Badalona | enciclopedia.cat\nMunicipi del Barcelonès, al vessant marítim de la serralada de Marina, ocupant la plana al·luvial costanera situada a l’esquerre del delta del Besòs.\nLimita amb Sant Adrià de Besòs i Santa Coloma de Gramenet a l’W (municipis amb els quals forma un sector d’una certa homogeneïtat que hom ha volgut anomenar el Barcelonès del Nord, el Barcelonès Oriental, el Baix Besòs, etc., i al qual, segons com, s’inclou Tiana i Montgat); a l’E amb la mar Mediterrània, amb 4,8 km de platja, amb Tiana i amb Montgat (Maresme); i al N amb Montcada i Reixac (Vallès Occidental) i Sant Fost de Campsentelles (Vallès Oriental). Badalona s’estén entre la Serralada Litoral o Serra de Marina i la mar, a la plana litoral formada per la sedimentació dels materials procedents de l’erosió i dipositats per les nombroses rieres que davallen a la mar salvant forts desnivells. Les rieres del terme de Badalona són, de ponent a llevant: el Rierot; la riera de Sant Joan, de Jornet o dels Frares; la d’en Folc o de Canyet; la de Matamoros; el torrent del Camí del Cementiri; la riera de Canyadó, i la de Vallmajor. Gairebé mai no porten aigua, que s’escola per dessota del seu llit, només quan plou molt baixen torrencialment; per això eren protegides per murs i flanquejades per plàtans, ja que les rieres eren els camins naturals per anar a la muntanya, a les vinyes. En el curs mitjà, allà on es troben la muntanya i el pla, els torrents s’ajunten formant rieres, i és on afloren les aigües filtrades i hi ha mines i fonts abundants: les mines de Ca l’Alemany, de Can Ruti, de Can Pontons, del Comú, etc. , i les fonts de l’Amigó, del Pop, d’en Mora, d’en Beu-i-Tapa, de Can Trencalòs, de Sant Bru, etc. En aquesta part, el terreny és més planer i argilós, i antigament hi havia bòbiles. En el curs baix, les rieres topen amb una franja de turons paral·lela a mar: el Puigfred, el Montigalà, el d’en Boscà, el d’en Ceriol, etc. Les rieres s’hi encaixaven i les aigües es filtraven pel terreny sorrenc, davallaven lentament, s’acumulaven arran de mar i formaven maresmes i aiguamolls, actualment tots dessecats. Avui, en el seu curs baix, les rieres estan canalitzades amb un clavegueram sota els carrers per on circulen fins a desembocar a la mar. La situació de Badalona dins el pla de Barcelona ha marcat en el decurs de la seva història una contínua dependència econòmica i social vers aquesta ciutat. Però alhora, aquesta població costanera té unes característiques (costums, història, arquitectura de les cases tradicionals, etc.) que també la relacionen amb el Maresme. La ciutat és integrada per diferents barris, alguns dels quals integren antics ravals (Canyet, Pomar de Dalt, Pomar de Baix), i la urbanització del Mas Ram, que urbanísticament s’estén també cap el terme de Tiana. El municipi comprèn, a més, el monestir de Sant Jeroni de la Murtra. A més del pla de Barcelona, tradicionalment tots els eixos de comunicacions enllacen també amb el Maresme: la Via Augusta romana, l’anomenat Camí del Mig (dit també popularment “dels francesos” i “dels contrabandistes”), el camí ral de la Marina, la carretera de Barcelona a França (després N-II), el ferrocarril de Barcelona a Mataró (des del 1848, primer de la Península i amb estació a Badalona), l’actual autopista C-31 i, la continuació de la ronda de Dalt de Barcelona (B-20).\nLa població (badalonins), que s’havia mantingut a la ratlla dels 700 h —a conseqüència de les epidèmies de pesta, les incursions de pirates i les guerres—, inicià un procés demogràfic ascendent a partir de la segona meitat del segle XVIII (la població passà de 739 h el 1718 a 4.235 h el 1787) i, de manera molt important a partir de mitjan segle XIX: 10.485 h el 1857, 12.060 h el 1860, 12.800 h el 1875, 13.758 h el 1887, 16.000 h el 1890, 18.075 h el 1897, 19.116 h el 1900. Fins a la Guerra Civil duplicà encara la població (20.957 h el 1910, 29.092 h el 1920, 42.230 h el 1930, 47.929 h el 1936). El fenomen immigratori, iniciat a la postguerra, marcà notablement l’esdevenir demogràfic del municipi. Així, entre el 1940 i el 1961 es doblà la població (48.520 h el 1940, 61.587 h el 1950, 76.331 h el 1955, 92.257 h el 1960); el 1975 ja s’havia quadriplicat, i durant els setanta continuà en creixement (125.002 h el 1965, 162.888 h el 1970, 201.867 h el 1975, 229.780 h el 1981). A partir dels anys vuitanta, la població s’estancà i fins va decréixer com a conseqüència d’una disminució de la natalitat, l’aturada del procés immigratori o el retorn dels immigrants al lloc d’origen (231.175 h el 1983, 225.292 h el 1989, 210.987 h el 1996, 208.994 h el 2001). Però des d’aleshores la població ha tornat a augmentar, i el 2005 es comptabilitzaren 218.553 h.\nFins als primers decennis del segle XIX, l’agricultura, juntament amb la pesca, fou l’activitat econòmica predominant i bàsica. Segons Pascual Madoz hi havia grans extensions de vinya, de la qual s’elaborava molt de vi, principalment per a l’exportació. Hom hi conreava, també, blat, ordi, mill, mongetes, faves, patates, blat de moro, cànem i hortalisses; també hi havia extensos tarongerars a la part de Pomar i Montalegre, i alguns oliverars i garrofers esparsos. Aleshores s’hi criava bestiar de llana i bestiar cavallí (aquest es dedicava a les tasques agrícoles). Les terres eren regades mitjançant la séquia de Badalona (que prenia aigua del Besòs, aigua amunt de Santa Coloma), que havia estat construïda a mitjan segle XVIII pels terratinents de Santa Coloma, Sant Adrià i Badalona, i que havia estat ampliada i millorada al primer terç del segle XIX. Actualment l’agricultura té només un paper testimonial, ja que la major part del terme i les millors terres han estat urbanitzades. La ramaderia ha anat desapareixent. L’activitat pesquera, que és molt residual, fou puixant fins a la segona dècada del segle XX. El rector de Santa Maria, Antoni Montserrat, donava una relació interessant de l’activitat pesquera, el 1789: “. . . también contribuye no poco el ramo de la marina, pues son 40 las barcas que aquí hay para pescarlas cuales venden el pescado en la pescadería de Barcelona. Los matriculados, por ser tantos en número, disminuyen el de los jornaleros que se necesitan para el cultivo de estas tierras, los que suplen forasteros que vienen . . . y no lográndose remediar aquí la falta, se va despoblando la montaña en detrimento del estado. Los pescadores la mayor parte se van a pescar a las costas de Andalucía y en los mares de Marsella de Francia.... ” La Confraria de Pescadors de Badalona, del segle XVIII, adquirí preponderància a partir del 1812, i una gran expansió el 1870, quan havia disposat de 150 barques, i el segon decenni del segle XX, abans que s’usessin les embarcacions a motor; hi havia llavors 48 parelles per a la pesca amb palangre i de sardines amb bou. El 1940 hi havia encara 20 o 25 llums i hi havia registrats prop de mil pescadors. Posteriorment, però, la inexistència de port a Badalona va comportar que els pescadors badalonins s’integressin a les flotes de Barcelona, de Vilanova i de Blanes. A la Confraria de Pescadors resten, encara, unes cinquanta embarcacions que, a falta d’un port pesquer, han d’amarrar i desembarcar les captures en ports veïns (Barcelona, el Masnou). L’any 2002 es va atorgar a la societat Marina Badalona SA la concessió administrativa per a la construcció i explotació del port, pesquer i esportiu.\nLa industrialització s’inicià força aviat a Badalona. Fou afavorida per l’arribada del ferrocarril de Barcelona a Mataró (1848) en una primera etapa, la construcció del qual comportà l’arribada de mà d’obra de Sant Carles de la Ràpita i d’Alcanar, que s’establí en part a la ciutat (els primers immigrants eren anomenats canareus). En el procés industrial es poden distingir tres etapes, segons C. Rotger i R. Sagués. L’etapa manufacturera (1804-1840) s’inicià en el ram tèxtil (quadres de teixits) i continuà amb el químic (Casanovas, Massanet i Cia el 1825, a Ca l’Endal, traslladada des de Barcelona a causa de la pol·lució i que motivà ja aleshores protestes populars contra la contaminació) i amb la corderia (Can Ribó, 1826). L’etapa dels inicis de la mecanització (1840-58), amb una població activa dedicada a la indústria i la manufactura inferior al 10%, amb filatures amb màquines de vapor (Carbó i Viñas, 1840), alimentària (la Galeta de la Vda. Palay i Moré, 1858) i xarols (Le Boeuf, 1850). El Diccionari Madoz registra que hi havia, vers la meitat del segle XIX, 21 factories de teixits de cotó i una fàbrica de tints per a sedes. I l’etapa de l’aparició de la gran indústria, amb Tèxtil Funoses (1866), Refineria Fontrodona i Castelló (1865), de sucre, El Cristall de Farrés i Cia (1866), el Gas de Jaurés (1866) i l’Anís del Mono, de Bosch i Grau (1868). Al darrer quart del segle s’instal·laren els adobs químics de Can Cros (procedent de Sants), Soler i Biosca (tèxtil), Serret Nebots (blanqueig), Can Canyelles (tèxtil), la refineria de petroli de Suari, Canals i Cia (la primera d’Espanya abans del monopoli, després anomenada Deutsch i Companyia, i que s’extingí el 1927 amb el monopoli del petroli), Can Mercader (tèxtil), Busquets, Macons i Cia (aiguardent), amb un canvi qualitatiu respecte al període anterior (indústries més grans, concentració de la producció i del nombre de treballadors, generalització de la maquinària, més complexa). Badalona arribà a ocupar un dels primers llocs en la producció catalana d’alcohols i d’aiguardents, de cuirs i xarols, de cristall i vidre, de materials de la construcció, de material elèctric, de pintures i de tintes d’impremta (Lorilleux, anomenada La Tinta), de perfumeria (Parera), de productes farmacèutics, d’insecticides (Creu Verda) i de gas. La tradició tèxtil es mantenia al segon decenni del segle XX amb 4 fàbriques de filats, 44 de teixits de cotó, una de teixits de seda, 11 de gèneres de punt, una de vellut de cotó, una de mocadors de llana, 2 de pelleres, una de blondes, 3 de brodats, etc., però, a més a més, hi havia 15 forns d’obra, 4 de calç, 2 de ciment, 3 de calç hidràulica, 2 fàbriques d’aquest material, una de pòrtland, diverses de rajoles i pedra artificial; entre les derivades de l’agricultura hi havia una fàbrica d’esperit de vi, 24 d’aiguardent, 8 de xarops, una de cava, 3 de sabó, una de midó, una de farina i de gluten, una de bescuits i galetes, 3 de pastes per a sopa, una de refinar sucre i una de taps de suro. I, encara, hi havia factories de xarols, de corretges per a màquines de cordes de cànem i adoberies. Tradicionalment, els sectors industrials més destacats han estat, doncs, el tèxtil (cotó, llana, seda i fibres artificials), la corderia (cànem), el químic (adobs, sosa i àcid sulfúric, destil·lació de quitrà, resines sintètiques, tints i colorants, plàstics), i el metal·lúrgic (envasos metàl·lics, maquinària mecànica). El llenguatge local identificava moltes de les fàbriques amb una toponímia que en definia la producció: el Cristall o el Vidre, la Borra, la Galeta, la Tinta, la Llauna. De les indústries instal·lades a Badalona a la fi del segle XIX o a la primeria del XX moltes han desaparegut. També ha estat evacuada la Societat Anònima Cros, del sector químic, amb forta contaminació. La funcionalitat socioeconòmica de la ciutat s’ha anat ressituant, i la població ocupada en el sector industrial ha anat disminuint a favor del sector dels serveis. Així, l’activitat econòmica badalonina s’ha caracteritzat en les darreres dècades del segle XX per la terciarització creixent d’activitats i per la reconversió i modernització del sector industrial, amb el desenvolupament i millora de les comunicacions dels polígons industrials, entre els quals cal destacar el de Montigalà–La Batllòria. La introducció de les noves tecnologies han permès a la indústria emplaçada a Badalona tenir un fort volum d’exportació, dirigit principalment a França, Itàlia, Alemanya, els Estats Units i Gran Bretanya; per sectors, el principal exportador és el de la microelectrònica i la robòtica, seguit pel d’envasaments i aerosols, la maquinària tèxtil i els motlles industrials. Des del 1995, Badalona disposa del Badalona Centre Internacional de Negocis, ubicat al polígon industrial de Les Guixeres, amb la finalitat de contribuir a millorar els serveis, la projecció exterior, els intercanvis i la competitivitat dins del mercat europeu i americà de les empreses del municipi.\nA la zona de la façana marítima hi ha també carrers comercials que disposen, sobretot, de petits comerços. Des del 1994 se celebra al juny la Fira del Viatge, Oci i Aventura. Pel que fa als equipaments i serveis públics la ciutat gaudeix d’una àmplia xarxa de serveis socials. Entre els equipaments sanitaris destaquen, a més de diversos centres d’assistència primària (CAP), tres centres hospitalaris (l’Hospital Universitari Germans Trias i Pujol, d’àmbit intercomarcal, l’Hospital Municipal de Badalona i el Centre Sociosanitari El Carme i l’Institut Guttmann). Pel que fa a l’ensenyament, a Badalona es poden cursar estudis fins al batxillerat i els cicles formatius. A més, cal mencionar la labor docent de l’Escola d’Art Pau Gargallo, dedicada, entre d’altres, al disseny gràfic i industrial, hereva de l’antiga Escola d’Arts i Oficis, iniciada el 1907 per Pau Rodon i dedicada al ram dels teixits; el Conservatori Professional de Música (1980), antiga Escola Municipal de Música (1915-1980), gestionat pel Patronat de la Música de Badalona, que a més ha creat l’Escola de Música de Badalona amb estudis no reglats de música moderna; una Escola de Natura Angeleta Ferrer a Can Miravitges, i l’Escola del Mar. Les instal·lacions esportives amb què compta el municipi són nombroses i variades, tant municipals com d’entitats privades. Cal dir que Badalona va ser subseu olímpica de tir olímpic i bàsquet, durant els Jocs Olímpics del 1992. Destaquen, entre les diverses instal·lacions de la ciutat, el Palau Municipal d’Esports, on es van jugar les proves olímpiques de bàsquet i on juga el Club Joventut de Badalona, les pistes d’atletisme de Can Ferrater i el port esportiu Marina Badalona que compta, entre altres equipaments, amb escola de vela. Per afavorir les possibilitats turístiques de la ciutat s’ha dut a terme la regeneració de la platja (Col·lector Transversal de Llevant), el remodelatge de la façana marítima, la creació d’una infraestructura d’equipaments i serveis a la franja litoral, la millora dels accessos, i fins i tot l’habilitació d’una platja nudista —platja de la Móra—. La ciutat disposa d’establiments hotelers de diverses categories.\nActualment s’ha recobrat el front marítim de Badalona: d’una banda el clavegueram desguassa en un col·lector interceptor que assegura la depuració de les aigües residuals, cosa que ha permès que la platja, declarada zona contaminada amb prohibició de banyar-s’hi l’any 1979, sigui novament accessible, amb unes aigües aptes per al bany. Com a conseqüència de la remodelació de la façana marítima, durant la segona meitat de la dècada dels vuitanta es va començar a construir el passeig marítim, que neix paral·lel a la Rambla, a l’altra banda del traçat ferroviari, i que ha d’enllaçar amb la zona del port de Badalona, un vell projecte que es remunta ja a la dècada de 1930. El port i el sector urbà que des de principis del segle XXI està sent remodelat és comprès entre els terrenys de l’ antiga fàbrica Cros i el Pavelló Municipal d’Esports, al sector del Gorg. Així, l’ús industrial d’aquesta zona es converteix en residencial, equipaments i zones verdes, esdevenint un motor de reactivació econòmica per a la ciutat. Dalt de la Vila i Baix a Mar són el centre de la ciutat. La plaça de la Vila és el punt neuràlgic, amb la casa de la ciutat, de la qual surt el molt comercial carrer de Mar fins a la Rambla. De S a N les vies de circulació transversals són el Camí Ral (carrers de la Creu i de Francesc Layret) vers Mataró; la carretera a Barcelona (Via Augusta, ja que segueix la via romana); l’autopista de Barcelona a Mataró, que ha esdevingut una muralla amb pocs passos inferiors i que dificulta les comunicacions interiors; i la continuació de la ronda de Dalt de Barcelona. Els eixos viaris de mar a muntanya, sovint marcats per antigues rieres cobertes i transformades en carrers, són de ponent a llevant: la riera de Jornet o de Sant Joan o dels Frares (perquè baixa de Sant Jeroni de la Murtra), que rep el nom de carrer de Sant Ignasi de Loiola i prossegueix amunt com a rambla de Sant Joan i enllaça pel Fondo amb Santa Coloma de Gramenet; l’avinguda de Martí Pujol, antiga riera d’en Folc o Canyet, que mena (al costat de l’estació del ferrocarril) vers Canyet i Montcada i Reixac pel coll de Vallençana; el carrer de Prim, que per l’avinguda del President Companys troba la carretera que va a Mollet per la Conreria; la riera de Can Canyadó i la d’en Matamoros, que havia estat límit en aquest sector del primer eixample badaloní. L’àrea cèntrica de Badalona s’eixampla, a ponent, pel carrer de Francesc Macià fins a la plaça de Pep Ventura (on s’inicia la línia 4 del me-tro de Barcelona) i fins a la plaça dels Països Catalans pel sector dit antigament del Raval. A llevant, pel carrer de Sant Bru, s’eixampla vers el barri de Casagemes, Can Canyadó i de Manresà, que limita amb el terme de Montgat. Avinguda del President Companys amunt, a l’altre costat de l’autopista, hi ha els barris de Morera i de Pomar. Per sobre l’avinguda de Martí Pujol, també a l’altra banda de l’autopista, hi ha la barriada de Bufalà (nom d’una antiga casa pairal no conservada) i, més enllà, Bonavista i Canyet. Riera de Jornet amunt, a mà dreta, trobem els barris de Coll i Pujol —que s’obre a l’autopista— i del Sant Crist de Can Cabanyes, amb Lloreda (Nova Lloreda i la Bassa) i Sistrells a l’altra mà. Encara més amunt, el barri de Puigfred (mal anomenat La Colina, nom que reflecteix el caos de l’època de més forta immigració), i més enlairada, termenejant amb Santa Coloma, la barriada del Fondo. Sobre els barris de Coll i Pujol i el Sant Crist hi ha Montigalà i la Batllòria, on hi ha una àmplia zona comercial i els habitatges que van ser construïts com allotjament per a la premsa per als Jocs Olímpics de Barcelona de 1992. Des del nucli urbà cap al Besòs, de la carretera a la mar, hi ha la industriosa barriada del Progrés, amb el carrer de Tortosa com a límit de ponent i els carrers amb noms que expressen el creixement industrial produït a la fi del segle XIX (de la Indústria, del Progrés, de la Conquista, de la Unió, etc.). Venen a continuació el Gorg i la Móra (amb les imponents xemeneies de FECSA) i el Remei. Encara sota la carretera, els barris del Congrés Eucarístic i de Sant Roc, damunt l’avinguda del Marquès de Mont-roig, on desemboca la sortida sud de l’autopista, i que arriba a la plaça de Pep Ventura. A frec de Sant Adrià de Besòs hi ha encara la barriada d’Artigues, obrera de tradició, arreladament badalonina. De la carretera cap amunt, sense destriar-se de Santa Coloma, hi ha una zona pobladíssima: Llefià, Sant Mori i Can Claris. Ja fent costat a Sistrells hi ha el barri de la Salut (El Barrio, per antonomàsia), amb el passeig de la Salut, artèria comercial activíssima, al centre del sector de ponent de Badalona i on se celebra cada dissabte un important mercat amb parades de roba i estris de la llar. Tots aquests barris es troben urbanísticament desvertebrats; manquen cinturons de circulació perifèrica (per anar d’un barri a l’altre cal sovint “baixar” a Badalona), la majoria no tenen cap estructura, sinó que són resultat de l’amuntegament de blocs i habitatges; no hi ha places que centrin el veïnatge ni gaires espais verds o passeigs o eixos de comunicació, i són barris dormitori de difícil convivència (cal esmentar entre els espais públics la plaça de les Palmeres a Llefià–Sant Mori, la Plaça Roja a Sant Roc, Can Mercader i els parcs de Can Solei, de Nova Lloreda i del Gran Sol). El sector septentrional del terme, amb terres que s’enfilen pels vessants de la Serralada Litoral Catalana, la carena de la qual fa de divisòria entre les aigües que baixen al Vallès (el Besòs) i les que van directament a la plana al·luvial de Badalona i a la mar, puntejades per turons arrodonits per l’erosió, i amb valls arrecerades, forma una mena de reserva encara intacta que es manté enfront del creixement exorbitant de la ciutat com un recer insospitat, amb valors ecològics remarcables: la vall de Poià, presidida pel monestir de Sant Jeroni de la Murtra, que descrivim més endavant; els voltants de Canyet i de Pomar de Dalt, clapejats de masies i velles pairalies, amb hortes, oliverars i vinya fins a arribar al bosc, i la zona residencial del Mas Ram. Una bona part de les masies d’aquests entorns, puixants al segle XVIII, són continuïtat d’antigues vil·les romanes a les quals seguí un nou poblament franc. La gran mola de l’Hospital Universitari Germans Trias i Pujol (que anteriorment fou la masia de Can Ruti) i les instal·lacions de naus comercials prefabricades i de grans magatzems trenquen el paisatge clàssic i mediterrani. L’església parroquial de Santa Maria respon en part a l’edifici bastit al segle XVIII (segons un projecte de Francesc Renard i Josep Juli del 1760) sobre un d’anterior (el 1979 s’hi trobà part del sòcol i bases de les columnes d’un temple romà, que ja es trobava en el mateix solar); la façana fou feta per Francesc Rogent el 1895. El 1936 el conjunt sofrí una important destrucció i fou refet a partir del 1940 (la façana el 1959 per Joan Padrós i Fornaguera). A la plaça hi ha la Torre Vella, antic casal dels Santcliment, senyors feudals de la vila, que conserva a l’interior un valuós paviment de mosaic de l’època romana, com també diversos elements de construccions gòtiques i la façana renaixentista amb un portal plateresc (actualment és escola). Al costat de l’església s’edificà la Torre de Badalona, dels Santcliment, senyors feudals de la població (la torre, que passà als Pinós i als marquesos de Barberà molt modificada, conserva encara una portada renaixentista amb l’escut dels Santcliment). La casa de la ciutat (1877), a la plaça de la Vila, és un edifici eclèctic (façana neoromànica) del que fou arquitecte municipal de la ciutat, Francesc de P. del Villar Lozano. La ciutat té un conjunt interessant d’edificis modernistes que responen a una època d’expansió econòmica i demogràfica. Entre els de la primera època citem l’Asil i Col·legi de Sant Andreu, de monges franceses, creat com a Asil de Pàrvuls Arnús, obra de F. Rogent (1889); la Casa Agustí, de Domènech i Montaner (1893); l’Asil Roca i Pi (Can Gusi), de J. A. Pons i Barret (vers 1899); l’edifici del Cor de Marina, a la Rambla, de J. A. Pons i Traval (1898), etc. Formen un grup important les cases realitzades per l’arquitecte municipal Joan Amigó i Barriga: la Casa Pavillard (1906), declarada monument historicoartístic d’interès local, i la Casa Mir (1910), amb façana sezessionista, ambdues a l’avinguda de Martí Pujol; la Fàbrica G. de Andreis, dita La Llauna; la de l’Anís del Mono (1906-19); la Casa Gafarel·lo (1923), a la Plana del Corb, i moltes altres. Cal també destacar el Mercat Torner (1924-26), de J. Fradera i Botey, notable exemplar de l’arquitectura dita del ferro, i l’Escola del Treball (1924-25), d’A. Ruiz i Casamitjana, autor també de l’Escola Lola Anglada (1926), al barri de Can Canyadó. Dels conjunts urbanístics que conserven una estructura uniforme o coherent, el més atractiu és el de la Rambla, ornat amb palmeres, urbanitzat per Villar Lozano, centre d’esbarjo i d’esplai, amb els establiments de banys (abans desmuntables), restaurants, cafès, etc., malgrat un cert desgavell arquitectònic i la barrera que representa la via del tren. Es conserven també conjunts urbanístics populars, com les fileres de cases del carrer de Pujol a Dalt de la Vila o les dels carrers de Sant Bru d’Iris o de la riera d’en Folc, actualment avinguda de Martí Pujol (aquest obra de J.M. Ribas i Casas, 1923). A la Rambla hi ha el monument a Roca i Pi (de T. Tasso), punt de referència badalonina; altres són dedicats a Anselm Clavé i a Evarist Arnús. Dins el nucli urbà també resten algunes masies antigues, i també antigues cases residencials, com Can Tàpies, Can Solei o Ca l’Arnús, juntament amb el castell, obra de Salvador Viñals i Sabater, de la fi del segle XIX.\nLa vida cultural badalonina s’ha anat succeint sobretot des de les entitats, en la seva major part provinents d’altres èpoques i d’un context sociocultural ben diferent: des dels centenaris Cors de Clavé (La Badalonense, el Cor de Marina), el Círcol Catòlic (que organitza el Concurs de Teatre Ciutat de Badalona, per amateurs, des del 1980), la Cooperativa La Moral, L’Orfeó Badaloní, el Casino El Badaloní, l’Agrupació Sardanista, continuada amb Badalona Sardanista, la Cobla Badalona, seguidora de la Principal de Badalona —amb un record per Gent Nova, l’Ateneu Obrer, Palestra, L’Era i l’Orquestra de Cambra, avui desaparegudes—; fins a d’altres més recents, com Amics de Badalona, la coral i la banda del Conservatori Professional de Música i la Cobla Marinada que impulsà el col·legi marista com a cobla juvenil, i les activitats culturals de l’associació d’Amics de Sant Jeroni de la Murtra. És destacable a Badalona l’afecció teatral (Margarida Xirgu començà a fer teatre a Badalona, des d’on marxà a l’exili), a la dansa folklòrica catalana, al cant coral i a la música en general (en aquest àmbit destaca el festival Blues i Ritmes, al juliol, inclòs en el programa del Grec de Barcelona, i el Cicle de Concerts de Música de Cambra, al Museu de Badalona, el segon divendres de cada mes).\nS’ha de considerar també l’influx cultural de determinades associacions de veïns, del Centre Social de Sant Roc, dels casals d’avis, del Casal dels Joves municipal i dels centres d’esplai. També desenvolupen les seves activitats els centres o cases regionals i les penyes flamenques en els sectors socials provinents de les immigracions. L’Ajuntament, a més, organitza cicles estables de teatre, música i activitats de lleure. Per altra banda, és ben coneguda l’afició dels badalonins per l’esport, que és promogut per un bon nombre d’entitats, algunes d’elles de llarga història. Entre aquestes es poden mencionar el Club de Futbol Badalona (1908), la Unió Gimnàstica i Esportiva (1926), el Club Natació Badalona (1930), el Club Ciclista Bètulo (1930), el Centre Excursionista de Badalona (1925), el Grup d’Espeleologia, d’un brillant historial en avencs dels Pirineus aragonesos (Avenc Badalona), i entre d’altres, els clubs de bàsquet, sobretot el Club Joventut de Badalona, de renom internacional, fundat el 1930 amb el nom de Penya Spirit of Badalona. Pel que fa als equipaments culturals i lúdics de la ciutat cal dir que algunes antigues torres residencials han estat adequades com a casals de cultura amb caràcter de centre cívic: Can Canyadó, Can Cabanyes i la Torre Mena. El Museu de Badalona, iniciat l’any 1957 per Josep M. Cuyàs i Tolosa, damunt les restes de les termes romanes, a la zona de l’anomenat Clos de la Torre, fou inaugurat l’any 1966. A més de mostrar l’important patrimoni arqueològic badaloní, realitza una labor de recerca i de difusió de la història de la ciutat, amb iniciatives museístiques de projecció internacional. Entre les diverses peces exposades destaquen el Vas de les Naus (ceràmica ibèrica del segle IV aC trobada al jaciment del turó d’en Boscà), la Venus de Badalona (escultura romana de marbre que representa Afrodita) i la Tabula Hospitalis, de bronze, on apareix per primera vegada la paraula baetulonensis (badalonins). Com una extensió del museu, a Can Miravitges (masia d’origen medieval però reformada al segle XVIII) hi ha unes sales amb dues exposicions permanents, una que mostra com era una masia senyorial del segle XVIII, i una segona que és un monogràfic del pintor badaloní Antoni Ros i Güell, darrer propietari de la masia. A més, el museu promou una sèrie de visites al patrimoni històric de la ciutat: a restes romanes com la casa del carrer de Lladó, a la fàbrica del popular Anís del Mono, fundada al segle XIX, a edificis modernistes, etc. A la mateixa seu del museu, el 1979 es va crear l’Arxiu Històric de la Ciutat de Badalona, que disposa del fons municipal des del segle XVII al 1945, a més d’altres fons privats i patrimonials d’empreses i diverses institucions, un arxiu d’imatges i so, biblioteca i hemeroteca. El 1999 l’Ajuntament va reinaugurar, després de la seva restauració, l’antic Teatre Zorrilla, inaugurat el 1868 i que funcionà com a teatre i cinema fins el 1970. Altres teatres de la ciutat són el Teatre El Principal (1930), antic cinema, i els teatres del Círcol Catòlic, del Centre Parroquial de Sant Josep, de la Cooperativa La Moral (restaurat el 1989 després de patir un incendi el 1985), i de l’Orfeó Badaloní.\nBadalona celebra festes populars amb fondes arrels de tradició. La seva festa major, secular, s’escau per la Mare de Déu d’Agost, el 15 d’agost. Tanmateix, aquesta celebració ha perdut pes davant les anomenades festes de maig, veritable festa major de la ciutat, centrades en la diada del patró, Sant Anastasi per l’11 de maig. Documentades ja el 1635, el baró de Maldà descriu aquestes festes enllaçades a les del Roser de Maig, Sant Anastasi i Sant Isidre. Destaca especialment la Cremada del Dimoni, a la platja, la nit del 10 de maig, amb els castells de focs, els balls de carrer, la ballada d’esbarts a Dalt de la Vila, la sardinada (amb cantada d’havaneres i cremat), el ball de l’Àliga —bèstia recuperada de la que va existir a la ciutat al final del segle XIX—, etc. El 1990 les festes de maig van ser declarades bé cultural d’interès turístic. D’altres festes patronals foren les de Sant Sebastià, patró per vot del poble arran d’antigues epidèmies, i les de Sant Pere, patró dels pescadors. També en el record resten les catifes florals i la solemne processó de Corpus, i la marinera processó del Carme, amb les barques engalanades. En canvi, es manté la Nit de Reis, amb una cavalcada que arrenca des de la platja, on desembarquen els Reis, i on els nens els reben amb fanalets. També al gener es continua celebrant la Passada de Sant Antoni, patró del bestiar de peu rodó. La nit del Dijous Sant s’ha recobrat la Processó dels Misteris, documentada ja al segle XVII, pels carrers i places de Dalt de la Vila; l’absolut silenci és l’element més característic d’aquesta processó. També són fites festives el Carnestoltes; la Diada del Llibre per Sant Jordi, a l’abril; la Nit de Sant Joan, al juny, i les representacions dels Pastorets per Nadal.\nVenus de Badalona Tors femení trobat a les excavacions d’aquesta ciutat\nEn monedes d’època ibèrica figura ja el lloc de Baitolo, clar precedent del nom de Baetulo romà, esmentat ja per Plini i Pomponi Mela (segle I) i per Ptolemeu (Baitoulon, segle II), nom que ha estat relacionat amb el del Besòs. Bètulo fou una fundació romana del voltant de l’any 100 aC; un oppidum civium Romanorum, emmurallat, sobre una breu elevació, la falda SE del turó d’en Rosés, entre les rieres d’en Folc i d’en Matamoros, amb un pendent suau acabat en desnivell més brusc a l’inici de la platja, al peu de la Via Augusta (la mar devia arribar aleshores a la carretera de Mataró). El centre urbà de l’oppidum coincidia amb l’actual plaça de Barberà, davant l’església de Santa Maria; s’hi han descobert restes del temple romà i d’altres edificis públics que fan suposar que hi havia l’àrea del fòrum, centrada pel temple, la cúria (administració municipal) i la basílica (jutjat). Més avall, on hi ha el museu, hi ha restes importants d’unes termes romanes, i altres vestigis arqueològics (muralles, amb basaments de torres i portals, carrers amb clavegueres, cases, etc. ). La ciutat devia estar ordenada sobre la base d’un plànol ortogonal, prou regular, dins les normes de les fundacions romanes de l’època, i en la zona on persistí el poblament en temps medievals i moderns es perpetuaren molt probablement en carrers i places certes línies bàsiques de l’esquema urbà romà. Tot permet de suposar la continuïtat de vida des de Bètulo fins avui. El segle I dC fou una època de prosperitat per a Bètulo, amb un impuls econòmic, demogràfic i cultural que perdurà fins ben avançat el segle II. La producció i la comercialització del vi (el dolç most de Laietània, del qual parla Marcial) fou un factor important. Les muralles inicials foren derruïdes i la ciutat les ultrapassà extensament. Les manifestacions artístiques mostren aquest clima de prosperitat i segueixen les modes de les aristocràcies locals a les colònies d’Itàlia (escultures, com la Venus de Badalona, pintures murals, mosaics i elements de les vil·les), o també les dues termes públiques (del Clos de la Torre, al mateix subsol del museu, i les de l’Hort de les Monges). Bètulo adquirí la categoria de municipi, regit per duumvirs; el temple era administrat per sevirs augustals. La Tabula Hospitalis proclama un pacte d’hospitalitat i de patronatge entre els baetulonenses i un il·lustre personatge vinculat a la ciutat, Quint Licini Silvà Gracià, d’una important família romana de la Tarraconense, relacionat amb la prefectura de la comarca. A partir de la fi del segle II, la trajectòria de la ciutat es fa més fosca, coincidint amb l’àmplia crisi que somogué tot el món romà: l’estratigrafia de la primera meitat del segle III documenta un abandonament i una degradació urbanística i indica una decadència que s’anticipa a les incursions dels francoalamans (264 dC), que assolaren la Tarraconense. La ruïna de Bètulo, en la qual convergiren la crisi socioeconòmica i les incursions, es fa patent en arribar al Baix Imperi, època de la qual hi ha escassíssima documentació, encara que suficient per a descartar l’abandó total del nucli urbà. Hi ha aleshores una tendència a la ruralització: les vil·les romanes, amb les terres repartides segons una centuriació, formen unitats funcionals de producció agrícola i tendeixen a la concentració al voltant de les més poderoses, mentre que moltes són abandonades. Les més importants del terme conservades són les de Ca l’Alemany i de la Vinya del Tries (a Canyet), la del Mas Boscà (a Pomar de Dalt), la del turó d’en Ceriol (davant el Mas Ram), la de la Murtra (on es formà el monestir) i la de Can Peixau, a la part de Llefià (l’antic Nimphianus), masia destruïda el 1957.\nA l’alta edat mitjana el terme tenia petits nuclis escampats: Canyet, Sant Martí de Badalona (cap a Sant Jeroni), Sant Salvador (vers Can Peixau, a Llefià), el Sant Crist de Badalona (a Pomar, vers Cal Comte, segons tradició fundat per Carlemany) i Santa Maria de Badalona, a Dalt de la Vila, al mateix indret de la Bètulo romana. Aquests nuclis de població se situaven a l’entorn de llocs de culte i tenien torres de defensa. L’acta de consagració de l’església de Santa Maria, que tenia al voltant el nucli de la Sagrera (trenta passes eclesiàstiques), com era costum, data del 1112, és signada pel bisbe Ramon de Barcelona i dona com a límits de la parròquia: a llevant, el coll de Montgat i la riera de Canyelles (Kanalies) fins al Montem Petrosum; a migjorn, amb la mar; a ponent, amb el Besòs (Bisoci), i a tramuntana, amb Vallençana (Valle Vinciana) i fins a l’Era Brossa. Al voltant de la Sagrera s’anà formant l’actual Badalona (en documents medievals trobem les formes Betulona, Bitulona, Bidulona, Bedulona, Bedelona, que per una transcripció vocàlica errada, a causa del so neutre de la vocal inicial, donà la forma gràfica Badalona). La vila s’alliberà del jou feudal i assolí un règim municipal el 1382. En el govern de la vila eren representats a parts iguals —triats pel sistema d’insaculació— els nuclis de Dalt de la Vila, Canyet, Llefià i Pomar, que foren els ravals badalonins tradicionals. Durant la guerra contra Joan II la vila es mostrà partidària del rei, que solia recollir-se al monestir de Sant Jeroni de la Murtra; el 1472, fou convocada cort general a la vila, però sembla que no s’arribà a celebrar. Després d’un llarg període de mera subsistència (la població va patir els estralls d’epidèmies de pesta, les incursions de pirates tunisians i algerins que assolaven habitualment la costa i les guerres seculars), al segle XVIII s’inicià el creixement demogràfic, econòmic i social que havia de desembocar en la industrialització de la vila. L’economia s’expandí a través de l’impuls que agafà l’agricultura extensiva (vinya i conreus feren retrocedir el bosc i ocuparen erms i aiguamolls) i intensiva (augment del regadiu amb la construcció de séquies i basses i safareigs). Badalona subministrava productes agrícoles al mercat barceloní que —iniciat el seu procés industrial— ja no s’autoabastava i es creà un excedent de capital que s’orientà vers la indústria en el segle següent. El famós baró de Maldà, Rafael d’Amat i de Cortada, que passava temporades a la seva heretat badalonina de Can Peixau, descriu en el seu Calaix de sastre (1796-1816) la vida quotidiana, els costums, les festes, els oficis i la gent de la Badalona d’aquell temps.\nBadalona començà a eixamplar-se al segle XVIII, i al principi del segle XIX el sector marítim de l’Arenal era ja un tramat urbà de carrers, amb el barri de Baix a Mar a dreta i esquerra del carrer de Mar; les seves cases tenien —i encara se’n conserven moltes— una estructura peculiar, amb la galeria que donava al típic badiu o eixida, com una zona verda individual arrenglerada transversalment entre carrer i carrer, amb el seu llimoner, micaquer (nom local del nesprer) i altres arbres de fruita. De vegades aquestes zones verdes s’utilitzaven per a filar, teixir, apedaçar les xarxes dels pescadors i fer cordes i altres ormeigs; aleshores rebien el nom de platges. En aquesta època, la pesca i la marineria foren, amb l’agricultura, les activitats econòmiques bàsiques, al costat de les activitats menestrals que s’hi relacionaven, com la dels corders —el cànem era conreat des d’època romana—, dels teixidors i de l’art de fer puntes de coixí. Les mestrances badalonines arribaren a ser tres i construïren embarcacions petites i mitjanes com les pollacres rodones. La marina mercant també tingué un cert desenvolupament en el cabotatge amb el litoral valencià i fins a Andalusia (d’on s’importaven garrofes), i fins a Cuba i les Antilles. Al llarg del segle XIX continua el progrés demogràfic, urbanístic i industrial de Badalona. Una relació on es descriu el procés demogràfic, urbanístic i industrial de Badalona al llarg del segle XIX és la de Mn. Jaume Solà i Seriol (1880, a Millores de Badalona): “. . . després de la Guerra de la Independència i principalment després de la Primera Guerra Civil acudiren a Badalona multitud de famílies de pertot arreu. Ne vingueren d’Urgell, de la Plana de Vic, de Ripoll, d’Olot, d’Igualada, del Camp de Tarragona, de Tortosa i Alcanar. Amb tal arribada de gent s’estenia Badalona com arbre a l’arribar-li abundosa i nova saba. Los camps i hortes del Fiscal, d’en Vehils i de la Torre, que des de la riera d’en Folc s’estenien a la d’en Matamoros i des de la carretera fins a besar el mar, s’anaven omplint de cases i nous carrers. Lo camí de Mar s’havia convertit en lo concorregut carrer de dit nom, a on com en un riu principal afluïen tots los altres que a dreta i esquerra seva s’anaven construint. Tot vessava ja de cases i de gent en 1860 tenia 12.060 h. Badalona necessitava estendre’s més per a donar cabuda a tantes famílies com encara acudien a buscar en ella hostatge i feina. Per això mateix fou que traspassant la riera d’en Matamoros per una part i la dels Frares per l’altra començà a edificar-se a ambdues parts; i los camps d’en Cigala, de l’Amigona, de l’Arrà i del General a llevant i los camps i sorrals de Cal Frares fins al Gorg a ponent s’han vist i veuen des de la Revolució contínuament rublir de cases i carrers. Al mateix temps que s’engrandia Badalona, començaren a establir-s’hi algunes fàbriques de teixits primer de mà, després de vapor; la indústria prengué peu d’una manera inusitada; enlairà el comerç son vol i la veiem amb gaubança figurar avui entre les més industrioses i comercials de nostre Principat. El 1897 la reina regent Maria Cristina va atorgar a Badalona el títol de ciutat, i en el decret corresponent s’afirmà “que es un prodigio de iniciativas, que al igual produce tejidos de algodón que cal, anisados, alquitranes y jabón que mosaicos, cuerdas, tintas, géneros de punto y curtidos que refinerías de azúcar i petróleo o fàbrica de galletas. . . En fin, todo lo que por sí sola constituye la creación de un gran mercado interior, muchas de cuyas producciones podrían competir con sus similares del extranjero. . . “ . Aleshores, Domènech i Montaner dissenyà el nou escut de Badalona, que conserva l’emblema dels Gualbes (que enllaçaren amb els Santcliment), d’onades blaves sobre fons d’argent, amb la corona afegida i brancatges de llorer i roure, oficial des del 1914.\nEs poden formular algunes hipòtesis sobre els trets peculiars del procés industrial badaloní (irregularitats, de fet, comparant amb el model clàssic). Primer, el creixement industrial fou subordinat al de Barcelona: proximitat, bones comunicacions, sous més baixos (deguts possiblement a la pervivència de les indústries familiars amb telers manuals, puntes, etc.), augment de la demografia, etc.; el capital, en la seva major part, provenia de fora, sobretot de Barcelona. Segon, mentre Badalona continuava essent un dels nuclis que abastaven alimentàriament la zona industrial de Barcelona, l’únic sector que sembla que tingué possibilitats d’invertir en la indústria fou el manufacturer. Tercer, la Badalona de la fi del segle XIX mantenia un cert equilibri entre el sector primari i el secundari. I quart, la industrialització badalonina fou tardana perquè depengué de la saturació de Barcelona i de la seva rodalia, i per això estigué mancada d’una racionalitat i coherència en el procés. L’adjectivació com a ciutat “amb més varietat d’indústries de tot Espanya” resulta, doncs, un tòpic que encobreix determinades irregularitats en el procés industrial. Les crisi d’atur laboral i el tancament d’empreses han estat resultat encara, a Badalona, d’alguna manera, d’aquesta subordinació i invertebració industrial. La transformació de vila pagesa i marinera en nucli industrial comportà també la transformació en ciutat obrera. El 1890, en la primera festa del Primer de Maig, coronant la vaga de Les Tres Classes de Vapor, van sortir al carrer prop de 4.000 manifestants (en una població de 16.000 h). L’obrerisme s’anà orientant vers l’associacionisme i la sindicació i el moviment corporatiu prengué volada. Les figures dels sindicalistes Joan Peiró i Simó Piera, que iniciaren la seva activitat a Badalona, donen fe de la seva importància. Es fundà l’Ateneu Obrer amb vida cultural pròpia, amb una escola (1884, on ensenyà Pau Vila) i una revista mensual (1888-1935). També en el camp de la cultura popular J. A. Clavé influí en la formació del moviment coral, que ha conservat testimonis centenaris, la societat coral La Badalonense (1856) i el Cor de Marina (1876). L’influx cultural i social de la Renaixença catalana arribà també a la Badalona industrial i obrera, però encara menestral i pobletana; així, Antoni Bori i Fontestà (1862-1912), badaloní, popularitzà amb el seu Lo Trobador Català aquell moviment romàntic i de ressorgiment patriòtic. El 1868 s’inaugurà el Teatre Zorrilla. Fou badaloní el gran actor Enric Borràs (1863-1957) i a Badalona començaren a afermar-se la vocació i els dots escènics de Margarida Xirgu (1888-1969). Fou en el centre catalanista Gent Nova (1890-1920) on ambdós iniciaren la seva projecció teatral. També el 1868 es fundà el primer setmanari local, “El Eco de Badalona”, el qual seguiren revistes i butlletins d’entitats i de sectors ciutadans diversos, més o menys efímers; es destacaren Acció (1910-19), de caire republicà, i Sol Ixent (1911-23), catalanista. El badaloní Pau Rodon (1870-1950) impulsà i dirigí l’Escola Municipal d’Arts i Oficis (1907), especialment modèlica en el ram dels teixits, dels quals Rodon fou un teòric i un didacte de renom universal; fundà “Cataluña Textil” (1906) i “Textoria” (1917) i reuní una biblioteca especialitzada en el tema (continuada pel seu fill Camil Rodon), una de les més importants del món. L’empremta modernista a la ciutat creixent fou donada per l’arquitecte badaloní Joan Amigó (1875-1958), que deixà un bon nombre d’edificis. El 1921 es fundà l’Orfeó Badaloní sota la direcció d’Antoni Botey (1896-1939). L’Escola Catalana, promoguda i dirigida pel pedagog Marcel·lí Antich (1895-1968), implantà a Badalona l’orientació de l’Escola Nova, a suggeriment de Pompeu Fabra, badaloní d’adopció, que fou també director de l’Escola d’Arts i Oficis. Fou també Marcel·lí Antich, que havia creat una biblioteca circulant de llibres en català, qui fundà amb Josep Queralt (1896-1965) les Edicions Proa (que dirigí Joan Puig i Ferreter), badalonines, amb la seva imatge marinera i el lema “Navego a tot vent” (l’editorial sofrí l’exili a Perpinyà i retornà a Barcelona el 1964). L’Agrupació Excursionista de Badalona (1925) representà l’arrelament a la terra pròpia de l’excursionisme català; publicava un setmanari, tenia un grup d’estudis i va promoure i assumir la constant vocació badalonina pels estudis i les investigacions sobre la història local que l’erudit Mn. Gaietà Soler (1863-1914), publicista de La Tradició Catalana, representa merescudament. Joaquim Font i Cussó fou el capdavanter de les excavacions arqueològiques i l’ànima del primer museu de la ciutat a la seu de l’Agrupació (espoliat el 1940 com a represàlia política). L’esport també tingué una forta embranzida. El 1908 es fundà el Club de Futbol Badalona; la Unió Gimnàstica i Esportiva és del 1926; el Club Joventut de basquetbol –tal vegada l’esport que ha donat més nom a Badalona i el més popular en la pràctica i l’afecció– ve del 1930, com el Club Natació. El Club Ciclista Bètulo és del mateix any. Els anys de la República l’organització municipal de l’esport –organigrama i impulsió popular– fou modèlica.\nLa Guerra Civil de 1936-39, que entre altres víctimes comportà l’assassinat de l’alcalde Frederic Xifré, escapçà tot aquest creixement cívic i cultural que donava a Badalona l’oportunitat de configurar-se com una ciutat activa, oberta i progressista des d’una tradició que anava incorporant a la puixança industrial i urbanística una dinàmica cultural pròpia. Badalona restava sense esma ni identitat i des d’aleshores els esforços s’han dirigit a recobrar aquell patrimoni col·lectiu. La represa s’inicià des d’entitats com el Centre Excursionista de Badalona, l’Orfeó Badaloní, Badalona Sardanista, el Círcol Catòlic (amb la Junta “Albada” i el primer acte públic en català a la postguerra, en un homenatge a Verdaguer, fet malgrat les prohibicions), el Centre Parroquial de Sant Josep, els Concursos de Teatre, activitats totes de la dècada de 1950. Després iniciaren la seva tasca el Cine Club Studio, les Joventuts Musicals, activitats del Casino Badaloní, la revista La Veu de Badalona, amb un equip definit i progressista, el Grup Estrop de la Nova Cançó Catalana, el CIC, la revista Albada, el grup de la Jove Cambra, en la línia de la sensibilització cívica. Alhora aparegueren les primeres escoles actives amb sentit de renovació pedagògica, catalanitat i projecció social i començaren les primeres vagues obreres i les manifestacions reivindicatives. Aquests moviments coincidiren, però, amb anys de gran poder del franquisme local, i la nova generació jove i renovadora no es pogué mantenir cohesionada i es dispersà o restà ofegada. Els anys setanta la tendència fou vers una lluita política en fronts diversificats, malgrat plantejaments unitaris com l’Assemblea Democràtica de Badalona (1976), continuadora d’antics comitès cívics i de fronts de lluita ciutadana, vinculada a l’Assemblea de Catalunya. L’associacionisme es mogué entorn de moviments de conscienciació i reivindicació (protestes contra la pol·lució, lluita per l’amnistia, campanya contra el port esportiu, salvar Dalt de la Vila, Montigalà per al poble, etc.) i en les associacions de veïns i les taules (de sanitat, ensenyament, cultura, etc.). Entre els esdeveniments fins els anys vuitanta més representatius des del punt de vista cultural i cívic esmentem: la celebració del centenari del naixement de Pompeu Fabra (1968), significatiu com a acte de ciutadania i amb un contingut més enllà de l’àmbit local; la tasca del Congrés de Cultura Catalana de la ciutat (1975-77) i la seva continuïtat en l’acció cultural; la festa dels Premis Literaris de Santa Llúcia (1978) commemorant els 50 anys de Proa; el retorn de la Venus de Badalona al Museu i la proclamació de Joaquim Font i Cussó com a fill predilecte; la celebració de l’Escola d’Estiu, anomenada de Marcel·lí Antich (1980), que organitzà l’Institut Municipal d’Educació de Badalona; la concessió del premi per a la Pau i el Desarmament, d’abast estatal, al primer ministre suec Olof Palme, que el recollí personalment el 1985; la celebració de les Festes de Cultura Pompeu Fabra (1985), i la proclamació de Badalona Ciutat Pubilla de la Sardana (1988).\nDes del restabliment dels ajuntaments democràtics, han estat alcaldes de la ciutat Màrius Díaz Bielsa (1979-83), del PSUC; Joan Blanch Rodríguez (1983-99) i Maite Arqué (1999-2008), ambdós del PSC. L’abril del 2008 Arqué fou substituïda en el càrrec per Jordi Serra, del mateix partit. En les eleccions del 2011 Xavier García Albiol, del PP, aconseguí l’alcaldia de la ciutat amb un discurs molt bel·ligerant contra la immigració. Tot i ser el PP novament la força més votada en les eleccions del maig del 2015, el govern municipal recaigué finalment en la coalició d’esquerres formada per ERC, ICV i Guanyem Badalona, la líder de la qual, Dolors Sabaté, esdevingué al juny nova alcaldessa. Una moció de censura liderada pel PSC el 20 de juny de 2018 atorgà l’alcaldia al socialista Àlex Pastor. En les eleccions del 2019, el PP de nou fou la força més votada, però sense obtenir majoria absoluta, i un pacte Guanyem Badalona-PSC atorgà l’alcaldia de nou a Àlex Pastor. L’abril del 2020 Pastor dimití després de ser detingut per conduir amb símptomes d’embriaguesa i per atemptar contra l’autoritat, saltant-se, a més, el confinament decretat per la pandèmia de la COVID-19. L’intent de reeditar el pacte entre partits fracassà, i García Albiol accedí novament a l’alcaldia el mes següent. Una moció de censura presentada per l’oposició el novembre del 2021, arran d’una suposada implicació de García Albiol en un frau fiscal, segons els anomenats papers de Pandora, li prengué l’alcaldia en favor del socialista Rubén Guijarro.\n220440 h. (2019)\nBadalona en xifres (IDESCAT)


‘Jiā yóu!’: Wuhan surt, onze setmanes després, del confinament\nAvui s'han retirat els controls i han tornat trens i avions a la ciutat que va originar el contagi del coronavirus\nActualització: 08.04.2020 - 10:52\nEn una decisió que va causar una sorpresa enorme, el dia 23 de gener el govern de la Xina va decidir de tancar els accessos a la ciutat de Wuhan, epicentre de la pandèmia del coronavirus, de manera que impedí els habitants de sortir-ne i alhora que hi entrés ningú. En molt poques hores, sense avisar, s’hi van aturar tots els trens, s’hi va tancar l’aeroport i es posaren setanta-cinc barricades i controls a totes les carreteres i autopistes, unes barreres que avui desapareixeran. Fins i tot, algunes parts de la ciutat es van trobar de sobte envoltades de murs alts de plàstic groc, per a contenir les àrees més contaminades o per a preservar edificis on hi havia massa contagi.\nLes imatges de la ciutat buida, amb milers de persones cridant ‘jiā yóu!’ de les finestres i balcons estant, va commoure el món, que no esperava veure mesos després ciutats de tots els continents confinades. ‘Jiā yóu!’ és un terme difícil de traduir. Va sorgir per a encoratjar els corredors d’automòbils i significa si fa no fa ‘gas a fons’, però s’ha convertit en un crit de suport col·loquial, tant en els esports com, per exemple, en el moviment democràtic d’Hong Kong. Després dels fets de Wuhan, ‘jiā yóu!’ ha passat a representar també l’esperit de resistència de la ciutat més castigada per aquesta pandèmia que ha aturat el món.\nUna ciutat marcada per sempre, centre de l’epidèmia\nEncara que l’OMS i les autoritats xineses hagin fet un gran esforç per a deslligar Wuhan i la Xina de la pandèmia, el fet és que sempre més restarà vinculada al nom de la capital de la província xinesa de Hubei. Wuhan era una d’aquelles ciutats pràcticament desconegudes pel gran públic occidental i avui tothom en sap el nom. I no és pas perquè fos petita o poc important. Amb una població d’onze milions d’habitants en el moment de declarar-se l’epidèmia, era la novena ciutat més important de la Xina i, per la posició geogràfica, un dels grans nusos de comunicació del país.\nAquest ha estat un factor clau precisament en el desenvolupament de la pandèmia. Abans de tancar la ciutat, les autoritats calculen que gairebé la meitat dels habitants –cinc milions, en total– van fugir, cosa que ajudà a escampar la malaltia pertot arreu. Entre més raons, per la celebració de l’Any Nou xinès, que sempre registra el màxim nombre de desplaçaments interns de l’any.\nEls contagis es van començar a saber quan, el 31 de desembre, metges de la ciutat van advertir les autoritats que passava alguna cosa estranya i greu en pacients que tenien en comú haver visitat un mercat determinat. Però en compte de fer-los cas, els metges van ser perseguits i acusats de difamar l’estat.\nEs considera cosa feta que la Covid-19 va començar al mercat de peix de Huanan, molt popular, on es podien adquirir moltes classes d’animals vius sense control sanitari. El mercat és a la vora de l’estació de tren de Hankou i, només de passar el riu Iang-Tsé, que travessa Wuhan, al costat de les estacions principal i de Wuchang. Des de Pequín a Canton o Xangai, gairebé totes les grans ciutats xineses són connectades per tren d’alta velocitat amb Wuhan i hom creu que va ser amb aquest transport que es va estendre primer la malaltia a tota la Xina.\nPerò des de l’aeroport local les connexions encara anaven més enllà. Entre el 30 de desembre, quan es va declarar la malaltia, i el 23 de gener, dia en què es va tancar la ciutat, milers de persones se n’anaren per via aèria, i moltes transportaren el virus en totes les direccions. Les destinacions més importants van ser Bangkok, a Tailàndia, amb dotze mil passatgers directes; i Singapur, un dels aeroports amb més trànsit i connexions del món, amb deu mil. Tòquio, Hong Kong, Seül, Kansai, Macau i diversos aeroports de Tailàndia i Malàisia van rebre també més de sis mil passatgers directes provinents de Wuhan.\nUn retorn a una normalitat no tan normal\nTanmateix, deu setmanes després del confinament, aquesta nit han començat a arribar amb tren una multitud de ciutadans de Wuhan a qui no s’havia permès de tornar i una altra multitud en surt. Vuitanta trens transporten la primera onada d’habitants retornats o que se’n van finalment de la ciutat. Tots han de tenir al mòbil una aplicació amb un codi QR, que qualsevol policia o funcionari pot mirar per saber si el qui el duu és positiu o negatiu de Covid-19. Si no té l’aplicació no pot sortir de l’estació.\nLa ciutat no recuperarà el ritme fins d’ací a un bon temps. Pertot arreu hi ha controls sanitaris i la població manté la por. Aquestes dues últimes setmanes els hospitals locals només han atès dos casos nous de coronavirus i aquesta setmana no hi ha hagut cap mort per la malaltia; però hi ha 181 malalts greus als hospitals i els murs de plàstic que separen barris i edificis no es retiraran fins d’ací a unes quantes setmanes.\nQualsevol precaució sembla poca per als habitants d’una ciutat que fins el 24 de febrer tenia el 95% de totes les morts del món a causa de la pandèmia. Ahir el nombre de morts, tot i ser encara enorme en el còmput mundial, s’havia reduït al 4%. Mentre Europa i Amèrica passen moments d’angoixa, Wuhan, el lloc on tot va començar, sembla recuperar-se i tornar a una normalitat que els altres continents no veuen a la vora. Contenint la respiració, però: onze setmanes del confinament més dur han deixat, inevitablement, una gran petjada.


AVIAT ARRIBARÀ L'HIVERN!. ELS ANIMALS A L'HIVERN. LANGE, MONIKA ; WALENTOWITZ, STEFFEN. 9788426137104 Llibreria Ulyssus S.L.\nAVIAT ARRIBARÀ L'HIVERN!\nELS ANIMALS A L'HIVERN\nAmagueu-vos! 1, 2, 3?! Jugar a fet i amagar és molt divertit. Sabíeu que els animals també s?amaguen? Aquí us explicarem per què ho fan. Alguns d?aquests fantàstics artistes del camuflatge, con ara el camaleó i l?insecte fulla, es troben a la selva; però també n?hi ha entre nosaltres: el cabirol, el gripau i el gamarús son els reis del camuflatge i del mimetisme. ? Llibres tem...


Frannia: AUTORETRAT EN PATCHWORK\nOn t'has deixat el sentit de l'humor? L'has perdut amb el canvi d'hora?\nM'importes molt més del que penses, però tens un greu problema de comprensió.\nAquests dies amb tu han estat molt especials, molt tendres, lluminosos -tot i els núvols- i m'han posat en el camí de recuperar un equilibri que havia perdut feia molt de temps\nJo també t'estim molt, i si alguna vegada faig comentaris o observacions que poden semblar-te injustes (com ara aquesta "estirada d'orelles" sobre la necessitat de trobar feina) és perquè de vegades em fas patir un poc!-.\nEts un àngel. Gràcies per ser tan bona amiga, de veritat, t'estim molt\nNo dudo de tu inteligencia, y si tu eres feliz yo lo soy doblemente, por ti.\nNo passis pena, no te guard cap tipus de rencor, simplement trob que és una ironia rebre correus d'una persona que ha deixat perdre l'amistat, i a més, als correus, sembla com si jo formàs part des teu club de fans i no és el cas.\nEstimada, no puedes ni imaginar el consuelo que me has dado con tu e-mail\nCrec que la teva postura es massa maternalista i això por crear una espècie de saturació, agobi i fins i tot rebuig\nYo estoy bastante molesto por lo que dices, sobre todo por poner en tela de juicio mi amistad hacia ti\nDeja el miedo de lado, es una ilusión como todito. Si lo miras de cerca veras que pasa volando y nunca tiene ningún sitio donde afincarse excepto en la tierra de tu pensamiento\nMe sembla boníssim, de veritat. enganxa i té una arquitectura formidable, narrat de luxe i poesia.\nEncara que no ho creguis pens en tu ja que la darrera vegada que parlarem me va donar la impressió de que no sabría res més de tu, per la manera en que et vaig trobar, i he volgut respectar aquesta distància que en definitiva te auto-imposares.\nSé que serà tot un repte però tot esforç no serà mai suficient en relació a tot el que tu et mereixes.\nPerdona mi ausencia injustificable. Y por favor créeme si te aseguro que a pesar de mi egoismo y hermetismo de estos días, pienso en ti, no te olvido.\nConfia en la solitud perquè és part de la vida i a més pot ser sonora. T’estim.\nQué maravilla todo…y más recordarte estando por aquí\nPublicado por Frannia en 13:09


Taller de bicicletes a domicili a Barcelona - THE BIKE AMBULANCE\nc/ Regàs 32 – 08006 Barcelona\n93 315 56 69 (atenem dins de l’horari d’obertura al públic del taller)\nDe dilluns a divendres de 11h a 13:30h i de 16:30h a 20h\nAlfons XII, 75 – 08006 Barcelona\nThe Bike Ambulance tractarà les dades facilitades per gestionar i donar resposta a la teva consulta, trobant-se legitimat aquest tractament en el teu consentiment, l’interès legítim o el compliment normatiu. Pots exercir els teus drets d’accés, rectificació, supressió, oposició, limitació i portabilitat de les teves dades en qualsevol moment. Més informació en el següent enllaç: Política de Privacitat.


Comunitat lingüística - Resultados de la búsqueda - Traces : base de datos de lengua y literatura catalanas\nPágina principal > Resultados de la búsqueda: Comunitat lingüística\nResultados globales: 188 registros encontrados en 0.01 segundos.\nTraces. Catálogo, Encontrados 188 registros\nTraces. Catálogo Encontrados 188 registros 1 - 10 ir al registro:\nMultilingüisme en famílies mixtes amb persones d’origen estranger a Catalunya / Solana Solana, Miguel ; Rodríguez García, Dan ; Ortiz Guitart, Anna\nRiera, Elvira (2017). "Justícia lingüística i societats mixtes: una defensa de la pluralitat". Barcelona: Generalitat de Catalunya, Institut d'Estudis de l'Autogovern. 167 p. / Climent Ferrando, Vicent (Universitat d’Augsburg)\n'La llengua dels mallorquins de San Pedro (Argentina)' / Rasico, Philip D. (Vanderbilt University)\nEn l'obra citada es ressegueix la història lingüística de la comunitat mallorquina establerta a San Pedro (Argentina) i s'estudien les condicions en què ha perviscut la llengua catalana que duien quan s'hi varen instal·lar fins avui.\nEstudis Romànics, Núm. 41 (2019), p. 601-604 (Recensions)\nL'ús de les llengües minoritàries en les xarxes socials: el valencià en Twitter / Tölke, Vanessa (Albert-Ludwigs-Universität)\nL'estudi se centra, per un costat, en estudiar la relació entre l'ús del castellà i el valencià a partir d'un corpus basat en converses extretes de Twitter. Per un altre costat, s'intenta trobar respostes a la qüestió de si els usuaris joves de Twitter s'apropen més en els seus 'tuits' al model de llengua parlada o si més bé fan servir una varietat escrita quan 'tuitegen' (o piulen).\nZeitschrift für Katalanistik, Núm. 28 (2015), p. 95-115 (Monogràfic: "'Varia sociolingüística': Estudis recents referents al català. Homenatge a Georg Kremnitz")\n[L'efecte xarxa en les llengües minoritzades] / Sorolla Vidal, Natxo ; Boix i Fuster, Emili (Presentació de l'acte) ; Xarxa CRUSCAT. Institut d'Estudis Catalans ; Institut d'Estudis Catalans ; Jornades La recerca sociolingüística en l'àmbit de la llengua catalana (4s : 2018 : Barcelona)\nPertanyent a la mesa de comunitats lingüístiques, el ponent explora les interaccions entre alumnes de la Franja de Ponent per deduir les raons de la tria de llengües. A més, també aporta el cas de l'aragonès al municipi de Hecho, a la comarca de la Jacetania.\n[L'evolució (inter)generacional de les bilingüitzacions: contextos, manteniment i substitució lingüístics. Un primer tast literari de la Barcelona burgesa. Les ideologies lingüístiques en les autobiografies de la burgesia alta i mitjana barcelonina] / Boix i Fuster, Emili ; Xarxa CRUSCAT. Institut d'Estudis Catalans ; Institut d'Estudis Catalans ; Jornades La recerca sociolingüística en l'àmbit de la llengua catalana (4s : 2018 : Barcelona)\nPertanyent a la mesa de comunitats lingüístiques, el ponent analitza textos autobiogràfics de residents en barris de la zona alta barcelonina per estudiar el procés de substitució lingüística del català per l'espanyol des de postulats socials burgesos.\n[La gestió normativa en contextos políticoadministratius sociolingüísticament complexos] / Pradilla i Cardona, Miquel Àngel ; Valls i Alecha, Esteve (Presentació de l'acte) ; Xarxa CRUSCAT. Institut d'Estudis Catalans ; Institut d'Estudis Catalans ; Jornades La recerca sociolingüística en l'àmbit de la llengua catalana (4s : 2018 : Barcelona)\nPertanyent a la mesa de variacionisme i planificació del corpus, el ponent aborda cinc casos sociolingüístics complexos de normativa de la llengua en marcs polítics disgregats, com és l'àrea del galaicoportuguès, amb la branca del brasiler, l'àrea de l'espanyol, la del francès a partir de la zona del quebequès i l'àrea del neerlandès. [...]\nTraces. Catálogo : Encontrados 188 registros 1 - 10 ir al registro:\nComunitat lingüística en Amazon\nComunitat lingüística en Google Books\nComunitat lingüística en Google Scholar\nComunitat lingüística en Google Web Comunitat lingüística en INSPIRE\nComunitat lingüística en NEBIS\nComunitat lingüística en Scirus


Hotel Apartaments Trainera | RECOMENDACIONS RUTES PIRINEUS\nC. Major, 54, Esterri d'Àneu , Pallars Sobirà, Lleida\nUn complex turístic familiar que ens ofereix hostal, apartaments i apart-hotel al cor de l'Alt Pirineu\nL'HA Trainera està situat a Esterri d'Àneu i ens ofereix diverses opcions d'allotjament: hostal, apartaments i apart-hotel. Tots els espais estan completament equipats i ofereixen serveis que ens faran molt còmode i agradable la nostra estada a l'Alt Pirineu: spa i gimnàs, guarda-esquís i guarda-bicicletes, saló amb xemeneia, pàrquing, restaurant, cafeteria, bugaderia... i zona infantil pels més petits de la família!\nLa seva ubicació estratègica, al cor de les Valls d'Àneu, entre el Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i el Parc Natural de l'Alt Pirineu converteixen l'HA Trainera en una molt bona base per gaudir de la natura i realitzar tot tipus d'activitats de muntanya durant tot l'any: senderisme, raquetes de neu, excursions d'alta muntanya, passejades, esquí, cicloturisme, btt...\nNúmero d´inscripció al Registre de Turisme de Catalunya: HL-000732\nEscoltem la brama del cérvol! (Mig dia)Observació de fauna salvatge\nCarros de Foc amb esquís de muntanya (5 dies)Esquí de muntanyaInformació\nEstany de Sant MauriciRaquetes de neuInformació\nPels boscos misteriosos de BonabéRaquetes de neuInformació\nPlanes de Son i Pla de la FontRaquetes de neuInformació\n[ Total 13 Rutes guiades. Clica aquí per veure-les totes! ]\nConjunt romànic Son del Pi\nLa petita població de Son, antigament anomenada "Son del Pi", destaca pel seu important patrimoni arquitectònic. Sobretot per l'església romànica de Sant Just i Sant Pastor dels segles XI i XII. Podem arribar-hi des de València d'Àneu o des d'Espot per la carretera que passa per Estaís i Jou, i que gaudeix d'unes vistes magnífiques de les Valls d'Àneu.\nTelèfon de contacte: 972626789


Aragons diu que ser "molt positiu" si la proposta de l'Advocacia coincideix amb el seu posicionament\nPublicat 22/12/2019 11:13CET\nAfirma que "no té sentit" una inhabilitació de Torra per desobedincia\nEl vicepresident de la Generalitat, Pere Aragons, ha assegurat que si la proposta de l'Advocacia de l'Estat sobre la immunitat del líder d'ERC, Oriol Junqueras, coincideix amb el seu posicionament ser "molt positiu", en el marc de les negociacions d'investidura amb el PSOE.\n"Ajudar a veure que hi ha una voluntat d'obrir camí cap a una resolució política i no penal del conflicte a Catalunya", ha destacat el també coordinador nacional d'ERC en una entrevista al programa 'Faqs' de TV3 aquest dissabte a la nit recollida per Europa Press.\nTambé ha assenyalat que "no és viable un mecanisme de dileg si es manté una dinmica repressiva" i ha reiterat que es mantindran a l'espera del que digui l'Advocacia de l'Estat.\nAragons ha reclamat que "els que diuen tantes vegades que s'han de complir les sentncies que les compleixin, comenant pel Tribunal Suprem", i ha afirmat que defensaran la nullitat de la sentncia de l'1-O.\n"Que alliberin Oriol Junqueras, que pugui anar a recollir l'acta d'eurodiputat perqu gaudeix d'immunitat. Així ho ha deixat bé clar la sentncia", ha insistit.\nAragons ha dit que volen un acord útil i que no tenen pressa per aconseguir-ho, i ha defensat que la proposta ha d'incloure "una taula de negociació entre Catalunya i Espanya amb garanties", així com una reversió de les retallades.\n"Evidentment que s'ha de fer un altre referndum. Necessitem un instrument reconegut en mbit internacional", ha indicat el vicepresident catal.\nHa proposat tres vies: un referndum acordat amb l'Estat, que "és molt difícil per no es pot abandonar"; una segona via que implicaria forar l'Estat a fer un referndum, i una tercera que seria organitzar-ne un a Catalunya, per amb més fora organitzativa que l'1-O, ha concretat.\nAragons ha assegurat que treballen amb l'escenari que no hi haur inhabilitació del president de la Generalitat, Quim Torra, "perqu no té sentit", i ha destacat que les dues forces del Govern es posaran d'acord davant qualsevol eventualitat.\n"El president compta amb tot el nostre suport. Lluitarem fins al final per la nullitat de la sentncia d'inhabilitació", ha defensat Aragons sobre la sentncia del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) per un delicte de desobedincia per mantenir a la faana de la Generalitat la pancarta per la llibertat dels presos en període electoral.\nSobre l'acord de Pressupostos amb els comuns en matria d'impostos, el vicepresident ha dit que "és fals que siguin un atac a la classe mitjana", i ha sostingut que l'augment de l'IRPF afecta l'1,58% dels contribuents: 50.000 contribuents que tenen uns ingressos de més de 90.000 euros.


Què li va passar a Sweet Brown? - Televisió\nQuè li va passar a Sweet Brown?\nPer Debra Kelly/11 d'abril de 2017 8:38 am EDT/Actualitzat: 11 d’abril de 2017 a les 9: 00h EDT\nKimberly Wilkins, més coneguda pel món com a Sweet Brown, va estar al lloc adequat en el moment adequat per convertir-se en una sensació d’internet. La seva declaració de 'No hi ha ningú que tingui temps per això!' va ser viral, va obtenir milions i milions de visualitzacions a YouTube. Tenir molta gent que et mira és canviar de vida. Què ha canviat a la seva vida?\nVa demandar a Apple\nBusiness Insider va informar que tot va començar el 2012, quan El Saló dels Bob Rius va agafar l'actualitat infame de Sweet Brown i la va convertir en una cançó anomenada 'I Got Bronchitis'. No només es van fer servir les frases de dibuix que la van fer famosa a la cançó, sinó que el programa també va tastar els clips, reutilitzant tant la seva veu com la seva semblança.\nSweet Brown va presentar una demanda, dient que no només la cançó estava a la venda i que El Saló dels Bob Rius s’estava guanyant amb ella, però definitivament mai no va donar el seu consentiment perquè s’utilitzés el videoclip, tot i que l’emissora de ràdio va afirmar que en tenia. Ella estava a la recerca de danys per import de 15 milions de dòlars, però fins i tot des del principi les seves reclamacions contra Apple, almenys, eren dubtoses. Des que Apple va eliminar la cançó immediatament després de la presentació de la denúncia, van ser protegits per la Digital Millennium Copyright Act i només van sortir del programa de ràdio.\nSis mesos després de la notícia de la demanda, NotíciesOK va informar que els càrrecs van ser desestimats. Van dir que es va fer sense prejudicis -que significa que es va poder refusar la demanda- i que es va fer perquè no va proporcionar documents al jutjat quan se li va preguntar. No hi ha més detalls sobre el contingut dels documents sol·licitats, però l’acomiadament també es va produir després que els seus advocats es retiressin del cas i deixessin que ella i el seu co-denunciant, Sparkell Adams, es preparessin per ells mateixos.\nSweet Brown va treure el màxim profit de la seva popularitat: després de viure viral, va protagonitzar una sèrie de publicitats de televisió locals. Entre les coses que hi va trobar, hi havia una publicitat per a un advocat anomenat Brian Loncar; aconseguint fixar-li el mal de queixal per Shortline Dental; i llançar publicitat per 18002SellHomes.\nTotes són petites publicitats locals, però la popularitat de Sweet Brown com a sensació a Internet ha tingut clarament algun impacte: la comercial de 18002SellHomes té més de mig milió de visualitzacions des que es va publicar a YouTube el 12 de maig de 2012; va ajudar a Shortline Dental a obtenir gairebé 8 milions de visites des que es va publicar el 6 de febrer de 2013; i tot i que el seu anunci comercial per a advocat (publicat el 27 de febrer de 2013) es queda enrere amb només una mica més de 85.000 visualitzacions, això no és massa descarat per a un comercial local. Clar, la gent té temps per això.\nElla estava a Tosh.0\nEl 9 d'octubre de 2012, Sweet Brown va tenir l'oportunitat de redimir-se, tal com va ser, quan va aparèixer en un episodi de Comedy Central's Tosh.0. Va ser la característica del segment Redemption Web de la temporada 4, durant la qual va transmetre el que havia après de la seva reivindicació de fama: la seguretat contra incendis.\nVestit amb un vestit de superheroi força convincent per a un segment que es deia 'Suggeriments de seguretat contra incendis urbans de Sweet Brown', Sweet Brown va impedir que els nens perdessin l'aigua d'una boca d'incendis i posessin fi a tota una sèrie de riscos d'incendi ... perquè, per descomptat, 'No hi ha ningú que tingui temps per això'. El fet de sentir o no la seva redenció no està clar.\nVa ser interpretada per la reina Latifah i citada per Beyoncé\nNo hi ha gaires persones que puguin dir que han estat interpretades per algú tan famós com la reina Latifah, i això és exactament el que li va passar a Sweet Brown, gràcies a Jimmy Kimmel. El 2014, Kimmel va aconseguir reunir un repartiment d'actors massivament impressionant per presentar la seva visió sobre el que passaria si alguns dels vídeos virals més grans es convertissin en pel·lícules en moviment. Per la seva banda, Sweet Brown (la reina Latifah) va aconsellar a un jove Barack Obama que es presentés a la presidència, i quan li van preguntar el per què, va negar la resposta i va dir, per descomptat, 'No hi ha ningú que tingui temps per això'.\nElla també estava a punt per obtenir una mica de recompensa. El periodista de Hollywood diu que va ser un any després que Matt Damon se'n fes càrrec Jimmy Kimmel en directe!i cap host de nit que val la pena salar-se oblida alguna cosa així. Kimmel va aprofitar l'ocasió per interrompre l'esbós de Damon amb el veritable Sweet Brown, qui va lliurar la seva famosa línia.\nArnolds estima el nen\nCom si la reina Latifah no fos prou impressionant, Sweet Brown també va rebre una menció per ningú més que per Beyonce. Quan Extra la va entrevistar i li va preguntar sobre la interrupció del poder que va seguir al programa de mitja temporada de Super Bowl, la resposta va ser inspirada en un vídeo viral: 'Senyor Jesús, és un foc!' (via 97,9 La caixa).\nVa ser una breu portaveu de celebritats\nA més de fer aparicions en alguns anuncis de televisió local de petit temps, Sweet Brown també va treballar com a portaveu oficial de celebritats, encara que breument. Des de llavors s'ha eliminat el vídeo, però SFGate informa que va ser contractada WePay, una petita companyia de startups que la va convertir en la seva portaveu el febrer de 2013. La companyia tenia com a objectiu competir amb gegants com PayPal, i va utilitzar la trama de Sweet Brown per intentar emfatitzar la quantitat més ràpida del seu servei en comparació amb els seus competidors.\nSegons el breu informe del document, la sensació de vídeo viral estava sent representada formalment per Sparkell Adams, que també va participar en la demanda contra Apple. Malauradament per a ella, la seva carrera com a portaveu de l’empresa sembla tenir una durada de vida, ja que no hi ha més mencions sobre cap feina més semblant.\nVa ser emesa en una pel·lícula de Tyler Perry\nLa fama té, sens dubte, les seves avantatges i, per a Sweet Brown, hi ha inclòs una pàgina IMDb. Tot i que ella principalment ha exigit simplement ser ella mateixa, el seu major crèdit és a Tyler Perry Un Nadal de Madea - com ella mateixa.\nQuan va parlar theGrio, va ser un any complet després del vídeo que la va convertir en una sensació viral. Preguntada sobre com era debutar a la gran pantalla, no tenia res més que coses bones sobre Perry. 'Tyler és tan impressionant', va dir al periodista Chris Witherspoon. 'Ell és molt impressionant. M’encantaria tornar a treballar amb ell. Només et fa sentir com a casa.\nTambé van parlar una mica sobre un programa de televisió de realitat previst, que es deia El Sweet Brown's. Aleshores, l'espectacle ja estava en producció, i també havia tingut un paper en el que es va descriure com una versió femenina de La ressaca. Això va ser el maig del 2014, i donat que no hi ha hagut cap paraula sobre el paper de Sweet Brown en cap dels dos projectes, és segur dir que han caigut al costat.\nVa intentar començar una empresa de salsa de barbacoa\nIgual que la seva carrera cinematogràfica, la incursió de Sweet Brown en la comercialització de productes alimentaris sembla que també ha caigut per la banda. El 2013 va crear l’empresa Sweet Brown Foods LLC i va començar a Pàgina de Facebook per promoure el que seria Lord Sweet Brown's Lord Jesus és una salsa de barbacoa de foc.\nL'última publicació va ser el juliol de 2013, però, amb un bon grapat de comentaris i un enllaç a una pàgina web que ja no existeix, sembla que es tractés d'una altra oportunitat de negoci que es va extingir molt ràpidament. Hi ha pocs missatges que transcorren uns quants dies, i els pocs gustos que han obtingut semblen indicar que la gent no estava tan disposada a saltar al carro de la salsa de barbacoa com hauria esperat.\nQuan va parlar amb NBC Channel 4 a Amarillo, Texas, va tenir tota una sèrie de projectes en què estava treballant, a més de la seva salsa de barbacoa. També va llançar una línia de roba, així com la fundació d’una organització dedicada a lluitar contra l’obesitat i l’assetjament escolar, l’ansietat, la depressió post-partum i tot el que la gent simplement no tenia temps. Segons l'entrevista, la seva salsa es va deure a les estanteries a WalMart i Kroger, i encara que ara no hi ha poca cosa, les seves intencions eren sorprenents. 'Estic intentant utilitzar-la bé', diu. 'No intento fer una cosa boja, estic intentant posar alguna cosa positiva per aquí'.\nEncara podeu seguir-la a Twitter ... una mena de\nMentre que la majoria dels seus ambiciosos projectes han estat tristament caiguts, Sweet Brown encara és a Twitter. Encara hi ha informació de contacte per a qualsevol persona que estigui interessada en reservar-la per aparèixer, però donat que gairebé no ha publicat res des del 2014, és difícil explicar què està passant al món de Sweet Brown en aquests dies. Quan Vida i estil Mag va completar el que es va convertir en alguna de les principals estrelles virals d'Internet, va ser el destí més dolent de Brown Brown. Van denunciar que, ja que tota l'actualització es va reduir o va aturar a tots els seus comptes de xarxes socials, ningú no està segur del que li va passar. El rumor és, però, que encara viu al mateix complex d'apartaments que l'ara famós incendi.\nConsulteu els vídeos que hi ha a YouTube però, i està clar que a Sweet Brown hi ha molt de gust. A la seva entrevista amb Canal 4 de NBC, va dir que la seva versió preferida del vídeo era el remix automàtic i sembla que també és la versió preferida d'Internet, amb més de 65 milions de visualitzacions.\ncelebritats anti monarquia\nmarcia creuant fumar


DE SOL A SÒL. LAFAY BERTRAN, CARME. 9788499218786 Ambra Llibres\nLAFAY BERTRAN, CARME


Iniciativa Animalista celebra aquest dissabte la Manifestació Antitaurina a Algemesí per defensar “una festa sense tortura” | CGT València\nHome / Actualitat / Iniciativa Animalista celebra aquest dissabte la Manifestació Antitaurina a Algemesí per defensar “una festa sense tortura”\nIniciativa Animalista celebra aquest dissabte la Manifestació Antitaurina a Algemesí per defensar “una festa sense tortura”\nIniciativa Animalista ha presentat aquest dimarts la IX Manifestació Anti Taurina d’Algemesí (València), que se celebrarà dissabte que ve amb la qual busca posar fi a les curses de vedells del municipi i reclama “una festa sense tortura”.\nLa marxa, a la qual Iniciativa Animalista ha animat a participar, sortirà a les 19.00 hores de l’estació de tren d’Algemesí i arribarà fins a la plaça de toros en construcció i la plaça del mercat, segons han informat els organitzadors en un comunicat.\nLa roda de premsa en suport d’aquesta manifestació antitaurina ha comptat amb el suport de persones destacades que han signat el ‘Manifest per Algemesí’, una proposta per a la defensa d’una festa sense tortura que compta amb centenars d’adhesions.\nEntre els participants, destaquen els diputats a les Corts Juan Soto (PSPV), Juan Ponce (Compromís) o Esther López (EUPV). També han assistit Anna Peña, d’ERPV; Ana Oliver, de Solidaritat Catalana per la Independència; Emilia Moreno, secretària general de CGT, Jesús March, de l’MDT; Toni Infant, de la PDaD; Alfons Terrones, de la JODaD, i, en representació del moviment animalista, Ana Espinosa del Partit Animalista-PACMA i Carmen Moll d’AnimaNaturalis.\nPer la seva banda, Jesús Fraile, d’Folgança-Iniciativa Animalista ha anunciat que aquest col · lectiu denunciarà davant la Unesco que l’Ajuntament “parasita el reconeixement de les festes de la Mare de Déu com a Patrimoni de la Humanitat a favor de la tortura taurina, contrària als principis fonamentals d’aquesta institució “.\nDe la mateixa manera, Rosa Tormo, de la Plataforma Carles Pinazo, ha insistit que “el PP d’Algemesí, amagat darrere la Comissió Taurina, ha dit ‘no’ a l’última moció consensuada per l’oposició al ple de l’Ajuntament, que només demanava la fi de la tortura amb banderilles i estocs i la mort dels joves animals davant el públic “.\nAlgemesí Antitaurina 2014-09-10


Inici » Agenda » VIII Jornada sobre les relacions laborals de les persones que viuen amb VIH/Sida\nOrganitzador Gais Positius\nURI Gais Positius\nCotxeres del Palau Robert Passeig de Gràcia, 107Barcelona\nLa VIII Jornada sobre les relacions laborals de les persones que viuen amb VIH/Sida de Gais Positius és un acte dedicat a treballar contra l'estigma i la discriminació de les persones que viuen amb VIH/Sida en l'àmbit laboral.\nActe Inici: 14/06/2016 a les 16:00 Final: 14/06/2016 a les 20:30\n16:45 "Com compatibilitzar el cobrament de la prestació d'una incapacitat laboral absoluta amb un treball remunerat". A càrrec de Miguel Arenas, advocat del Col·lectiu Ronda de Barcelona.\n17: 15 "Com guanyar la batalla a la discriminació per VIH". L’experiència d'una associació en l'acompanyament a una persona que ha patit discriminació a la feina. A càrrec d'Iván Zaro, treballador social d'Imagina Más i Daniel Jiménez, protagonista de la campanya "Ponte en mi piel".\n18:30 "Empreses compromeses i responsables amb el VIH i la sida a Espanya". A carrec de Raquel Sebastián, representant de la Coordinadora Trabajando en Positivo.\n19:00 "Actualitzant dades sobre la integració laboral de les persones que viuen amb VIH". A càrrec de María José Fuster, psicòloga social.\nLa inscripció és gratuïta. Places limitades, per tant és indispensable confirmar l’assistència al telèfon 93 298 06 42 o al correu gaispositius@gaispositius.org\nDia: 14 de Juny de 2016\nLloc: Cotxeres del Palau Robert. Passeig de Gràcia, 107. Barcelona.


La Festa Major d’Hivern marcarà l’agenda de la Biblioteca SAV - Ajuntament Sant Antoni de Vilamajor\nPortada > Actualitat > Notícies > La Festa Major d’Hivern marcarà l’agenda de la Biblioteca SAV\nAl llarg del gener i amb motiu de la celebració popular, l’equipament municipal organitzarà una lectura dramatitzada, un recital de poesia i guitarra i un contacontes\nEl 2019 comença a Sant Antoni de Vilamajor amb gust de tradició, diversió i cultura popular. Per aquest motiu, durant el mes de gener, la biblioteca ha previst diverses activitats especialment relacionades amb la Festa Major d’Hivern, que se celebrarà els dies 17, 18, 19 i 20 de gener al municipi.\nLa primera proposta serà ‘El Nexe del Cor’, una lectura dramatitzada de la novel·la ‘Etheria’ de Coia Valls. La trobada es farà el pròxim dimecres 16 de gener, a les 19 hores, i comptarà amb la presència de l’autora del llibre. La lectura dramatitzada anirà a càrrec de l’actriu Elena Codó i del conductor del Club de lectura SAV José Luís Ibáñez. La segona proposta arribarà el divendres 18 de gener, també a les 19 hores, quan la Biblioteca SAV organitzarà un recital de poesia i guitarra espanyola. ‘De Lorca, de León y de Luna’ estarà marcat per sis poemes i tres poetes, i hi participarà la Gemma Fonts i l’Alfred Guiu.\nL’endemà, dissabte 19 de gener, a les 12 hores, Sant Antoni gaudirà de la tercera proposta. L’equipament acollirà un espectacle de contacontes per a famílies amb infants a partir dels 3 anys i que se centrarà en el món dels Diables de Festa Major. Per participar-hi, cal recollir prèviament les invitacions, ja que hi haurà places limitades.\nAixí mateix, el mes de gener portarà noves sessions de les activitats mensuals de la biblioteca. El divendres 11 de gener, a les 19 hores, el Club de lectura Llegir el Teatre es reunirà per parlar de l’obra ‘Afanys d’amor perduts’ de William Shakespeare. Uns dies després, el dilluns 14 de gener, el grup de musicoteràpia celebrarà la seva trobada mensual al voltant dels efectes beneficiosos de la música a les 18 hores. Una setmana després, el dilluns 21 de gener, a les 21 hores, es gravarà un nou programa radiofònic ‘L’ànima dels llibres’, creat i realitzat per la Biblioteca SAV. El programa s’emetrà en directe per Ràdio Vilamajor (98.0 FM) i es podrà descarregar al canal d’iVoox.\nDe la mateixa manera, els dimarts (15, 22 i 29 de gener), de 18 a 19 hores, s’organitzaran noves sessions setmanals del grup d’escacs infantil, per a infants a partir de 8 anys i conduït per Francesc Misser. També els dimarts, de 19 a 20.30 hores, el grup d’escriptura creativa, conduït per Rosa Maria Pascual, es reunirà per endinsar-se en el món de les paraules i les narracions creatives.\nFinalment, la Biblioteca SAV oferirà una proposta extra durant aquest mes de gener: l’exposició ‘10 anys d’Indòmit Teatre’, que recorrerà la dècada de vida del col·lectiu teatral. La mostra començarà el dilluns 7 de gener i es podrà visitar fins al divendres 22 de febrer, sempre dins de l’horari habitual de l’equipament municipal.\nInici de l'exposició - "10 ANYS D'INDÒMIT TEATRE"\nEl nexe del Cor\nRecital de poesia: "De Lorca, de Leon y de Luna"\nL'hora del conte: "Diables"


PSOE: la mare de totes les batalles\n19/09/2016 a les 18:58\n© PSOE: la mare de totes les batalles\nLa capacitat dels socialistes per desgastar-se en guerres fratricides és digna de millors causes. Després de llargs mesos de vetllar les armes, els crítics de Pedro Sánchez semblen haver-se decidit a llançar l’ofensiva final, el que a la guerra de l’Iraq contra Sadam Hussein es va anomenar “la mare de totes les batalles”. La tensió entorn de la investidura és ara l’element aglutinant a la recerca d’una abstenció però si no, n’hi hauria un altre, no ho dubtin. Desallotjar Sánchez de la secretaria general del PSOE és l’objectiu costi el que costi i Susana Díaz, la que volen com a capitana de la insurrecció.\nEncara que fos el secret més ben guardat i els viatges preparatoris a Madrid de la presidenta andalusa hagin estat molt discrets des de final de l’estiu, dimarts passat, dia 13 de setembre, sorprenentment, un crític de Susana Díaz va anunciar l’operació en el marc del Congrés de Comunicació Política organitzat per l’escola de negocis NEXT IBS. Gran exclusiva, malgrat que el dubte que mantenia és si Susana no faria emergir un tapat contra Sánchez per si no es guanyava la batalla, que es preveu ferotge. No era una indiscreció, perquè ningú no l’hi va dir, sinó perquè “va saber llegir-ho a Twitter”. José Antonio Rodríguez Salas, alcalde de Jun, un municipi granadí de quatre mil habitants, és l’home que es va atrevir a presentar-se contra Susana Díaz per a la secretaria general del PSOE andalús, però el van anul·lar els seus deu mil avals perquè eren electrònics. Va posar una denúncia i li van donar la raó però “els militants del PSOE no poden pledejar contra els dirigents encara que tinguin raó, per la qual cosa vaig decidir abandonar la causa”. No perdin de vista @joseantonioJun, al qual segueixen a Twitter 428.000 persones i que compta amb suport tecnològic de la direcció mundial d’aquesta xarxa social i del Massachusetts Institute Tecnology, que impulsen un programa experimental a la localitat de Jun. Maneja per tant l’última tecnologia per escoltar i interpretar amb eficàcia el soroll de les xarxes digitals. Tot això s’explicava al detall en un recent reportatge de ni més ni menys que el New York Times, que lògicament encara no avançava el que succeeix ara mateix: que la campanya de Hillary Clinton va malament i l’alcalde granadí ha estat reclamat per l’equip demòcrata perquè vagi a buidar aigua entre l’electorat hispà, des de Chicago a Ciutat de Mèxic. Però hores abans de sortir va donar aquesta exclusiva al Congrés de Comunicació Política esmentat: “Les xarxes han estat en silenci dos mesos però Susana sortirà ja contra Pedro Sánchez perquè ho detectem en l’activitat a Twitter de tot el seu entorn.” Ho va anunciar dimarts a la tarda, dimecres l’extremeny Fernández Vara va donar peu denunciant que es limitava la llibertat d’expressió dins del PSOE i Susana va sortir en el seu socors públic dijous.\nLa guerra està declarada i la cuirassada andalusa avança cap a Madrid, encara que algú tan rellevant com el comentarista polític Antonio Casado adverteixi que, “igual que la cervesa Cruzcampo, de Despeñaperros en amunt, no la demanin”. Els guerrillers publicitaris de l’entorn de Susana contraataquen dient que “al de Madrid l’anomenen el Trinaranjus, perquè no es pren enlloc”. De pena.\nAquesta batalla, que empitjorarà el dilluns 26 amb els magres resultats previstos dels socialistes a Galícia i Euskadi, li va de cine a Mariano Rajoy, que es renta les mans en el cas de Rita Barberá “perquè ja no és militant del PP”. Però “sí que és senadora autonòmica votada per la cambra valenciana a proposta d’aquest partit”, recorda el professor Ignacio Urquizu. Un respir per al president en la successió d’escàndols, però inquietud davant de la declaració de Susana Díaz que considera l’abstenció al Congrés per permetre un possible govern popular sols amb un altre candidat.\nLa desolació entre els socialistes és patent. Pressenten la batalla i temen els devastadors costos. Gallecs i bascos han demanat que no obrin foc fins al dilluns 26 però les hostilitats semblen imparables. És el que hi ha.


Ref. No.: 1182939-37


Prou de súpliques, Duran! - El Dietari del Procés - Blogs de l'indirecte!cat\nCiU, Duran i Lleida, Espanya, Estat propi, Mariano Rajoy, súpliques, UDC\nEl model Duran, com l’autonomisme, com les relacions amb Espanya en sí, està esgotat. L’home fort dels catalans a Madrid, el nostre principal “pont de diàleg” a qui enviem al Congreso amb l’impuls més fort en escons possibles per “defensar Catalunya”; s’empassa tots els gripaus quan hi arriba, i en torna emmanillat venent-los les renúncies nacionals amb l’èpica catòlica de la resignació, en pro del “sentit comú”.\nAixí és com s’han esgotat els recursos cuinats des de l’Hotel Palace (de 5 estrelles), el laboratori d’idees d’on segurament ha emergit el darrer crit desesperat de l’amic d’Espanya. És aquest el to que ha utilitzat Duran en una inversemblant carta oberta dirigida a Rajoy, l’amic confident. Qui és sinó algú molt guai i important, que s’envia missatgets i trucadetes amb el President? I perquè ens ho refrega a nosaltres si no en pot treure res? Ah! A Duran sempre l’ha perdut la vanitat quan s’ha sentit influent; i és ara que se sap que ha perdut pes com a interlocutor que vol seguir-nos fent creure -enganyant-se a sí mateix-, que encara pinta quelcom. Ben bé com un venedor d’elixir que omplia els pots amb colònia, sortit d’un capítol de Bonanza.\nSi de veritat hi hagués un intent de sincerar-se davant el seu important amic, ho hagués fet utilitzant novament els canals –sempre privats- als que assegura recórrer de forma habitual. Sinó no hagués emprat aquest to tan proper. Malauradament però, el que Duran busca en certa manera, és intentar-nos convèncer altra vegada del camí de la súplica a canvi de la renúncia nacional. Una vegada més. Mentre fa veure que adverteix al seu amic de les ales que dóna a l’independentisme des de la confiança que encara li té (!), a nosaltres ens intenta fer desdir de l’Estat propi: que no té sentit, que no ens escoltaran. El malaurat diputat de CiU a Madrid llença dards i advertències mentre juga a mantenir els equilibris.\nPerò el poble, l’11 de setembre, va deixar molt clar que ja n’està fart de tantes collonades pròpies de la súplica dels sotmesos, i demana que superem definitivament aquest marc. Amb Espanya no hi ha res més a fer, i Mas finalment ho ha comprès. La resistència del grup de CiU a la Villa y Corte és comprensible. A 600 quilòmetres de distància des d’una suite espectacular, les coses es veuen diferents. Però si Duran persisteix a arrossegar-se, i a arrossegar la nostra dignitat, l’únic que aconseguirà és que ERC sigui el partit més votat de Catalunya. I quan això passi, s’haurà acabat el bròquil. I la suite.


Alfred Moquin-Tandon - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nL'abreviació botànica estandarditzada per citar un tàxon descrit per aquest autor és “Moq.” \n7 maig 1804\n15 abril 1863 (58 anys)\nBiologia, botànica i zoologia\nEntomòleg, botànic, zoòleg, poeta, ornitòleg, fisiòleg, malacòleg i naturalista\nMoquin-Tandon va ser professor de zoologia a Marsella des de 1829 fins a 1833, quan va ser nomenat professor de botànica i director del jardí botànic de Tolosa de Llenguadoc. El 1850, el govern francès l'envià a Còrsega per estudiar la flora de l'illa. El 1853 abandonà les seves funcions de Tolosa i es traslladà a París, on el mateix any ocupà la càtedra d'història natural medicinal a la Facultat de Medicina de París i el 1854 esdevingué membre de l'Acadèmia Francesa de les Ciències.\nLes seves obres inclouen L'Histoire naturelle des îles Canaries (1835–44), coautor amb Philip Barker Webb i Sabin Berthelot.\nUna de les seves especialitats va ser la família Amaranthaceae.\nObres d'Alfred Moquin-Tandon a l'Internet Archive\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Alfred_Moquin-Tandon&oldid=21296327»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 juny 2019 a les 03:15.


AMPA IES Francesc Ferrer i Guàrdia de València: de setembre 2013\nSolidaritat amb el professorat i la comunitat educativa de les Balears\nL'AMPA de l'IES Ferrer i Guàrdia vol manifestar la seua solidaritat amb les accions de protesta que porten el professorat de les Illes Balears -en particular- i els distints sectors de la comunitat educativa de les Illes. El decret del nou model lingüístic que vol imposar de manera autoritària el govern balear no va promoure una adequada adquisició de les llengües estrangeres, sinó que va a provocar un empijorament de l'aprenentatge de la llengua pròpia de les Balears. Aquesta darrera mesura ha sigut el desencadenant d'una vaga indefinida del professorat dels centres educatius balears. Després dels augments de ratios, reduccions de professorat, retallades en beques i ajudes a les famílies, la repressió de les veus discrepants i altres reformes de caràcter reaccionari, finalment s'imposa un nou model lingüístic que supose el trencament amb un plantejament que tenia el suport dels distints sectors educatius. Açò ha portat al conjunt del professorat a acordar una acció que té un cost personal tan alt com és el de la vaga indefinida. Una acció que compta amb el suport de la majoria de la comunitat educativa de les Illes, a més de rebre la solidaritat activa de distintes entitats socials de Balears.\nQuan ja es porta ja més de una setmana de vaga, com manifesten les famílies de FAPA-Mallorca, "si una cosa està destacant tothom aquests dies és la resposta dels pares i mares davant la vaga. L’educació dels nostres fills i filles és tan important per a nosaltres que no ens podem quedar com a simples observadors. Els pares i mares actuem per ajudar a que aquesta vaga acabi el més prest possible, però també perquè ho faci amb l’imprescindible consens que necessita l’Educació".\nMés informació: http://www.fapamallorca.org/\nCaixa del resistència del professorat en vaga: 2056-0009-74-4102003418 Caixa Colonya (a nom de l'Obra Cultural Balear)\nPublicado por AMPA IES Francesc Ferrer i Guardia de València en 23:25\nLa Plataforma en defensa de l’Ensenyament Públic inicia el curs escolar amb mobilitzacions\nL’entitat valora positivament les accions dutes a terme aquest darrer curs en contra de les retallades en l’educació pública i contra la LOMCE i manté les mobilitzacions de cara al nou curs.\nLes constants retallades a l’escola pública valenciana per culpa de la política educativa estatal i autonòmica, amb l’única pretensió de desmantellar-la i privatitzar-la i la futura aplicació de la nova llei d’educació, LOMCE, ens mouen a començar de nou el curs defensant l’escola pública com a garantia d’igualtat d’oportunitats.\nDes de la Plataforma en Defensa de l’Ensenyament Públic llancem també un missatge positiu de cara a l’inici de curs, de prestigi de l’escola pública. És cert que estem patint l’augment de ràtio en les aules, l’eliminació de places de professorat, la denegació de línies en valencià, la permanència de barracons crònics i les deficiències d’infraestructures, entre d’altres qüestions, però el sobreesforç i el bon treball que les comunitats educatives desenvolupen als centres públics ha demostrat que amb lluita s’aconsegueixen els objectius d’integració social, qualitat i compensació educativa que garanteixen l’accés de la ciutadania al dret a l’educació.\nLa Plataforma ha convocat concentracions de protesta en els centres de secundària el dia d'inici de curs (dilluns 16 de setembre).\nPublicado por AMPA IES Francesc Ferrer i Guardia de València en 9:42\nSolidaritat amb el professorat i la comunitat edu...\nLa Plataforma en defensa de l’Ensenyament Públic ...