforcen aquesta idea aparentment contradictòria: les dels corrents internacionals de l'art abstracte (expressionisme, conceptualisme, minimalisme, etc.) que confereix a aquestes obres un caràcter global, d'una banda, i la dels elements de l'art tradicional xinès (materials, temes, traços....), que enllaça amb una llarga història de producció artística lligada també a la contemplació.\nPotser és aquest diàleg el que fa genuïna l'escola Yi, considerada en les èpoques més ortodoxes del maoisme com a burgesa. Una mena d'obertura amb arrels profundes, una aparença de global que és alhora una revisita a les constants de l'art xinès al larg dels segles, allò més modern i trencador en què es disfressa el lligam (plaent o no) a la tradició. Curiosament, aquest diàleg era present també a les dues exposicions prèvies quie he citat. I, alhora, una ironia brutal i tendra alhora damunt la realitat contemplada, no pas projectada, ni captada, ni analitzada. Contemplada.\n* article publicat a la revista Valors (setembre 2008)\n· L'exposició L'escola Yi, trenta anys d'art abstracte xinès restarà oberta fins el proper 21 de setembre a Caixaforum (Av. Marquès de Comillas, 6-8, Barcelona).\n· Il·lustració: "Ciutat natal" de Zhang Hao (2007)\n· Més fotos, a El Mundo.\n· Vídeo-notícia a sies.tv\n· Fitxa del catàleg\n· Article d'Ada Castells a Avui\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/04/2008 09:34:00 p. m.\nUn hombre de mediana edad vuelve a su tierra natal después de una larga ausencia; un muchacho abandona la seguridad de su casa y la protección excesiva de su madre para viajar por el mundo en busca del padre ausente al que no recuerda; una mujer espera el regreso del marido que se marchó hace mucho tiempo aunque no sabe si está vivo o si ha muerto. El cuento de Ulises no es el más antiguo de todos, pero es tal vez el que se ha contado y se cuenta más veces, el cuento de nunca acabar de la imaginación humana (...).\nNecesitamos historias de ficción para entender el mundo. (...) Después de casi cuarenta años leyendo novelas, tratados de mitología, colecciones de cuentos populares, viejos folletines por entregas, y viendo películas y series de televisión, Christopher Booker escribió un tomo de setecientas páginas de letra diminuta enumerando y analizando los siete relatos que todos nos pasamos la vida escuchando y contando: la victoria sobre el monstruo, la exaltación del postergado, la búsqueda, el viaje y su regreso, la comedia, en la que las cosas parece que acabarán mal y acaban bien, la tragedia, en la que lo que pudo acabar bien acaba desastrosamente, el renacer (...).\nNo es que la Odisea haya sido una obra literaria más o menos influyente, sino que no hay historia que pueda o merezca contarse que no esté incluida en la Odisea (...). La vida se le pasa a uno leyendo la Odisea, aunque no lo sepa, aunque no haya abierto nunca ese libro, o ningún otro libro.\nAntonio Muñoz Molina, "Cuento del regreso" al suplement "Babelia" d' El País (30.8.2008).\nIl·lustració: Herbert James Draper, Ulisses i les sirenes (1909).\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/03/2008 09:50:00 p. m.\nLa mejor definición de la vida la hizo Samuel Beckett: “Da igual. Prueba otra vez. Fracasa otra vez. Fracasa mejor”. Yo quise fracasar mejor (...).\n(...) Pero no seamos enteramente pesimistas. Fíjese en la cantidad de gente que asiste a las exposiciones, los museos están llenos de personas, en los conciertos no se cabe. Son signos muy positivos. Sí, lamento la cantidad de librerías que se están cerrando, y que sean más rentables ahora las industrias de la pornografía y de la droga. Esto es lo que uno debería preguntarse: ¿cómo puede ser que estas industrias sean las más poderosas en el universo del que estamos hablando? Estamos en peligro, sí, pero también es cierto que hay signos positivos. Nunca debemos olvidar que durante el esplendor de Florencia, en los tiempos de Miguel Ángel, Leonardo y los Medici, cada mes morían asesinadas muchas personas bajo el Ponte Vecchio. Nos olvidamos de cuánta salvajada ha existido en las grandes culturas.\nEntrevista a George Steiner, per Juan Cruz, a El País Semanal (24.8.2008).\nFoto de Gloria Rodríguez.\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/02/2008 09:37:00 p. m.\nEn Tormenta de hielo, la película de Ang Lee, un adolescente que regresa a su casa de vacaciones reflexiona sobre los poderes extraños de Los Cuatro Fantásticos y el sentido de sus vidas. Él mismo apenas comprende algo de la suya. Quiere a sus padres y a su hermana, pero no entiende por qué en su casa nada funciona como debiera, ni nadie logra en ella tener la vida que desea. "Estar en la zona negativa significa que se invierten los sucesos diarios. Hasta la Chica Invisible se hace visible, perdiendo así el último aspecto de su poder. Creo que todos existimos parcialmente en una zona negativa. Algunos más que otros. En la vida, entras y sales de ella. Es donde las cosas no funcionan como deberían".\nLa misión de la poesía es ayudarnos a salir de la zona negativa, y devolvernos la memoria de nuestras facultades más decisivas y misteriosas. (...).\nPero ninguno de esos bienes [del circo] podía traerse al mundo real, y eso lo han sabido siempre los grandes poetas. El arte sólo es el campamento de los ladrones. Se detienen en la noche y encienden fogatas, a cuya luz se cuentan sus historias. (...) Porque ¿hay de verdad un botín, hay una cueva escondida? Kleist pensaba que eran las hermosas marionetas las que nos marcaban el camino, pero nosotros sabemos que no existe ese camino y que el arte sólo es un anillo de luz en torno a una pista vacía. Y, sin embargo, no es posible recordar un poema de Vallejo, leer un relato de Kafka o ver una de las películas de Bergman sin sentirnos tocados por alguna forma de absoluto.\n(...) Tal vez porque la poesía, como dijo Nietzsche, es empeñarse en seguir soñando aun sabiendo que se trata de un sueño.\nGustavo Martín Garzo, "Cuento de verano" a El País -continua aquí- (24.8.2008)\nFoto: Christina Ricci i Elijah Wood a Tormenta de hielo (Foto: Barry Wetcher/Fox Searchlight)\nPublicat per Ramon Bassas Segura a 9/01/2008 10:12:00 p. m.


EXCUSES BUROCRÀTIQUES - Diari de Girona\nramon llorente varela 20.03.2017 | 07:15\nEn moltes ocasions la ciutadania es troba perplexa davant situacions administratives que possiblement tenen una explicació legal o formalment estan emparades per un funcionament rutinari i poc eficient de les mateixes administracions. I no es tracta de posar en qüestió la bona voluntat d´un determinat funcionari o empleat, sinó de qüestionar l´essència de la mateixa burocràcia, i les limitacions i inconvenients que sovint comporta, no només per a la ciutadania, sinó fins i tot per als màxims responsables de les administracions, sense distinció. L´agilitat, la transparència, l´eficiència, la celeritat i el sentit comú no són característiques inherents al funcionament de la burocràcia, de qualsevol burocràcia, sigui la judicial, la municipal o qualsevol altra. No podem oblidar que la burocràcia representa, per si mateixa, una línia de separació, una muralla defensiva, entre la persona que té un problema i el responsable que ha de decidir sobre tal qüestió, que massa vegades ni s´assabenta del cas o de la situació i circumstàncies de la persona que reclama una solució o una resposta. En definitiva, és un element que desequilibra i deshumanitza les relacions humanes.\nPerò, analitzem un cas real objectiu, perquè com es diu des d´antic, molt encertadament, un exemple val més que mil paraules. Resulta que fa molts mesos, uns bombers acudeixen a un bloc de pisos per procedir a extingir el foc que s´havia declarat en un pis. Per mala informació o simple error humà, resulta que tiren a terra la porta del pis de davant on hi havia el foc. I comprovada la barrabassada fan el mateix en el pis adequat. Fins aquí tot és comprensible i explicable, donat que tots ens podem equivocar. Però quan un s´ha equivocat, i més en un cas com el que exposo, s´hauria de rectificar les conseqüències de l´error amb diligència i celeritat. I no ha estat així. Després de més d´un any, la Generalitat, última responsable d´aquest dany, encara ha de restituir a la propietària del pis a qui li varen fer malbé la porta, el cost d´haver posat una porta nova, tot i que la filla de la propietària els va portar la factura. Però sorpreneu-vos: l´excusa al·legada per la Generalitat és que fins que no hi hagi declaració d´incapacitació de la propietària, una senyora d´edat molt avançada i malalta, no poden pagar la factura, ja abonada per ella o una seva filla. Excusa de mal pagador, que una administració pública no es pot permetre. Senzillament, és inhumana i injustificable la decisió i el comportament de la Generalitat i una clara mostra del que representa una burocràcia ineficaç i perjudicial per a la ciutadania.\nI fer que la burocràcia sigui més flexible, més eficaç i més humana no costa diners, però si que exigeix un clar compromís, de responsables i d´empleats, per facilitar la vida de la ciutadania, que en última instancia és la que paga els seus sous.


AL KM 30… – EL BLOG D'EN MET\nAL KM 30…\n11 de març de 2018\t 3 d'abril de 2018\nAl quilòmetre 30 vaig topar amb el mur. Inconscient de mi corria la meva novena marató sense haver-la preparat amb el rigor que mereix. Diagonal avall, d’esma, a cada pas movent la meva corporalitat semblava un mim damunt de l’asfalt empenyent una paret de vidre. Més i més corredors, alguns més tocats que jo, m’avançaven de camí al Fòrum.\nTothom sobrepassant-me i jo impotent reculava i reculava fins 4 anys enrere, al mateix lloc. Feia un mes que havia completat —encara no sé com— els 100 km de la Traiwalker. El cos cremat va dir prou; i a menys de mil metres de l’arribada al Fòrum d’una cursa de barri, les cames es movien però no semblava que avancés.\nAl quilòmetre 30 revivia l’angoixa de córrer sense anar enlloc. 4 anys enrere tenia la meta a tocar, ara em quedava a 12 quilòmetres. Abandono? Ho deixo córrer —mai millor dit—, ara que sóc a tocar de casa…? Naufragant en pensaments sabotejadors la ment va em rescatar duent-me de nou al km8 de la mateixa marató. A Francesc Macià, Diagonal amunt força estona abans. La imatge de dos corredors britànics davant meu amb la frase d’Star Wars estampada a l’esquena de llurs samarretes: Always remember, your focus determines your reality.\nAl quilòmetre 30 vaig invertir el pensament; vaig menystenir el cansament i la cursa per focalitzar-me en mi i des de l’estómac el cos va dir-me tinc gana! A l’avituallament vaig aturar-me; dos gels, un plàtan, mitja taronja, un grapat de fruits secs i un got d’isotònic sense pressa però sense pausa. Em sentia bé, un glop d’aigua i caminant una estona per pair la nova situació.\nAl quilòmetre 30 caminava de camí al 31 i de cop em vaig veure a Montjuïc just abans de la línia de sortida. La imatge d’una noia dempeus sobre la tanca amb un cartró pintat amb lletres de colors on en essència resava; Si la ment s’ho creu, les cames obeiran. Doncs ara tocava córrer 12.000 metres amb la ment. Aquesta em va establir un ràpid pla de contingència que ordenava córrer i caminar, només!, al llarg de cada avituallament i aleshores, només aleshores!, escoltar les possibles necessitats del cos.\nAl final del quilòmetre 30 corria de nou i al 32, just abans del primer descans imposat, la noia de la sortida brandava el cartró pintat damunt del seu cap tot cridant que només en queden 10! La ment va invertir el comptaquilòmetres; ja no sumava, restava. M’escurçava l’espai per apropar-me el següent objectiu immediat, el punt on el Jordi (Gràcies!), aliè a la meva tempesta neuronal, esperava per l’extrapower del nostre xoc de mans i completar l’experiència esportiva que m’havia fixat aquell diumenge al matí.\nPingback: DUES PREMONICIONS – EL BLOG D'EN MET\nPreviousTHE BRÒQUIL IS OVER


Comença el teu treball final amb aquestes recomanacions\nEn el seminari en línia del 27 d'octubre repassarem les claus per trobar continguts especialitzats per al teu treball final.\nEl treball final de grau o de màster no és una activitat qualsevol, sinó la culminació dels teus estudis, el moment de posar en pràctica tots els coneixements que has adquirit. Per això, hem preparat una llista de continguts per donar-te suport en el procés d'elaboració del seu treball, des de la selecció i consulta de fonts d'informació fins a l'ús de citacions i referències a l'apartat de la bibliografia.\nSOS TFG i TFM. Recursos i trucs per elaborar el teu treball final\nLa pròxima sessió del cicle de seminaris en línia «#InfoSkillsUOC: cerca d'informació especialitzada» està dedicada als treballs finals. En aquesta sessió et presentarem alguns recursos útils i et donarem trucs de cerca avançada per elaborar-los.\nLa taula periòdica dels treballs finals\nUna infografia amb eines per ajudar en cadascuna de les fases del treball final, organitzades per etapes: preparació, cerca d'informació, elaboració i presentació.\nDins de cada apartat s'han distingit diferents categories, com ara aplicacions per enregistrar la presentació, bancs d'imatges gratuïts o programari de disseny. S'han prioritzat les eines gratuïtes o les que ofereixen una versió bàsica sense cost (fes clic a la imatge per veure els enllaços de les aplicacions).\nConsells pràctics per millorar la redacció\nAquestes cinc pautes estan pensades per ajudar-te a millorar la qualitat dels textos acadèmics i garantir-ne l'eficàcia comunicativa.\nPlanifica, escriu i revisa.\nTingues en compte el propòsit comunicatiu del text: fes-lo eficaç.\nAssegura’t que el text sigui correcte lingüísticament.\nUtilitza un llenguatge inclusiu: evita un ús sexista de la llengua.\nSegons el tipus de document que cal identificar, s'ha d'utilitzar una informació o una altra. Les referències de publicacions digitals, com ara blogs o vídeos en línia, tenen les seves particularitats, i en aquesta infografia interactiva t’expliquem com cal citar-les.\nAmb aquests continguts resoldràs els dubtes més freqüents durant l'elaboració del teu treball final i aprofitaràs al màxim aquest desafiament acadèmic.


El blog del Maurici: Com fer que el marit es quedi de pedra\n» Com és lògic, com a esposa del senyor Guig, tenia tot el dret a visitar el seu marit. El servei de seguretat de l’hospital va atendre la seva petició i va impedir que entressin periodistes a fer safareig sobre el pobre comatós. D’això me’n vaig assabentar també per la televisió i, just en sentir-ho, vaig trucar immediatament a l’hospital per tal que un agent de seguretat no s’allunyés ni un sol instant del seu marit. » Li va anar de ben poc. El de seguretat va arribar just al moment en què el matalàs començava a cremar de mala manera. Cal dir que va actuar amb fermesa i celeritat, ja que va agafar el primer extintor que va trobar i el va buidar tot sobre el llit d’en Guig qui, per cert, va despertar del coma al rebre aquell munt d’escuma a sobre. El dubte que jo tinc, senyora Pous, és saber què pretenia realment? Volia només assassinar-lo o intentava matar dos pardals d’un tret i de pas aconseguir les cendres? Suposo que el diamant hauria estat translúcid un altre cop, no? I, ja per acabar, digui’m una cosa, oi que vostè és de l’Espanyol?\nConte curt / Conte llarg,\nLoreto Giralt Turón16 de juliol de 2013 a les 12:01Déu ni do quina senyorasa. Es nota que té recursos :)ResponEliminaRespostesMaurici16 de juliol de 2013 a les 20:30Posats a matar, fem-ho amb classe!EliminaResponSergi16 de juliol de 2013 a les 12:45Ara no sé en quina peli ho he vist però em penso que els diamants també poden ser color "xampany". Suposo que el color deu venir donat per les impureses que contingui el carboni en cristal·litzar.Per cert que no m'ha quedat clar si la moralina d'aquesta història és que cal evitar a tota costa emparellar-se amb algú de l'Espanyol.ResponEliminaRespostesMaurici16 de juliol de 2013 a les 20:31És una bona moralina, jeje...EliminaResponAfegeix un comentariCarrega'n més...\nCoses de parella (XVI). L’escola bressol\nEstoigs amb retalls de roba


El MAC Gas Natural Fenosa inaugura "Itineraris del vídeo. De LOOP a SCREEN" - Bonart\nEl MAC Gas Natural Fenosa inaugura "Itineraris del vídeo. De LOOP a SCREEN"\nbonart la corunya - 22/02/13\nEl Museu d'Art Contemporani Gas Natural Fenosa (MAC) inaugura el 21 de febrer a la Corunya Itineraris del vídeo. De LOOP a SCREEN (2003-2013), una exposició que reuneix una selecció de 19 obres de vídeo i cinema d'artista que, dins del context de les fires LOOP –primera fira mundial especialitzada en vídeo i cinema d'artista– i SCREEN –festival de referència en el videoarte– de Barcelona, il·lustren la diversitat de pràctiques i perspectives de la creació audiovisual i l'evolució del videoarte des dels anys 70 fins a l'actualitat.\nL'exposició, que estarà oberta al públic fins al proper 12 de maig, ha estat comisariada per Carlos Durán, fundador i codirector de SCREEN Projects, i posa en relleu que la majoria de peces exposades provenen de col·leccions espanyoles, la qual cosa certifica la bona acceptació que el videoarte ha tingut entre el col·leccionista del nostre país en comparació dels països del seu entorn.\nLa mostra té la intenció de ser la porta d'entrada per al neòfit, una manera que descobreixi les diferents tendències de la videocreación, però sense atendre a cotilles, amb peces que fins i tot tenen una mica de performance, videodanza o documental. Entre les 19 obres hi ha\ncreacions de reconeguts artistes nacionals, com Miralda, Cristina Lucas, Benet Rossell i Mabel Palacín, però també de destacats representants estrangers, com Qiu Anxiong, Carlos Garaicoa, Douglas Gordon i William Kentridge.\nL'agència cultural SCREEN Projects neix en 2003 a Barcelona amb el llançament de la primera fira mundial especialitzada en vídeo i cinema d'artista LOOP, a la qual segueix el SCREEN Festival, un projecte de ciutat i esdeveniment de referència europeu del videoarte. Des de\nllavors, realitza exposicions, esdeveniments i conferències en col·laboració amb diferents entitats en nombrosos països del món, consolidant-se com un espai de referència per prendre el pols a la creació audiovisual.\nA la imatge, vídeo de Douglas Gordon.\nLOOP Screen MAC Gas Natural Fenosa\nNADAL D'ART 2014 A LA SALA CONSTANTÍ\nCASTELLÓ: BOLUMAR PRESENTA UNA NOVA CARPETA DE GRAVATS\nLA GALERIA JUAN SILIÓ PRESENTA "DEMANIN REFORÇOS" DE JUAN LÓPEZ\nASUNCIÓN MOLINS GROS: VISIONS D'EGIPTE A TRAVESÍA CUATRO


PASTÍS-MOUSE DE TIRAMISÚ | Cuinant entre vinyes\nUna altra recepta del blog “Las recetas de MJ”, com sempre estupenda. Aquest pastís el vaig fer, amb algun canvi, per celebrar l’aniversari de la meva amiga Carmina i us el recomano, ja que com el que vaig penjar de llimona, te un sabor finíssim i és molt fàcil de fer i sense utilitzar el forn. Per cert, felicitats de nou a la Carmina i gràcies a totes les del sopar. Hem de fer d’altres…..\n180 gr. de galetes tipus Digestive\n80 gr. de mantega toveta\n30 ml. de licor d’Amaretto\n2 terrines de formatge mascarpone\nEn primer lloc farem cafè; una bona cafetera. Tot seguit hidratarem les fulles de gelatina en un bol amb aigua ben freda; les deixarem uns 5 minuts. En un cassó hi posarem el cafè, el sucre i el licor. Quan comenci a bullir afegirem les fulles de gelatina ben escorregudes. Barrejarem uns 2 minuts més i deixarem refredar una mica. Pensarem en deixar una mica de café per remullar els melindros.\nCobrirem la base del motlle amb paper vegetal (el meu és de 25 cm.). Triturarem les galetes i afegirem la mantega; barrejarem bé i estendrem per sobre de la base del motlle, aplanant amb una cullera fins que quedi ben uniforme; guardarem a la nevera.\nEn un bol posarem el formatge mascarpone i batrem amb l’ajut d’unes varilles. Anirem incorporant la barreja del café i la gelatina, poc a poc fins que quedi integrat. Ara és l’hora de semi muntar la nata, ben freda de la nevera, junt amb el sucre. Aquesta nata també la incorporarem a la barreja anterior, amb l’ajut d’una espátula, amb moviments lents i envolvents.\nUn cop tot integrat, cobrirem el motlle amb la meitat de la massa. Pulveritzarem els melindros amb el cafè que havíem reservat i els posarem per sobre de la massa, mirant de que quedi ben cobert. Afegirem la massa restant i la deixarem ben llista. La ficarem a la nevera, mínim 6 hores.\nTindrem cura a l’hora de desmotllar. Cobrirem el pastís amb cacau pur. Si volem podem decorar-lo amb perletes de xocolata, grans de café, com més ens agradi……….. A PUNT PER MENJAR!!!!!. (Us recomano que sigui ben fred)


Pasqual Maragall. Pensament i acció (OTROS NO FICCIÓN) : Claret Miranda, Jaume: Amazon.es: Libros\nPasqual Maragall. Pensamient i acció: Pensament i acció (... y más de 8.000.000 libros están disponibles para Amazon Kindle . Más información\nEntrega más rápida el domingo, 30 de enero. Haz el pedido en 12 horas 35 mins. Ver detalles\nPasqual Maragall. Pensame... se ha añadido a la cesta\nPasqual Maragall. Pensament i acció (OTROS NO FICCIÓN) Tapa dura – 12 abril 2017\nEdición en Catalán de Jaume Claret Miranda (Autor)\n2 De 2ª mano desde 17,80 € 4 Nuevo desde 20,90 €\nPasqual Maragall i Mira ha tingut una presència activa en la vida política a Barcelona, Catalunya i a Espanya durant més de quaranta anys. Aquesta irradiació l’ha projectat com una de les figures catalanes contemporànies de rellevància internacional. Conegudes com són algunes de les seves actuacions i manifestacions públiques, en canvi no comptem encara amb una valoració prou completa que ens permeti copsar la seva figura en totes les seves dimensions.Amb la voluntat de donar a conèixer la riquesa del seu pensament i del seu projecte, aquest llibre aborda una sèrie d’eixos decisius en la seva trajectòria: l’acció política com a eina de canvi social; la ciutat i el territori com a espai d’intervenció pública; la visió d’una Catalunya projectada cap a Espanya i Europa; les polítiques de govern com a producte d’una obra de conjunt; i els Jocs Olímpics del 1992 com a paràbola d’una experiència pública reeixida. Aquesta revisió de l’obra i les reflexions de Maragall ens revela la vigència de les seves idees..\nEmpieza a leer Pasqual Maragall. Pensamient i acció en tu Kindle en menos de un minuto.\nEditorial  :  RBA Libros (12 abril 2017)\nISBN-10  :  8482648233\nISBN-13  :  978-8482648231\nClasificación en los más vendidos de Amazon: nº150,860 en Libros (Ver el Top 100 en Libros)\nnº9,061 en Libros en catalán\nnº9,832 en Biografías y autobiografías (Libros)


Echinocactus: eres geològiques\nPublicat per Pedro Miguel Gómez a 18:56\nAnonymous 22 d’octubre de 2009 a les 16:07\nPedro, per fiiiii!! he pogut descarregarme el esquema, i lo de les eres geològiques q en un principi ho he fet 3 vegades. Ja que estava animada he seguit i me ho he descarregat tot el que hi havia de 2n de BAT. Ara sols queda imprimir-lo.\nPD. És la 2a vegada q entre en aquest blog, i he de dir-te que l'he vist molt actualisat. Veig q no tens massa feina a casa,jeje. Està molt xulo.


Wikiloc | Ruta Estació Esquí Nòrdic d'Aransa- Estanys de la Pera- Estació Esquí Nòrdic d'Aransa\nEstació Esquí Nòrdic d'Aransa- Estanys de la Pera- Estació Esquí Nòrdic d'Aransa\nVista 2058 vegades, descarregada 59 vegades\nInteressant ruta realitzada en raquetes de neu des del Refugi del Fornell, en l'Estació d'Esquí de Fons d'Aransa, fins els Estanys de la Pera, pujant per la pista de raquetes de la Bassa de Comabella fins la Font de les Pollineres. D'aquí vam seguir cap al Salt d'Aigua del Planell Gran i el Refugi dels Estanys de la Pera.\nDesprés d'una breu parada per esmorzar, vam baixar a l'Estany Gran i al Petit, completament glaçats i nevats i sense definició física, per continuar baixant pel Camí de les Pollineres primer i després pel Camí d'Aransa, per les vores, per no fer malbé la pista d'esquí de fons, passant pel Pas de la Pera i pel Refugi de Prat Miró per acabar de nou al Refugi del Fornell, ja a l'Estació d'Esquí de Fons d'Aransa.\nAdolfo Buj 17 de febr. 2020\nUna buena ruta para pasar la mañana,


Last Activity: 21 January 2019, 7:28 AM CST\nSquid connection to Fibre switch isoabv IP Networking 0 09-02-2016 09:27 AM\nAIX - Fibre Adapter and IBM Storage filosophizer AIX 8 02-22-2016 07:46 AM\nVIOS - fibre adapters not seeing luns aixkidbee AIX 16 06-12-2014 02:42 PM\nFibre Channel HBA recommendations? atahmass Hardware 1 06-09-2012 06:31 AM\nList all the soft links and hard links newtoaixos AIX 2 02-06-2012 08:16 AM\nHard Links and Soft or Sym links Harleyrci Solaris 11 10-17-2011 04:14 AM\nPower6 Virtual Fibre Channel Adapter filosophizer AIX 1 06-16-2009 07:36 AM\nInstall Fibre Card AIX 5.3 chlawren AIX 8 02-24-2009 08:20 PM\n4 x fibre cards elimination ajilesh Shell Programming and Scripting 4 11-28-2008 02:56 PM\nFibre channel drivers on RS/6000 aix 5L Zim-Aix-Guru AIX 4 06-10-2008 07:55 PM\nnetworking A4924-60001 1000base SX fibre zippy138 HP-UX 0 04-25-2006 01:21 PM\nHow to install FreeBSD without loosing my data? sualcavab UNIX for Dummies Questions & Answers 0 12-05-2005 04:02 AM


Els polítics intenten transmetre il·lusió en l'inici de la campanya del desencís ciutadà\nUnits Podem MÉS, única formació que apostarà per un gran acte central amb la presència de totes les estrelles de la "nova esquerra"\n4 min. Palma 09/06/2016 19:34\n651x366 Els candidats d'Units Podem MES han donat el sus a la campanya a la plaça París de Palma. / E. CALVO Els candidats d'Units Podem MES han donat el sus a la campanya a la plaça París de Palma. / E. CALVO\nLes forces polítiques balears han donat el sus a la campanya de les eleccions generals de dia 26 de juny amb actes d'ambient familiar i amb els resultats encara calents del darrer sondeig electoral del CIS, publicat avui mateix.\nLa Plaça París de Palma ha estat l'escenari elegit per la coalició Units Podem Més. La confluència entre Podem i MÉS arrenca la campanya "amb força", segons ha dit el número tres al Congrés, Antoni Verger, qui obtindria l'anhelat escó per a l'ecosobiranisme balear, segons el CIS. Verger ha celebrat aquests auguris però s'ha mostrat ambiciós i confiat a assolir el repte que es marca Podem, quatre diputats i quatre senadors. "El poble balear es deixarà sentir el 26 de juny", ha conclòs.\nEl número 1 de la llista, Juan Pedro Yllanes, s'ha compromès a defensar més drets laborals, un millor finançament, més connectivitat aèria i un nou REB. També ha recalcat que la seva formació està a favor d'un estat plurinacional "on tothom decideixi les relacions que vol tenir amb la resta de l'Estat". El jutge en excedència ha desfermat l'eufòria quan ha anunciat que, en el mitin central de campanya, dia 6 de juny, hi assistiran, a banda dels ja anunciats Pablo Iglesias i Íñigo Errejón, la batlessa de Barcelona, Ada Colau, i la vicepresidenta valenciana, Mónica Oltra.\nArmengol fa costat als candidats del PSIB\nEl PSIB, per la seva banda, ha complert amb la tradició i ha desplegat tres cartells gegants a la seva seu del carrer Miracle. El candidat al Congrés, Pere Joan Pons, ha destacat que aquests comicis "no són una repetició del 20-D" i ha llevat ferro al sondeig del CIS que lleva un diputat al PSIB. "L'important és jugar cada centímetre que ens queda de partit. Ho tenim tot per fer", ha afegit. La secretària general del PSIB, Francina Armengol, ha volgut fer costat als candidats i ha assegurat que " Pedro Sánchez és el president que necessita Espanya i, especialment, les Balears".\n540x306 La presidenta, Francina Armengol, envoltada dels candidats al Congrés i al Senat. / ISAAC BUJ La presidenta, Francina Armengol, envoltada dels candidats al Congrés i al Senat. / ISAAC BUJ\nEl PP ha presentat el cartell de campanya davant la Catedral. La candidata, Teresa Palmer, ha destacat que el lema ("a favor") identifica molt bé els valors del partit. "Nosaltres volem fer feina a favor dels ciutadans i solucionar els problemes que més els preocupen: és a dir, creació d'ocupació, assegurar les pensions i una sanitat pública de qualitat, etc.". "No anirem en contra de ningú, com altres, no estem per la crispació", ha afegit.\n540x306 La candidata del PP, Teresa Palmer, davant la Catedral. / E. CALVO La candidata del PP, Teresa Palmer, davant la Catedral. / E. CALVO\nFinalment, Ciutadans ha desplegat el primer cartell a la plaça de la Porta de Santa Catalina. El candidat al Congrés, Fernando Navarro, ha comentat que el "sorpasso" d' Units Podem Més al PSOE que reflecteix el CIS "no és una bona notícia". En canvi, no s'ha mostrat sorprès pel fet que les enquestes mantinguin el diputat de la formació a Balears."Ja hi comptàvem. Nosaltres estem molt consolidats aquí i només una hecatombe podria fer-nos pensar que perdríem el diputat ", ha afirmat.\n540x306 El candidat de Ciutadans, Fernando NAvarro, mostra un cartell del líder del partit, Albert Rivera. / ISAAC BUJ El candidat de Ciutadans, Fernando NAvarro, mostra un cartell del líder del partit, Albert Rivera. / ISAAC BUJ\nLa candidatura Sobirania per les Illes ha elegit l'emblemàtic local de Can Alcover per donar el sús a la campanya. El candidat Mateu Matas, "Xurí" ha assegurat que encara la campanya "amb molta il·lusió amb ganes de transmetre esperança". El cèlebre glosador ha explicat que faran una campanya "molt vistosa i molt alegre amb molts d'actes a tots els pobles de les Illes". L'objectiu, ha assegurat és "escoltar a la gent i no tant anar a predicar amb grans mitins, com fan altres".\nLa formació sobiranista ha estat convidada, aquest vespre, a l'Assemblea anual de Jubilats per Mallorca. El president de l' Assemblea Sobiranista de Mallorca, Tòfol Soler, ha remarcat que la invitació no implica necessàriament que el col·lectiu doni suport explícit a la candidatura. "És un sopar de germanor, no vull dir res que ells no hagin dit", ha afegit. Soler viatjarà demà a Eivissa per donar el sus a la campanya a les Pitiüses.\n540x306 Els candidats de SI al Congrés, Mateu MAtas "Xurí", i al Senat, Josep de Luís. / E. CALVO Els candidats de SI al Congrés, Mateu MAtas "Xurí", i al Senat, Josep de Luís. / E. CALVO\n'Sorpasso' d'Units Podem al PSOE en vots i escons, segons el CIS