CRÍTIC radiografia una sèrie d'exemples de la lluita invisible contra els desnonaments a la Catalunya interior: a la Fuliola, a l’Urgell; als Hostalets de Balenyà, a Osona, i a Manresa, al Bages\nAcampada davant una oficina del BBVA a Manlleu / PAH\nEntre el gener i el març de 2015 a Catalunya hi va haver 42 desnonaments per dia. Tot i que la majoria es produeixen a les grans ciutats de l’Àrea Metropolitana de Barcelona, un degoteig de casos oblidats es produeixen en pobles i localitats menys poblades d’arreu del país. Són una realitat poc coneguda. Són una realitat invisible als ulls dels grans mitjans de comunicació. El “Sí que es pot” és un crit pronunciat en tots els accents del català.\nAquest reportatge vol mostrar set casos d’execucions hipotecàries en diferents punts de la geografia catalana. Els tres principals són la Fuliola, a l’Urgell; els Hostalets de Balenyà, a Osona, i Manresa, al Bages. Però també destaquem els casos de Sant Pau de Segúries, al Ripollès; de Puig-Reig, al Berguedà; de la Ràpita, a la Noguera, i de Santa Margarida de Montbui, a l’Anoia. Són, en definitiva, el mapa complet de la Catalunya desnonada.\nLes dades oficials, de l’informe elaborat pel Consell General del Poder Judicial (CGPJ), són només provincials i no comarcals. Barcelona és la demarcació que lidera el nombre de desnonaments, al voltant dels 2.500 en el primer trimestre de 2015. La segueixen la província de Tarragona, amb uns 700; Girona, amb uns 500, i Lleida, amb 200. Les dades dels òrgans judicials indiquen que les execucions hipotecàries a Catalunya van caure en el tercer i quart trimestre de l’any 2014, però a principis de 2015 han repuntat a l’alça. El problema dels desnonaments no ha acabat.\nL’any 2008 va esclatar la bombolla immobiliària. Les conseqüències també van arribar a la Catalunya de més enllà dels nuclis urbans més poblats de Barcelona, Tarragona-Reus, Lleida ciutat i Girona. Del problema individual es va passar a l’organització col·lectiva a través de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca. La primera PAH va fundar-se a Barcelona. Tanmateix, el que sempre es considera com el primer desnonament oficialment aturat per un grup d’activistes va ser el de la caseta de Lluís Martí a la Bisbal del Penedès.\nAssemblea d’activistes antidesnonaments a Osona / PAH\nDiferents activistes i regidors, consultats per CRÍTIC, extreuen algunes conclusions significatives sobre com afrontar el problema dels desnonaments en pobles petits o àrees rurals a diferència del que es fa a les grans ciutats. Hi ha un primer problema: l’Administració municipal està limitada i no té capacitat de resposta institucional davant els bancs. A més, la majoria d’ajuntaments de poblacions petites o mitjanes no tenen un parc d’habitatge de protecció oficial ni de lloguer social.\nLa Plataforma d’Afectats per la Hipoteca ha estat la resposta més habitual quan es busca ajuda fora del sistema institucional i dels serveis socials municipals. Ara, però, la iniciativa legislativa popular (ILP) aprovada per unanimitat al juliol de 2015, impulsada per la PAH, l’Observatori DESC i l’Aliança contra la Pobresa Energètica, pot canviar la situació.\nA l’abril de 2012, Balenyà, poble de la comarca d’Osona, es va despertar amb una comitiva judicial rondant pel poble. Anaven a casa d’un veí per executar el desnonament previst: Josep Lluís Melero, de 40 anys i amb un fill de 14, era l’afectat. La Plataforma d’Afectats per la Hipoteca d’Osona havia organitzat una protesta davant de casa seva per fer pressió i poder evitar-lo.\nA la PAH Osona expliquen que sempre s’intenta aturar un desnonament abans que arribi l’execució. El primer pas és intentar una negociació directa amb el banc.\nLa negociació no va ser possible i es va decidir dur a terme una concentració davant de la casa per fer pressió i donar-hi suport. Aleshores es va arribar a un acord i es va posposar fins al juny del mateix any. En el segon intent de desnonament, com que la persona afectada ja no era membre de la PAH, no es va poder aturar.\n“Com que ja no assistia a les assemblees de la PAH, no vam poder-nos anticipar, perquè sempre intentem actuar amb antelació”, indiquen des de la PAH Osona. Vuit mesos després es van assabentar que la seva situació personal era dramàtica, i des de la PAH van assistir a serveis socials i van aconseguir en primera instància un alberg i posteriorment una habitació.\n“El banc, el BBVA, no li volia condonar el deute i, com que en aquell moment hi havia més casos d’aquell banc, es va acordar realitzar una acampada que va durar 110 dies”, expliquen. El banc li va perdonar el deute existent i ara viu a Mollet.\nBalenyà, amb 3.000 habitants, ha tingut quatre desnonaments en tres anys, un nombre molt inferior als que es viuen a les ciutats. Només un va arribar als mitjans de comunicació a través del ressò de la PAH Osona i de la seva acampada.\nDes de l’Ajuntament de Balenyà, l’alcaldessa, Anna Magem, explica que “hi ha hagut tres o quatre desnonaments al poble, però la majoria s’han resolt ja sigui per intervenció de la PAH o perquè els afectats ja havien marxat”. Segons admet i alhora lamenta l’alcaldessa, “les persones amb dificultats es dirigeixen més a la PAH que a l’Ajuntament, potser perquè són conscients que nosaltres poc hi podem fer”.\nQuan l’Ajuntament s’assabenta que hi podria haver un desnonament, es posa en contacte amb la PAH. “A Balenyà, al ser un poble petit, tenim moltes limitacions i poques competències en aquest àmbit, no tenim un parc d’habitatge de protecció oficial però sí una borsa d’habitatge que depèn de la Mancomunitat la Plana”, argumenta Magem.\nTant la PAH Osona com l’Ajuntament de Balenyà mostren certa preocupació, ja que el nombre de persones que assisteixen a les seves assemblees o a benestar social s’ha incrementat i és sostingut en el temps. “El lloguer a Balenyà és molt baix; ens trobem que ve molta gent jove del Vallès que allà pagaven 900 euros i aquí en paguen 300; tot i així, ja vénen amb problemes de feina que nosaltres hem d’intentar resoldre dins les nostres possibilitats”, sentencia Magem.\nSegons l’afectat en el moment del segon desnonament sí que pertanyia a la PAH Osona i assegura que l’Ajuntament de Balenyà li va negar un alberg social durant vuit mesos deixant-lo desemparat.\nAlguns militants de la PAH Osona van acompanyar-lo a serveis socials només com a testimonis per fer un seguiment. Tot el que va aconseguir va ser a través de tràmits jurídics i administratius propis.\nL’acampada de la PAH Osona es va desenvolupar durant 110 dies per protestar i solidaritzar-se amb diversos casos on el BBVA era el banc implicat.\nCom va indicar la PAH en un comunicat, les famílies van aconseguir per escrit “unes solucions que han considerat viables en un doble sentit: que els garantia el dret a l’habitatge i els permetia una segona oportunitat”. 110 dies després l’acampada es va donar per finalitzada.\nLa capital del Bages, Manresa, és una ciutat important i té una població d’uns 70.000 habitants. Manresa és la ciutat més gran de la Catalunya Central i marca la transició entre el món urbà i el món rural des de Barcelona fins a Lleida.\nUns 9.000 habitatges buits, la majoria en mans de la banca. Aquesta és la xifra que les entitats socials de Manresa apunten quan se’ls pregunta per la quantitat de pisos buits. Tanmateix, el regidor d’Habitatge a l’Ajuntament de Manresa, Antoni Llobet, els xifra en uns 7.900. “Tenim clar que estem parlant d’una xifra molt elevada de pisos buits; no per dir que en tenim 7.900 i no 9.000 ens quedem tranquils”, declara Llobet.\nCada setmana la PAH Bages rep una mitjana de 10 persones amb problemes relacionats amb l’habitatge. Lloguers, hipoteques, llum i aigua sense pagar són exemples dels problemes de les persones que assisteixen a les seves assemblees.\nEn el moment de la seva creació, ja fa uns tres d’anys, la situació a Manresa era d’invisibilitat total, però les seves primeres assemblees ja eren multitudinàries. Tres anys després, amb uns 300 militants, unes 180 famílies reallotjades i prop de 100 dacions en pagament, la PAHC Bages és un dels actors més importants dels moviments socials de la comarca.\n“La feina que no fa l’Administració, la fem nosaltres dins d’una il·legalitat que convertim en legitimitat”, argumenta Jordi García, militant de la PAHC. Al maig de 2015, la PAHC va ocupar el cinquè bloc de pisos en mans de la SAREB, nom de l’anomenat ‘banc dolent’. “L’ocupació per a nosaltres és una conseqüència, no un objectiu en si mateix”, argumenten des de la PAHC. 40 famílies, 150 persones de les quals 60 menors tenen un lloc on viure a través de l’ocupació dels blocs de pisos.\nL’Ajuntament de Manresa té un parc d’habitatge de protecció oficial gestionat a través d’una empresa municipal anomenada Fòrum. “L’habitatge de protecció oficial continua sent una eina important però ja no suficient; no ho resolem tot tenint protecció oficial”, explica Llobet. “Fòrum hauria de ser refundada i auditada. La seva gestió hauria de ser molt més transparent a través de la creació d’un òrgan col·legiat participatiu”, argumenten els integrants de la Plataforma.\nDes de la PAHC expliquen que la gestió de l’Administració no és prou eficaç en el moment que ells haurien d’intercedir i donar resposta a l’emergència social. “No és qüestió no només d’aquest Ajuntament; s’han de convèncer que el primer són les persones”. “Hi havia un pla local d’habitatge però que va quedar obsolet. Es posarà en marxa un nou pla per tal de donar resposta a les necessitats actuals derivades de la crisi econòmica”, exposa Llobet.\nPer mitjà de la negociació entre els diferents actors, a Manresa s’ha aconseguit aprovar, per unanimitat, la redacció d’un nou pla d’habitatge que permetrà intercedir en casos de desnonament o de pobresa extrema.\nAl petit poble de la Fuliola, de 1.300 habitants, també hi ha hagut un desnonament. No va ser un cas gens fàcil per a la PAH Urgell-Segarra segons expliquen, però finalment la família afectada va arribar a un acord satisfactori amb el banc.\nLa família Jiménez vivia al poble des de feia 25 anys, tenien una hipoteca de la qual només els quedava per pagar uns 8.000 euros, 11.000 amb els interessos. Una família de 14 persones on ningú treballava, ja que tots estaven a l’atur. Sobrevivien a través de la feina de drapaires, que els donava pocs ingressos, però no els suficients per poder pagar la hipoteca.\nAl juliol de 2013, el banc va iniciar el procés de desnonament i quatre mesos després, al novembre, va posar data a l’execució hipotecària. La PAH va decidir llavors ocupar l’oficina de La Caixa d’aquest petit poble. Durant tres hores i de forma pacífica, els militants de la PAH Urgell-Segarra i de la PAH de Lleida que van ajudar-los aquell dia: van estar tancats dins l’establiment.\n“Fins que no fas una acció, ni el banc, ni l’Ajuntament, ni ningú et fan cas. Per què succeeix això? Per què s’ha d’arribar a aquest extrem?”, es pregunta Delfina Ballesté, militant de la PAH Urgell. A través de la negociació establerta arran de l’ocupació, La Caixa va oferir un lloguer social de 100 euros el mes i aturar el procés de subhasta que volia iniciar després del desnonament.\n“Ens coordinem amb altres plataformes del territori perquè en llocs on hi ha poques situacions de desnonaments, com la Fuliola, és més complicat fer concentracions i que els habitants ho entenguin”, expliquen des de la PAH.\nCom en el cas de l’Ajuntament de Balenyà, al ser un poble petit, les seves competències estan molt limitades. No tenir un parc d’habitatge de lloguer, ja no de protecció oficial, sinó de lloguer social, limita molt les accions que poden realitzar per oferir una alternativa a les persones afectades.\n“L’Ajuntament no es va assabentar de res”, apunta Josep Maria Sala, regidor d’Urbanisme de l’Ajuntament de la Fuliola. “Fins que no ens vam trobar l’ocupació de La Caixa, nosaltres no ho vam saber”, reitera. “En un ajuntament petit tenim pocs recursos, no tenim pisos per donar en cas que hi hagi algun desnonament”, conclou Sala\nDesnonaments aturats més enllà de BCN\nPoblació: 9.000 habitants.\nCas: desnonament aturat per la PAH Anoia d’una família de 4 integrants, la mare i els tres fills.\nPrimer cas de desnonament a l’Anoia.\nPoblació: 1.800 habitants.\nCas: desnonament d’un matrimoni per no poder fer front al pagament dels 900 euros mensuals de la hipoteca.\nL’entitat bancària no va acceptar la negociació i no va acceptar la dació en pagament. La PAH no va poder aturar-lo.\nPoblació: 600 habitants.\nCas: la PAH Girona aconsegueix aturar el desnonament d’una veïna que vivia sola amb un fill autista de cinc anys. El banc reclamava un deute de 3.700 euros que havia estat pagat prèviament.\nPoblació: 4.000 habitants.\nCas: parella amb quatre fills en situació de desnonament. La PAHC Berguedà va ocupar un bloc de pisos.


Discussió:Sanç Ramires - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nSembla que hi ha un error en aquesta secció de l'article. Segons les wikis castellana i anglesa, Pere seria fill d'Isabel d'Urgell, però Alfons i Ramir serien fills de Felícia de Roucy. Algú ho pot aclarir?--gpatgn (discussió) 18:48, 31 març 2008 (CEST)\nReanomenament a Sanç I d'Aragó[modifica]\nCrec que caldria reanomenat l'article a Sanç i d'Aragó.--Georg-hessen (Pensa-t'ho dos cops) 12:58, 2 gen 2010 (CET)\nI jo crec que els reis són els pares :-). A la GEC surt com Sanç III d'Aragó. Si hi ha embolic amb la numeració, que no ho sé perquè l'article no ho explica sinó que em deixa confús, llavors em semblaria millor l'opció alternativa: Sanç Ramires. --V.Riullop (parlem-ne) 14:19, 2 gen 2010 (CET)\nL'autor d'aquesta entrada a la GEC és el catedràtic Josep Maria Salrach i Marès (entrada escrita el 1979). Segons aquesta numeració el rei Sanç II de Navarra equivaldria al Sanç I d'Aragó, i el rei Sanç III de Navarra equivaldria al Sanç II d'Aragó. La raó d'aquesta numeració seria que aquests reis també foren comtes d'Aragó, raó per la qual el catedràtic en justificaria la numeració III al primer rei d'Aragó de nom Sanç. No consta bibliografia per aquest nomeclatura anterior a l'entrada del catedràtic a la GEC, raó per la qual crec que és invenció del catedràtic esmentat. La bibliogradia anterior que he consultat fa servir el nom i cognom, Sanç Ramires rei d'Aragó. En la bibliografia en castellà tampoc no consta la nomencaltura Sancho III de Aragón, emprant la denominació Sancho I de Aragón o Sancho Ramírez. Com a bibliografia per argumentar el reanomenament puc posar-hi bibliografia en castellà. Reanomenar a Sanç Ramires implica, si es vol adoptar un criteri uniforme, reanomenar la resta de reis aragonesos pel mateix criteri. Ja diràs.--Georg-hessen (Pensa-t'ho dos cops) 16:38, 2 gen 2010 (CET)\nDoncs s'hauria d'explicar a l'article, tal com demana la neutralitat: I per aquí, III per allà; i així hi guanyem en explicacions i claredat. JMSal deia "Sanç III d'Aragó, dit Sanç Ramires..." Si és invenció o no m'és igual, la qüestió és que existeix, no s'ha rectificat en 40 anys i no s'ha d'amagar quan és segurament la primera, o segona, que un trobarà cercant referències. Donada l'ambigüitat de numeració, continuo pensant que és millor evitar-la en el títol, quan en aquest cas hi ha un nom comú, cosa que no vol dir adoptar un criteri que repercuteixi a altres casos innecessàriament. --V.Riullop (parlem-ne) 00:28, 3 gen 2010 (CET)\nOk, doncs proposo reanomenar l'article a Sanç Ramires, rei d'Aragó i Pamplona, i a l'entrada Sanç Ramires, primer rei d'Aragó (1063-1094) (ref: Sanç I d'Aragó: biblio) (ref: Sanç III d'Aragó: biblio entrada GEC) i V de Pamplona (1076-1094); comte de Ribagorça i Sobrarb (1063-1085).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Discussió:Sanç_Ramires&oldid=22920472»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 16 març 2020 a les 22:22.


estalvieu diners mentre descobriu nous rellotges de capçalera: guàrdia - Estil De Vida\nWatch Gang espera aprofitar el creixent mercat de subscripcions dirigit a fer que la vida dels clients sigui més assequible i més de moda amb enviaments programats de rellotges de polsera amb descompte.\nWatch Gang, companyia de comandes per correu electrònic basada en homes, ha estat traient des del 2016. La seva atracció d'una clientela de nom gran segueix, però el servei és adequat per a vostè?\nVés a un lloc web i tria uns quants rellotges que t’agradin. Seleccioneu un nivell de preus i aneu emocionats a la bústia per trobar el vostre misteri de rellotge cada mes o trimestre. Watch Gang és tan senzill.\nWatch Gang: Un misteri Watch Club\nEn cada enviament, ja sigui mensual o trimestral, rebràs un nou rellotge de misteri. Hi ha una gran varietat de cares, acabats i bandes que s'adapten al vostre estil i necessitats. La selecció Watch Gangs (de Seiko a Komono) ofereix un descompte de fins al 70 per cent del cost minorista. Si esteu nostàlgics per als vells Speedmaster dels pares, podeu aconseguir que l'aspecte icònic sigui molt menys del que podríeu passar d'una altra manera.\nHi ha tres nivells de preus de membres i es garanteix que tots els rellotges siguin autèntics i que tinguin garantia.\nTier One, Original: Rellotges robusts, quotidians i assequibles. La qualitat és un tema. Els rellotges d’aquest rang costen fins a 150 dòlars i la membresía mensual és de només 30 dòlars.\nDe segon nivell, negre: hi trobareu rellotges de 150 a 500 dòlars. Anoteu uns dolços de canell dolç per només 100 dòlars al mes.\nTier Three, Platinum: Ara entràvem al mercat de rellotges de luxe, que valien des de 500 a 1.500 dòlars. Junes Platinum Tier va incloure un rellotge tàctil d’Archons de forma tònica, molt acollidor al costat d’un, atrevir-me a dir, Villandry atemporal. El preu del nivell de platí és de 300 dòlars i està disponible com a membre de mes en mes.\nReceptes de motxilla gourmet\nCom funciona la Gang Gang?\nDesprés de registrar-vos a través de Facebook o per correu electrònic, feu fotos en miniatura o en miniatura dels rellotges reals. Això ajuda a Watch Gang a identificar el rellotge ideal.\nAproximadament una setmana després de la seva incorporació, rebrà el nou rellotge en funció de les vostres respostes. Si acabes amb un rellotge que no t’agrada, bé, totes les vendes són definitives. Tot i això, l'empresa gestiona un grup privat de Facebook de més de 30.000 membres, on es pot comprar, vendre o comerciar amb altres usuaris.\nSetmanari de vigilància setmanal\nMés enllà d’obtenir un rellotge dolç mensual o trimestral, els membres de Watch Gang també tenen l’oportunitat de guanyar alguns rellotges de gamma alta. Les sortides de clubs ofereixen a un afortunat guanyador un TAG, Seiko o Rolex cada setmana.\nhimne gegant x1\n'He afegit el regal Rolex a aquest negoci perquè vull donar a algú més que un rellotge', diu el fundador de Watch Gang, Matthew Gallagher, 'Un símbol d'alguna cosa que tindran per a tota la vida i transmetre a una persona a la qual se'n preocupen molt.' '\nTenint en compte el potencial, aviat podreu tenir una col·lecció de rellotges que us portin des de la trituració fins a reunions de treball i des de càmpings fins a casaments. Potser no teniu temps de navegar per un mar de rellotges i necessiteu una mica d’orientació al departament d’estil? Potser estàs buscant un cavall de treball únic amb el qual trobar-se? O fins i tot potser desitgeu una rellotgeria basada en funcionalitats que ofereix versatilitat entre el vaixell i l’oficina. Independentment de la vostra raó, Watch Gang té la intenció de portar-te amb exactitud el rellotge que desitges i necessitis.\nEl lloc web és senzill i fàcil de navegar, però si us dirigiu al seu Instagram, us resultarà difícil no somriure les publicacions descarades i amants de la diversió, que estan pintades de muntatges i paròdies de retrats de la vella escola.\nPer tant, si busqueu un servei de subscripció nou o sou aficionat a un servei de rellotge, aleshores Watch Gang pot ser la vostra novetat. Al cap i a la fi, a qui no li encanta una mica de misteri?\nAquest article està patrocinat per Watch Gang. Per obtenir més informació o començar a rebre rellotges a la porta, feu clic aquí.\nLa làmina personalitzable de Deejo és el regal perfecte d'última hora\nEl Trike Fat-Fat-Tyre és una bèstia feta per sorra i neu\nEl filtre d’aigua funciona com la premsa francesa\nTesting LifeProofs First Backpack: Squamish XL Review\nJaqueta exterior Euro Rockstar


febrer | 2017 | Ulisses20\nArxiu mensual: febrer de 2017\nQuina llengua ensenya l’escola? (el cercle Vallcorba)\nPublicat el 26 de febrer de 2017 per adasi\nEl cercle Vallcorba proposa que posem més cura en l’ús de la llengua. Sobretot els mestres, que som responsables d’ensenyar-la. De vegades la inconsciència, la poca formació, o una situació de desavantatge evident, no ajuda a mantenir una llengua genuïna. Els anys de dictadura van provocar un trencament a l’escola que encara patim. A València, sobretot, vam haver d’aprendre ràpidament els mínims per reprendre l’escola a partir dels setanta, gairebé d’amagat. Però els mínims d’aquell moment no són suficients, ara. A partir de la Llei d’ús, escola valenciana es va estendre, però els mestres teníem una formació raquítica; els nostres pares ja no exercien de model lingüístic (pobres, ells tampoc no sabien que el seu model era més valencià que no el nostre, més genuí i menys contaminat, perquè no havien patit l’escola i els mitjans no els feien forat). No, els mitjans no ajudaven a escampar un model vigorós i genuí, al contrari, semblaven fets a posta contra nosaltres. En la majoria de casos, a l’escola ensenyàvem un model contaminat per la llengua que ens sotmetia. La inconsciència, i la gosadia… La majoria d’àmbits socials també els tenim contra nostre. A València hem tingut pocs recursos, molt pocs realment, i encara perquè ens els pagàvem de la butxaca. Així i tot encara ens els prohibien o els assetjaven. I van acabar multant-nos fins i tot. Fins on podia arribar la barbàrie antivalenciana del pp i l’odi de l’extrema dreta contra els valencians. D’ací a poc XufaTV, que ja té directora, tornarà a emetre, esperem-ho que ho faça amb un model de llengua acurat i genuí (prou de trobar-nos segons quins periodistos que malmetien la llengua a posta des de canal9). Per primera vegada tindrem un cinema comercial i regular en versió original subtitulat en català (Las Provincias ja ataca i insulta la iniciativa)… Fins i tot tenim un nou decret de llengües per a l’escola, blanet però possibilista.\nMentrestant, fóra bo que els mestres repassàrem els consells d’aquests sabuts de la llengua del Cercle Vallcorba, i, si podeu permetre’s el luxe, dediqueu un claustre de mestres a revisar quina llengua ensenyem, des de l’escola. Perquè ens cal millorar i aprendre’n, per superar el raquitisme i la formació general en llengua.\nEl seu comunicat últim, comença si fa no fa d’aquesta manera…\nNo deixem que el català se’ns desfaci\n1. La realitat lingüística i la responsabilitat nacional\nTothom qui tingui una mínima consciència lingüística pot adonar-se que avui la llengua catalana travessa un moment perillós. Hom pot comprovar que, com més va, més es deteriora, especialment la llengua oral. I això afecta tots els àmbits: no solament el lèxic, que és més perceptible, sinó també els aspectes estructurals, és a dir, la fonètica, la sintaxi i la semàntica.\nVeiem, per exemple, com molta gent ja no sap diferenciar deu de déu; o bé com es van perdent la ela palatal (escrita ll), la ela velar i fins i tot els sons d’algunes consonants sonores (cosa, dotze, gerani, metge). Així mateix, no és gens estrany de sentir «han hagut cinc» en lloc de «n’hi ha hagut cinc» o «trencar un paper» en lloc d’«estripar un paper». Aquest deteriorament té una causa molt clara, que no ignora ningú: la pressió aclaparadora de la llengua castellana.\nSi per una banda hi ha enquestes falsament optimistes que indiquen que l’ús del català creix, per una altra és fàcil d’observar com se’n va malmetent ràpidament la qualitat. Un ciutadà que tingui de quaranta anys en amunt se n’adonarà per mica que hi pensi. En canvi, els més joves, que ja han après una llengua degradada, van perdent la consciència de parlar i escriure malament. La paradoxa d’avui és que, per un seguit, la gent gran, que encara fa servir un català força genuí, posa molt més interès a millorar-lo que no pas una gran part del jovent, que té un català deixatat i allunyat d’una mínima correcció.\nAcí teniu l’article complet. Llegiu-lo, escampeu-lo, multipliqueu-lo…, en favor de l’escola i dels nostres alumnes. Que seran els futurs mestres demà.\nPublicat dins de General, mestres d'escola\t| Deixa un comentari\nQuina llana tenim els mestres\nPublicat el 24 de febrer de 2017 per adasi\nAvui hem celebrat la festa final del Carnestoltes 2017. Vam començar dilluns amb el pregó, i cada dia de la setmana passava alguna cosa diferent: portàvem pijama, o bata, o ulleres divertides o capell, o sabates diferents a cada peu. Cada dia preparava i apropava el gran dia de Carnaval. Feia molt temps que havíem ordit la sorpresa, els mestres i els xiquets, perquè enguany la disfressa havia de ser sorpresa. Sobretot perquè hi havia un personatge que no havia de saber, que veníem de rateta. Fina Masgrau és l’autora de la rata Marieta i Lurdes Bellver és la il·lustradora. Enguany Fina deixarà definitivament l’escola, ha sigut mestra, directora, psicòloga, i volíem fer-li aquest regal, que veiés l’escola en la qual ha treballat mitja vida vestida de Rata Marieta. Ves que ens havíem passat coses, ves que cada dia que venia alliçonàvem els xiquets: “No digueu res!” “És un secret” “Ha de ser sorpresa!”, i ves que els xiquets han aguantat, i Fina entrava per l’escola i tothom ja feia xxssttt, uiii, pareuuu!, amagueu això, deixeu de pintar, compteee! I quan ha arribat el dia, tothom érem ja preparats al pavelló, esperant-la. I la cara valia un jorn esplèndid, i tantes coses com han vingut després valien aqueixa emoció i aquells ulls vius. Tota l’escola li hem cantat, ella ens ha fet el discurs, ens ha regalat una vida de mestra… També hi era Lurdes, i Rosa, i Isabel Mingo i la tia Júlia, i Vicent Calabuig, i Teresa Raga, i després, durant l’esmorzar ha arribat Teresa Pérez, que afegia una altra sorpresa: era l’única que venia de Marieta diferent. Anna també s’havia incorporat a l’escola. Són mestres que ja feinegen en altres coses en altres indrets però no volien perdre’s l’escola un dia tan especial. Avui mereixia de venir a commemorar aquest regal a Fina. En l’esmorzar de mestres ha ocorregut un altre dels moments únics: Rosa ens ha explicat com van pensar la rateta, i Lurdes com va fer els primers dibuixos, com Fina va començar a escriure els primers versos… Els mestres joves es miraven aquelles dones, l’entusiasme, la il·lusió de bastir una col·lecció de literatura infantil a partir d’un personatge lligat, han explicat com ho van presentar a una editorial japonesa, a la fira de Bolonya, i hem rigut i ens hem emocionat de valent, hem obert el cava, i ens hem fet cent mil fotos, o més de cent mil… Fina estava tan contenta que, en el moment que jo ho escrivia a twitter, ella m’ho deia a l’orella: quina sort tenim els mestres! Sí, tenim molta llana, la veritat.\nEl judici al reiot Carnestoltes, que volia continuar la festa (per cert, quina organització tan extraordinària dels alumnes de segon de secundària). La Quaresma, la sardina, i el gran ball de Carnestoltes. Han començat a venir els pares, a participar del ball, mentre l’equip de tècnics de so, que coordinaven la música, el temps, triaven i remenaven què podíem ballar, semblava que no fallaria res, avui. Com ho hem passat, xa, que ho podríem repetir demà mateix, dissabte, si veniu de nou a l’escola. Tenim tanta sort, els mestres!\nPublicat dins de General, la mirada dels meus, mestres d'escola, regals\t| 3 respostes\nColp de justícia, directe al forigol\nPublicat el 23 de febrer de 2017 per adasi\nEspana no aprén. És tant d’extrema dreta que ja no fa ni pudor. La democràcia que s’ha dibuixat a mida tapa forats, brutícia i merda de primera, però ja no sorprén. Que no fa pudor. Les mosques ja ens ho hagueren dit, si la merda en fa molta o poca, de pudor. Les mosques i les moscardes que governen i que consenten que ens governen. Així que això dels borbons, dels fiscals, dels menistres que afinen, del pp en general, de la justícia en particular…, aquest insult entrenat, conscient, ordit, no fa el ridícul, ni és una vergonya. Perquè el forigol no en fa, ni poca ni molta de vergonya. És un forigol. I ves que ens ha tocat per dret de conquesta, ser un forigol, a tot estirar el forigol d’Europa. Però, ep, això s’acabarà prompte. Quan una majoria deixe d’alimentar-se o d’alimentar la merda, i peguem a fugir. Perquè fugirem, que això no es podrà aguantar gaire més.\nCavaller de la rosa blanca de Finlàndia\nPublicat el 21 de febrer de 2017 per adasi\nMentre escoltava l’Andante Cantabile de Tchaikovsky, Vicent em notifica que s’ha mort en Xavier Melgarejo. La interpretació de Yo-Yo Ma sembla a propòsit per a aquest home, que ens va fer conèixer el periodista Jaume Barberà al programa Singulars de TV3. Xavier era un home singular, sens dubte. Vam fer un viatge rellam a Barcelona, Creu, Carme i jo. Vam trobar-nos a la porta de l’escola Claret, i el vam identificar de seguida, malgrat que hi havia una dona que li impedia de mostrar-se. Ens ho va explicar, abans de dinar, com es trobava d’apurat per aquella mare que l’abordava a la porta de l’escola: em feia patir per si no em reconeixíeu. El dinar ja va ser un gran inici dels mestres valencians amb Xavier Melgarejo. Li ho havia dit a la seua dona, que hi havia uns valencians que notava que havia fet una amistat per llarg. Després vam sopar a València dues o tres vegades, va parlar dels primers viatges a Finlàndia, de l’escola Claret, de com Finlàndia formava en valors, en lectura, en com d’estrictes eren a l’hora de formar i triar els mestres, de quantes portes li havien tancat abans que el seu propòsit fos una realitat, del goig de la rebuda a València, la primera vegada: l’auditori del col·legi Juan Comenius era ple de mestres a peu dret aplaudint aquell home, el coratge d’un home que va tenir la convicció que al nord l’escola funcionava, i la visió que algú havia d’estudiar aquella experiència i explicar-la al món. De fet, la coneixia tan bé, que el govern enviava el mateix Xavier a narrar-la. I nosaltres l’escoltàvem amb una passió que no s’acabava, telefonava a casa, parlava amb els fills, i després tornàvem a l’escola, a la importància dels mestres, com havíem de posar molt d’esforç a fomar-los. Aquella nit a València, memorable, el passeig fins a l’hotel, sabedors que vivíem una nit única, amb el mestre. Mentre puga continuaré treballant per l’escola, però la millor herència que podeu deixar, ens va dir, és formar tan bé els mestres que no noten la vostra falta…\n[a la foto, Enric, Àngels, Imma i Xavier]\nEl castellà en perill, xa!\nPublicat el 16 de febrer de 2017 per adasi\n«El castellà és en perill!». Aaaahhhh!\nHo diu una “associació en defensa del castellà a València”, que els castellà és en perill i està discriminat, a València. Ho he llegit però no m’ho he cregut. He telefonat al 112 per avisar-los, he engegat la televisió a veure si és que “XufaNova” ja emetia (XufaNova és el nom que ja li he posat a la nova televisió valenciana, si apareix abans de 2018. Si apareix després jure que m’esforçaré una miqueta més en pensar una idea més brillant). He cercat si era veritat o una broma pesada, aqueixa amenaça, fins i tot he corregut el carrer Calvari del meu poble, perquè allà al final hi ha la caserna de la GC, per comprovar si havien abaixat la bandera d’ells i es rendien al seu enemic, això és, nosaltres. Però, no, no, la seua continuava allà enllà. I el rètol de tot tot per la seua pàtria, hi era també, entre els homes de verd que hi havia no he notat cap neguit, ni cap tensió ni greuge, com deia aquella dona que fumava i mirava l’altra vorera. Però és veritat, l’associació existeix i la denúncia pública de l’amenaça contra el castellà també. O són cecs, o sords, o no sabem què pretenen. Perquè si n’hi ha cap llengua amenaçada a València, no és l’espanol, de cap manera: en tot cas el francés, l’anglés o el valencià. Però l’espanol, no.\nMalgrat la seua particular realitat, i la particular manera de viure les coses, en aquesta associació diuen que estan molt preocupats per la discriminació que passen, a València, pel que fa a la llengua. El centre d’emergències de l’Eliana comunicava, i la base d’helicòpters de l’OTAN no feia xafarranxo (n’hi ha dies que són un no parar, els parotets). Però l’associació diu patir un atac furibund contra el castellà, a València: ves que no tenim ni un sol mitjà públic en valencià, ni un de sol, però ells argumenten que passen ànsia pel castellà. Ni un sol joc informàtic en cap de les diferents plataformes universals, ni una sola sala de cinema (ep, atenció ací, que tindrem novetats), cap notaria, ni jutjat, farmàcies, àlbums de cromos, missals (no sé quants rosaris fan les beates cada vesprada, encara, o si en fan cap en valencià), ni una sola aula en valencià al politècnic de valencià en la línia en valencià, ni una de sola, però aquella associació pateix, diu, una amenaça com no havien conegut.\nRegire la web d’aqueixa associació alarmista, però veig que no han dit mai res dels canals de televisió en valencià tancats, res de res, però diuen que el pp s’ha pegat un tret al peu, en acceptar el canvi del nom de la ciutat, València en comptes de Valencia. Fins ací podíem arribar! He corregut a ca Broseta, que viu a la vora: he començat a llegir com un boig les instruccions dels aires condicionats, les estufes, els ventiladors, les planxes, les afeitadores, els secadors, els expremedors, les batedores, les neveres, les cuines, els microones, res, xe, res no era en valencià… Aleshores ja he començat a respirar més tranquil. Sobretot quan m’han enviat una notícia dels diaris regionals: l’associació en defensa del castellà a València, posarà una denúncia per l’amenaça del decret de llengües de l’equip Marzà, perquè diuen que descrimina els valencians. Aaahhh, i nosaltres que vivíem tan tranquils i consentits…, pobrets, aquests, no?\nAra veuràs tu la fiscalia, a qui farà cas: xama!, xama!, bona dona, xama tranquil·la!\nPublicat dins de General, males arts, mestres d'escola\t| Deixa un comentari\nLa por d’espana\nPublicat el 14 de febrer de 2017 per adasi\nSi un tribunal determina que el poble no vote, l’abisme és més profund que no admeten. I l’acaçament a la democràcia un càncer.\nEspana accelara la independència de Catalunya amb cada comunicat del govern, de la fiscalia, o en cada decisió del TC. Si l’única cosa que aturaria la declaració d’independència és lligar tots els catalans, tots excepte l’arrimadas, que ja s’ha presentat a governar la dictadura que vodria imposar el pp, voleu dir que ho troben possible, plausible, ètic, democràtic? Però quant de temps voleu tenir lligats tots els catalans, els de madrit? Un any, tres anys, per sempre? Voleu dir que sou tan rucs, encara?\nL’abisme espanol és un pou fondo on s’estimben les idees de llibertat i de coneixement. Només cal posar la Ser, o la Sexta, o mitjans similars, fins i tot mitjans o programes esportius, per comprovar-ho…\nSi tingueren coneixement no farien el ridícul, ni ens farien passar vergonya internacional, però és que l’estat espanol, governat per hereus franquistes, no ha cedit un pèl el privilegi de conquesta, de guerra o de barbàrie. I això, en el segle XXI, a Europa és un cabàs de vergonya, per no dir-ho més clar, un cabàs de misèria.\nNo li val qualsevol cosa, argumenten els unionistes, iniciativa, podem, psc i la caspa —c’s i pp, ni pensar de posar en qüestió la constitució espanola. Però qui va redactar aqueixa llei?, sota quines condicions?, quines amenaces pesaven sobre els redactors i quines conviccions conservaven una majoria d’ideòlegs? I en tot cas, si un decideix lliurement, qui som ningú per condemnar-lo… Matem Sòcrates, de nou? Matem l’escola brillant de la República?, Sinyors del psc o ic, tornem a l’escola franquista que vostés diuen que van patir?, en canvi de quina cosa, tornem?, de quins principis democràtics i de llibertat?\nPerquè no podem dir tant se val, mentre milers de familiars no han pogut recuperar la memòria dels afusellats, ni recuperar la dignitat robada, ni milers de consentits no han tornat tant com van robar. Naturalment que no podem avançar. De cap manera. Si qui governa representa un partit polític creminal, inculpat en centenars de casos de corrupció, capaç de desfer-se públicament de proves, de negar-se a declarar davant els jutges, de continuar rient-se en els morros malgrat els delictes, les proves i les condemnes reals, que continua governant i ordenant de perseguir el fum per amagar el foc, el tarquim que només farà tarquim. La merda només merda. Per què no s’il·legalitza el pp que s’ha enriquit en canvi de malmetre la hisenda pública? En canvi del benefici propi, ha desmantellat la sanitat, l’educació, la universitat, els serveis, la cultura, i ha malversat els fons de les pensions… Més proves? Només calia la cirereta del corredor, el desviament de fons del corredor mediterrani per invertir-los en madrit, els diners de tots perquè madrit xuple, llepe, suque, i ens pegue pel sac.\nEl desprestigi internacional no és només filosòfic. O opinió. El fracàs polític de la Transició ens ha portat a un desastre en tots els sentits. La desocupació vergonyosa a la qual ha abocat els joves, el frau a la hisenda, el desequilibri del finançament autonòmic, l’enriquiment madrileny en canvi d’empobrir la perifèria mediterrània, la tolerància entre ciutadans de primera i desgraciats de tercera, l’abús en infrastructura de ruïna… Visca la mediocritat intel·lectual de la majoria de governants espanols, però paguem-ho tots per ells, en canvi d’ells, paguem-los el beure, l’abús, els putots, les medalles, la missa catòlica…, la mentida com a pràctica corrent, la burla a la democràcia, la caspa, la tolerància dels paradisos fiscals dels amics, l’íbex, la llotja del bernabeu i el bernabeu sencer, les empreses corruptes d’energia, la tortura permesa a cals cossos de seguretat, la desatenció de la gent gran, la manca de serveis de qualitat, el desmantellament ordit contra la sanitat… Quaranta anys de maquillatge superficial ja no amaguen el fracàs a què ens han conduït pp i psoe, ara agafats de bracet.\nOració profana: només per l’índex lector de l’estat, el 90% dels polítics amb responsabilitat de govern del setanta-vuit ençà mereix presó (inútils, heu tingut quaranta anys!). Això fa por, espana. I aquest nivell de democràcia: una fiscal en cap xamant un cigarret ros desafiant l’altra banda del carrer. Sense perdó.\nPublicat dins de General, males arts, sense senyal\t| Deixa un comentari\nIntel·ligència a l’escola\nPublicat el 13 de febrer de 2017 per adasi\nEn quina cosa és intel·ligent, l’escola? Què aporta en intel·ligència cada mestre? Què has fet avui que afig intel·ligència al dia a dia escolar?\nQuè fa un arbre abans de morir-se?, em demana un llaurador que acompanye perquè em diagnostique un camp. No ho sé, què fa? “Florir”!, s’exclama. No t’hi has fixa’t mai? Un arbre abans de morir-se fa una floració extraordinària, per deixar-hi rastres de vida, potser és l’últim que fa, quan ja no pot res més. Res de res.\nJo sí que em demane com podem fer intel·ligent l’escola, què la fa brillant? Que acabe el dia, pels volts de les cinc, i puguem dir-nos: un altre dia que hem afegit valor, els mestres. Els alumnes. Les famílies. Vigilar que cap alumne no estiga desemparat?, ajudar que tothom puga aprendre?, fer-los descobrir on erren perquè puguen avançar?, potser tot això són accions, el deure de cada mestre que atén a l’escola, però què fa d’especial cada mestre, perquè sentim que l’escola és intel·ligent?\nPotser que ens embadalim, i no acabem de saber què cal fer. Potser que dediquem moltes hores a fer de manobres, de mecànics, de forners, que treballem a l’obrador, l’ofici de mestre, però i la intel·ligència?, en el sentit més estricte, quan ens aturem a pensar-la, a comprovar si en posem un gram, un quilo o gens ni mica? Com sabem si aquell xiquet que no s’estima la matemàtica, acabarà estimant-la, unes hores més tard? Com podem estar segurs que voldrà aprendre’n més? De fet, si això no passa, com podem sentir-nos satisfets, els mestres?\nEl llaurador em diu, abans de baixar del cotxe: t’ha impressionat això de l’arbre, no?\nL’escola del segle XXI necessitarà intel·ligència\nPublicat el 11 de febrer de 2017 per adasi\nDeia Whitehead que l’error és el preu que cal pagar per progressar. Això si acceptem que l’error és pagament. L’error era fins fa uns dies (segles XIX i XX) una acció que es punia a l’escola, amb un càstig si era lleu, amb la vergonya si el mestre ho considerava greu. Potser que aquest siga un indicador del canvi a l’escola, de l’escola del segle XX a l’escola que voldríem al segle XXI. Considerar l’error com un pas necessari per avançar. Per això els infants s’han d’adonar d’on erren i per què, per esmenar-ho la propera vegada.\nLa segona jornada de formació per a mestres que havia preparat AKOEeducació no va decebre. A l’escenari del saló d’actes del col·legi Juan Comenius (companys, caldrà millorar la llengua dels rètols), van pujar Eduard Vallory, David Atzet i Jordi Musons, que van filar un discurs pel canvi més radical de l’escola, segons ells, possible, eficaç i principalment metodològic. Calia una premisa principal, el canvi l’ha de fer tota l’escola. Sense excepció de cap mestre, cap etapa o cap cicle. Tothom ha d’implicar-se i començar, potser amb petites coses, però que porten tot l’equip a una coherència d’acció consensuada. El pes del discurs, la ponència principal, va anar a càrrec d’Eduard Vallory, que va modular el discurs, l’auditori, en un exercici brillant de bon comunicador, expert, excessivament afectat per al meu gust, però va saber atraure l’atenció, el neguit i el silenci dels tres-cents mestres de la sala. En realitat tres-cents cinquanta. Què va dir, l’analista Vallory, president del Centre Unesco a Catalunya, director d’Escola Nova21? Ara mateix no ho sabria explicar tot. No sé si sabria explicar la meitat del que va dir, o si me’n recorde d’una tercera part. La meua funció era observar el públic, la reacció general, els comentaris in situ, el siroll o el murmuri. No n’hi hagué gaire siroll, ni murmuri —bé, sí, una miqueta— però l’home va manegar l’auditori com va voler, amb el suport d’una presentació en tres llengües (predominància de l’anglés), i un exercici de referències a documents internacionals que són en favor del canvi a l’escola, de la modernitat, si cal de fer l’escola més transparent (més vidres i menys ciment) o fins i tot eliminant completament els envans i ja veurem què passa. “L’empoderament” dels alumnes, fóra una raó suficient per al canvi que proposa Vallory. Que l’escola siga gratificant i suggeridora per a l’alumne, una escola que siga capaç d’afrontar els reptes nous, entre més preparar ciutadans lliures. Com que m’és impossible de recordar tot el que va dir, afig un paràgraf del seu bloc que resum una part important del seu discurs:\n“Coincidim en què l’aprenentatge ha de desenvolupar competències per a la vida, articulant a través seu l’adquisició de les diverses tipologies de coneixements: informacions, conceptes, habilitats, actituds i valors. També alertem que parlar de competències no ha de significar pensar en un propòsit utilitarista, sinó en una formació integral, humanista. I per generar aprenents autònoms, ens calen experiències d’aprenentatge gratificants, vivencials, properes, significatives i cooperatives.”\nEl segon resum de la intervenció del director del moviment Escola Nova 21, és que l’escola necessita de la intel·ligència. Potser no ho va dir així, però ho va deixar implícit. Sense tenir al cap en tot moment aquest valor, aquesta capacitat, competència o mínim que ha de tenir algú per treballar a l’escola, no hi ha res a fer. Perquè la clau són els mestres, ja ho vam dir ahir, i a aquesta clau cal afegir que qualsevol acció, activitat, reflexió proposta, tot sense excepció, ha de tenir “intel·ligència”\nLes escoles s’han de convertir en centres generadors d’aprenentatge, han d’aprendre de cada acció que proposen, si volen evitar la rutina, l’avorriment, l’abisme entre la realitat d’allò que passa al món i allò que passa a l’escola, cada dia, que massa vegades no té res a veure amb la realitat.\nToca aprendre cada dia, xa\nPublicat el 9 de febrer de 2017 per adasi\nEls mestres feien bona cara. De normal la fan, una bona cara cada dia per rebre els xiquets. Fóra el mínim, de rebre de bona gana els xiquets cada matí. D’una altra manera, sigues fiscal o llaurador o enginyer, però no sigues mestre. Avui feien bona cara, els mestres, després d’això d’anit a València, en la primera jornada de formació 2017 organitzada per AKOEeducació al col·legi Juan Comenius, al barri de Marxalenes —per cert, ja sabeu què vol dir aquest topònim, Marxalenes?\nEnric Queralt va explicar durant una hora per què hem d’ensenyar els alumnes a llegir en pantalles. Ho va dir abans de començar, que no correria, volaria. Queralt és, potser, un dels formadors més ordenats, sistemàtics i concrets que ha convidat Akoe mai. Sense retòrica, ni pre-literatura ni roba sobrera: es treu l’americana, s’arromanga els punys, deixa el rellotge en un cantó, i comença a disparar a dret: les pantalles van passant a velocitat de la llum, i les idees, per lògica i sentit comú, provoquen que ens preguntem a cada segon, a cada mig segon “Com és que no he tingut en compte això” “Com és que això encara no ho faig” “Com se m’ha passat d’explicar això als xiquets abans de dir-los cerqueu informació a Google…”. Seixanta minuts, que ens té així (!), agafats l’Enric, a planificar, organitzar, ajudar, acompanyar, ensenyar, com?, com?, com heu explicat als xiquets que cal ordenar la informació a la xarxa? Que no ho heu explicat? Que no sabeu que han de saber les fonts on cerquen, qui escriu, quin rigor té el contingut, quina llengua, si és patrocinat, si és científic… Sabeu els mestres si els xiquets saben què van fent en cada moment a l’aula o els deixeu a la dula? Quan els encomaneu un deure a casa, ja sabeu si tenen connexió? Si els pares els podran ajudar? Per cert, ja sabeu quants xiquets de la vostra aula tenen connexió a casa i quants no en tenen?\nEn aquell moment, hauran passat quinze minuts, vint màxim de la conferència, el professor Queralt ja ha fet sis o set quilòmetres a l’escenari, no para, no respira, alena, gesticula, imposta veus, fa mirades, explica ironies, ens deixondeix, mestres!!!, i torna a l’índex per recordar-nos on som de la seua exposició, per on ca… Con-ti-nu-em…, sense perdre rigor i lògica per les coses, perquè no vol, de cap manera que deixem res a l’atzar, sinó que els mestres sistematitzem com ensenyem —com??, ja ho sabem fer?, ja ens hem demanat prou com de responsables som els mestres en l’aprenentatge dels xiquets… Queralt va deixant anar uns quants referents, el Cassany, per exemple, que és l’únic que ha publicat un llibre en català que orienta com ensenyar a llegir/escriure en pantalla, a més de dos quadernets de la pròpia Generalitat de dalt, que ens poden servir per orientar-nos en el primer inici…\nM’agrada particularment com comença l’Enric cada conferència: amb un índex. Un índex d’una intervenció ja és un compromís d’allò que t’explicaran, sense subterfugi. Si fa no fa com hauríem de començar la classe cada dia els mestres? Avui parlarem d’això, farem allò, aprendreu això potser, ho comunicareu així… Acabarem amb això. I avaluarem el dia. Un índex d’allò que fem a classe cada dia abans de començar també és una manera de començar. Una declaració d’intencions (de programació, de rigor, d’un oferiment professional…). En això, les seues intervencions, Queralt té uns principis que no canvia.\nAquest índex ja predisposa a una conferència acurada, preparada, culta, amb referències internacionals, locals, d’identitat, i arrelada a la nostra particular situació de mestres valencians. Si demanes al professor Queralt que ens parle de lectura en pantalla, abans de venir haurà estudiat què diuen els papers de la conselleria, què n’hi ha de publicat a València i a Barcelona sobre això, quins són els referents propis i els internacionals. I farà comparances d’on som i on ens hauríem de demanar d’ésser. És exigent i vodria que els mestres fórem exigents.\nMés detalls, de la intervenció d’anit a València del professor Queralt, és la triple intensitat “ús de la llengua”, “la presentació digital” i “la intensitat gestual”. Una llengua acurada, ràpida —ves que els valencians tenim aura d’un parlar ràpid, però res a veure amb aqueixa velocitat supersònica queraltiana—, amb una gesticulació corporal de molt de moviment i una informació en pantalla molt abundosa (excessiva?) —aquesta vegada no ha dit si compartirà el treball, si el publicarà en un llibre (ep, no fóra una bona idea, això?), un còctel terratrèmol que ens obligarà a continuar llegint i formant-nos en lectura, però sobretot, ens obligarà a parar, reflexionar, estudiar i tornar a la pràctica, després de cada intervenció. Res d’estrany, ben normal després de cada activitat formativa si aquesta intervenció-activitat formativa és eficaç o mínimament adaptable a l’escola.\nAvui hem comentat les jugades d’anit, entre els mestres. Impressionant, excels, brillant, intens… Potser que siguen mestres-fans, de l’Enric Queralt. Que no siguen completament objectius en excedir-se. O potser no. Indubtablement, la presentació d’anit els mestres d’escola i d’institut l’hauríem de tenir a la tauleta de nit, i repassar-la abans de dormir-nos. I també l’hauríem de tenir penjada a l’entrada de l’escola, per començar cada dia la pràctica d’ensenyar i d’aprendre.\nPublicat dins de General, mestres d'escola, regals\t| Deixa un comentari\nAkoe és un referent en la formació dels mestres\nPublicat el 8 de febrer de 2017 per adasi\nAvui comencen les jornades d’hivern de l’Escola de Mestres a València. L’escola de Mestres és dins el grup cooperatiu AKOE, nou escoles que apleguen experiència, idees, col·laboració i entusiasme en favor de l’educació. En només deu anys, han sigut capaços de construir un espai rigorós de debat i innovació, que ja és un referent entre els mestres valencians. Si bé l’objectiu principal no era aquest, el recorregut vital els ha portat a crear un xarxa on la formació és el major repte. Fa uns dies ho explicava un altre mestre singular, Xavier Melgarejo: allò més important per a l’escola, allò que la farà créixer, canviar, ser capaç d’afrontar el futur i la incertesa són els mestres i la seua formació. És ací la clau de l’escola del nostre país. Però compte, no li val qualsevol formació, ni tanta quantitat d’oferta formativa. Els mestres no hem caigut d’una figuera, no venim buits o despullats al món, carretegem un munt d’anys de treball, de bones experiències, i no li val qualsevol cosa. Cal ser rigorosos, quan fem venir quatre-cents mestres a formar-se. Tot no li val, i ací tota pedra no fa paret. Per això ha sigut tan important la feina d’AKOE i la seua escola, que cerca, destria i selecciona una formació que obri via, desempolsega, i mostra què hi ha a la pròpia escola que l’escola ha de saber potenciar. En formació n’hi ha molt d’espavilat que viu del conte, molt de xarraire de discurs sense substància. I per això la feina d’AKOE és tan singular i honesta. Els mestres ja treballen durant moltes hores a l’escola i quan els convoquem fora d’hores, aprofitant el seu horari particular, hem de ser capaços d’oferir-los qualitat, investigació, i pràctiques que puguen portar l’endemà mateix a la seua aula. A Finlàndia ja fan una selecció excelsa dels seus mestres, duríssima, i nosaltres que ja comptem amb bons equips, hem de ser capaços de formar-los encara millor. Coincidim amb Melgarejo que ací hi ha la clau: en la formació dels mestres. Que no s’hi val a badar. Ni a donar peixet. Ni embolcall.\nHui i demà hem convidat tres escoles catalanes de primer nivell, amb experiències tecnològiques a l’aula que pensem que els mestres valencians han de conèixer. Hem convidat a València Coral Regí, Jordi Musons, i David Atzet. Obrirà la vesprada el professor Enric Queralt, un altre segur en la formació dels mestres, hui sobre la lectura en pantalla.\nEls mestres ja sabeu que defugim alguna responsabilitat, de tantes com la societat encomana a l’escola. Entre més, hi ha una certa angúnia a portar tecnologia a l’aula, o a deixar que els xiquets en porten. Però els xiquets en fan ús, amb o sense l’escola, i n’aprenen. Qui els ensenya a usar-la? Com? Si no ho fem els mestres, ho faran els pares? I no fóra millor que l’escola es preparés amb garantia, per guiar-los adequadament?\n19.10.2020 | 21:50\nAnnamie Paul: ‘El Primer d’Octubre va tocar la nostra família i els nostres amics’\n‘Coordinar i homogeneïtzar’: l’objectiu de la polèmica llei estatal dels bombers de Podem\nEspanya és un estat cec\nArquitectures i llibres a l’ateneu: biblioteques\nTres-cents tretze anys d’asfíxia\nJutges i legionaris, tots voldrien matar-nos\nUna llei d’educació per acabar de matar l’escola


Autor: Saviano, roberto Marca: ANAGRAMA Llançament: 01/06/2018 Disponible\nAutor: Saviano, roberto Marca: ANAGRAMA Llançament: 01/08/2017 Disponible\nAutor: Saviano, roberto Marca: LABUTXACA Llançament: 01/06/2015 Consultar disponibilitat\nAutor: Saviano, roberto Marca: ANAGRAMA Llançament: 01/06/2015 Disponible\nMira la cocaína: verás polvo. Mira a través de la cocaína: verás el mundo. «Escribir sobre la cocaína ?en palabras del autor? es como consumirla. Cada vez quieres más noticias, más... Saviano, roberto ANAGRAMA sábado, 1 de febrero de 2014\nSaviano, roberto MACLEHOSE PRESS viernes, 4 de mayo de 2012\nAutor: Saviano, roberto Marca: MACLEHOSE PRESS Llançament: 04/05/2012 Consultar disponibilitat\nVIATGE PER L'IMPERI ECONÒMIC I L'ANHEL DE DOMINI DE LA CAMORRALOW COST. EDICIÓ L La Camorra napolitana, el Sistema, és una organització empresarial amb ramificacions a tot el planeta, incloent-hi Catalunya i algunes ciutats espanyoles. S'ocupa de negocis molt d... Saviano, roberto LABUTXACA domingo, 1 de enero de 2012\nAutor: Saviano, roberto Marca: LABUTXACA Llançament: 01/01/2012 Consultar disponibilitat\nNou capítols, nou històries, un retrat únic de la Itàlia contemporània firmat per l'autor de l'extraordinària i exitosa Gomorra. Roberto Saviano explora algunes de les velles i nov... Saviano, roberto EMPURIES sábado, 1 de octubre de 2011\nAutor: Saviano, roberto Marca: EMPURIES Llançament: 01/10/2011 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto ANAGRAMA lunes, 1 de agosto de 2011\nAutor: Saviano, roberto Marca: ANAGRAMA Llançament: 01/08/2011 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto MONDADORI viernes, 1 de abril de 2011\nAutor: Saviano, roberto Marca: MONDADORI Llançament: 01/04/2011 Consultar disponibilitat\nAutor: Saviano, roberto Marca: LABUTXACA Llançament: 01/03/2011 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto MONDADORI martes, 1 de marzo de 2011\nAutor: Saviano, roberto Marca: MONDADORI Llançament: 01/03/2011 Consultar disponibilitat\nLa belleza y el infierno son los dos polos opuestos que señaló Albert Camus como los ejes de su pensamiento, y entre ellos se extiende el territorio que frecuenta Roberto Saviano, ... Saviano, roberto DEBATE lunes, 1 de marzo de 2010\nAutor: Saviano, roberto Marca: DEBATE Llançament: 01/03/2010 Consultar disponibilitat\nAutor: Saviano, roberto Marca: EMPURIES Llançament: 01/03/2010 Consultar disponibilitat\nAutor: Saviano, roberto Marca: EMPURIES Llançament: 01/02/2009 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto PAN BOOKS jueves, 11 de diciembre de 2008\nAutor: Saviano, roberto Marca: PAN BOOKS Llançament: 11/12/2008 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto RANDOM HOUSE MONDADORI sábado, 8 de noviembre de 2008\nAutor: Saviano, roberto Marca: RANDOM HOUSE MONDADORI Llançament: 08/11/2008 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto EMPURIES miércoles, 5 de noviembre de 2008\nAutor: Saviano, roberto Marca: EMPURIES Llançament: 05/11/2008 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto MONDADORI martes, 2 de octubre de 2007\nAutor: Saviano, roberto Marca: MONDADORI Llançament: 02/10/2007 Consultar disponibilitat\nSaviano, roberto EMPURIES sábado, 5 de mayo de 2007\nAutor: Saviano, roberto Marca: EMPURIES Llançament: 05/05/2007 Consultar disponibilitat


Ya tienes a tu disposición una nueva herramienta que te hará mucho más sencilla, cómoda y efectiva tu visita a nuestro Servicio Posventa: la VISA SEAT. En Castellana Motor / Valderribas Motor durante estos...\nSomos Talleres Distinguidos MAPFRE.\nCastellana Motor y Valderribas Motor reciben el reconocimiento de MAPFRE como "Talleres Distinguidos", ofreciendo toda una serie de ventajas exclusivas a los clientes MAPFRE y proporcionando mayor comodidad y garantías en nuestro...\nCASTELLANA MOTOR Reconocido como uno de los 10 mejores Servicios Autorizados SEAT en 2014.\nSEAT es consciente del valor de ofrecer el mejor servicio posventa cada vez que se visita un Servicio Autorizado SEAT. La Satisfacción de sus Clientes es una premisa fundamental de la marca, al igual que para CASTELLANA...


Reforma edificio en Ps. Joan de Borbó, 60 :: Internet Construdata21 S.A.\nReforma edificio en Ps. Joan de Borbó, 60


2018 - Actuació a Hostalets de Pierola - Castellers de Lleida\nELS CASTELLERS DE LLEIDA NOMÉS PODEN CARREGAR EL 4 DE 8\nLa colla fa llenya al primer castell de vuit de l’any.\nL’actuació de passat diumenge amb motiu de les festes de la Diada Nacional de Catalunya d’Hostalets de Pierola a la comarca de l’Anoia, va comptar amb la presència de tres colles, els Moixinganguers d’Igualada, els Xicots de Vilafranca i els Castellers de Lleida. En el cas de la colla de ponent era la primera actuació en aquesta població. Cal comentar que actualment els vilafranquins dels Xicots passen per hores baixes, al contrari de la colla d’Igualada que travessa el moment més dolç de la seva història, Castellers de Lleida travessa un moment de recuperació lent, però sembla que ferm.\nVan obrir plaça els Moixiganguers descarregant un esplèndid tres de vuit, molt bonic de mides, a continuació els Castellers de Lleida van descarregar un dos de set, també perfecte en tot moment, per tancar la primera ronda els Xicots de Vilafranca van fer un tres de set, castell molt per sota del nivell d’aquesta colla que es va desplaçar amb molt pocs components.\nA segona ronda els d’Igualada van demostrar el bon nivell actual dels seus castells doncs van descarregar el quatre de vuit, no van tenir cap problema en aquest castell i això que aquest pujà mal quadrat ja d’inici. Era el torn dels lleidatans que també van encarar el quatre de vuit, desmuntat un primer peu doncs no presentava la mida al gust dels tècnics, a la segona el castell va anar amunt, tot semblava indicar que tocaria patir un xic doncs abans de carregar-se l’estructura va patir alguna rebrincada forta, en tot cas el castell es va carregar i en el seu descens el patiment que duia el castell va permetre poques trompades, es van parar alguns moviments bruscos, però tot semblava que es podria aguantar, finalment el castell va acabar cedint. Aquesta és una situació mai volguda per una colla, però que a vegades succeeix, de fet, les mides dels castells són molt importants, i aquest castell permet encara la defensa a diferència d’altres estructures quan venen mal dades, però sempre que la mida sigui l’ajustada, en aquest cas hom pensa que el castell anava un xic més obert del que seria desitjable i això dificulta la defensa de l’estructura. Els Xicots al seu torn van fer el quatre de sis amb agulla.\nLa tercera ronda ja va veure disminuir el nivell de dificultat, Moixiganguers va fer el cinc de set, la colla de ponent va descartar aquest mateix castell que tenia previst i al seu lloc van fer el tres de set, i els vilafranquins van descarregar el tres de sis amb agulla.\nA ronda de pilars Moixiganguers i la colla de Lleida van fer el pilar de cinc, Xicots van fer dos pilars de quatre, posteriorment Moixiganguers van fer tres pilars de quatre alhora que Castellers de Lleida feia dos pilars de quatre.\nTanmateix aquest cap de setmana va veure els dos primers castells de set dels Margeners de Guissona a l’actuació de la seva Festa Major, així com van repetir el pilar de cinc descarregat una setmana abans a Agramunt, cal felicitar i esperonar als companys i companyes de Guissona en la lluita per augmentar en components a la colla i recuperar castells ja fets anteriorment, ànims.\nComentaris tancats a 2018 – Actuació a Hostalets de Pierola


Esparreguera neteja el perímetre forestal de les cases de Mas d'en Gall - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEsparreguera neteja el perímetre forestal de les cases de Mas d'en Gall\nL'Ajuntament assumeix de forma subsidiària un cost que haurien de pagar els propietaris afectats\nredacció 16.11.2019 | 23:12\nEntorn de la urbanització de Mas d'en Gall, a Esparreguera aj esparreguera\nEntorn de la urbanització de Mas d'en Gall, a Esparreguera\nL'Ajuntament d'Esparreguera està obrint franges de protecció perimetral al barri de Mas d'en Gall, una mesura que es pren amb l'objectiu d'aturar el foc en cas d'incendi i també per evitar que aquest pugui acostar-se a les zones habitades.\nAquestes franges de protecció es van establir com a necessàries per a les administracions després dels incendis del 2004, però requereixen l'aprovació dels propietaris i, sovint, d'ajuts o subvencions per poder-les dur a terme.\nQue la vegetació estigui a tocar de la zona edificada, o que la vegetació exterior pugui estar en contacte amb la que hi ha l'interior d'una finca en una urbanització, incrementa de manera molt notable el nivell de risc per a les persones i complica enormement l'extinció del foc si s'ha de tenir en compte que es duguin a terme tasques de confinament o d'evacuació de persones. La prioritat dels cossos d'emergència és salvar les vides humanes.\nL'actuació prevista té una subvenció de la Diputació de Barcelona de 7.150 euros, d'un cost total de 18.145, al qual cal sumar la direcció d'obra, que té un cost d'aproximadament 1.800 euros.\nLes franges perimetrals estan regulades per un decret del 2005 i per una llei del 2003, que estableixen que la distància entre les cases i el bosc ha de ser de, com a mínim, 25 metres.\nAquest espai ha de quedar net d'arbrat o molt aclarit i triat, i ha de preservar les espècies menys piròfiles, de manera que la propagació sigui lenta o nul·la.\nEls treballs que s'estan duent a terme a Mas d'en Gall han d'estar acabats abans del 31 de desembre.\nEn el cas d'aquesta urbanització, tot i que la normativa estableix que han de ser els veïns els qui assumeixin la despesa, l'Ajuntament ha decidit actuar de manera subsidiària i resoldre el conflicte.\nLes característiques dels incendis forestals en els darrers 25 anys han posat de manifest que si els boscos estan bruts i el tipus d'arbres que s'hi han plantat faciliten la propagació de les flames és més difícil apagar les flames. Esparreguera, doncs, també ha començat a parlar amb pastors per tenir net el sotabosc.


El món econòmic català busca nous referents polítics · Tribuna.cat\nDilluns, 26 d'octubre del 2015 | 13:05\nEl món econòmic català busca nous referents polítics\nLes organitzacions empresarials catalanes Foment, Cecot i Pimec, enfrontades. Als anys vuitanta, el món empresarial català, a través de la seva gran organització Foment del Treball, va apostar per acostar-se a la CiU de Pujol, més per frenar l'esquerra que per convicció nacionalista.\nPerò l'esclat sobiranista ha alterat aquella relació de conveniència.\nEl distanciament va començar quan Artur Mas va deixar enrere el pacte fiscal i les relacions han arribat a la màxima tensió amb la ruptura de la coalició CiU, arran del posicionament de CDC a favor de la independència de Catalunya.\nFoment del Treball va apostar descaradament per donar suport a Unió en les eleccions del 27-S, però el resultat els ha deixat, per ara, sense cap referent polític.\nD'altra banda, altres sectors empresarials com la Cecot o Pimec, que han acompanyat o compartit parcialment amb CDC la seva aproximació a l'independentisme o en el replantejament de les relacions amb l'Estat espanyol, ara es troben enfrontades amb Foment del Treball per motius diversos.\nEn el primer cas, Foment del Treball estudia expulsar la Cecot de la seva organització. La versió oficial apunta a la seva expansió territorial fora del Vallès, però algunes veus admeten que la tensió ha crescut arran dels posicionaments polítics dels dos presidents, Gay de Montellà i Abad.\nEn el cas de la Pimec, la tensió entre les dues patronals ve per la seva representació als òrgans oficials, com el SOC o el Consell de Relacions Laborals, on Fepime, divisió de les pimes de Foment, n'ha estat apartada per la Generalitat, que a més, ha obligat Foment i Pimec a fer un cens per saber quantes empreses tenen afiliades cada una i poder repartir les quotes de representació més equitativament.\nAmb aquest panorama, difícilment es pot produir la fusió entre Foment i Pimec que alguns propugnaven fa uns anys.


El president de l'IEFC Miquel Galmes presenta la seva sèrie fotogràfica Stenomediterrània al Centre d'Art Contemporani La Sala de Vilanova i la Geltrú.\nMiquel Galmes participa en el projecte expositiu col·lectiu El mar. Abans verd, ara blau, en el que sis artistes catalans treballen des de mirades molt diferents i llenguatges allunyats de la representació tradicional, un únic tema, el mar.\nL'exposició es pot veure del 27 de Juny al 20 d'Octubre de 2013.\nLes imatges estenopeiques del fotògraf Miquel Galmes ens conviden a endinsar-nos amb una altra mirada a les platges i costes vilanovines. En les imatges que ens proposa, els contorns entre el mar, el cel, la roca, la sorra són sempre difusos. Podem veritablement delimitar-los? Hi ha una línia clara que ens indiqui un aquí i un allà que diem mar, roca, platja o cel? No deu ser que tots ells són dins de l'ull i són indestriables en el sentiment del mar?\nDates: Del 27 de Juny al 20 d'Octubre de 2013\nMiquel Galmes, president de l'IEFC, exposa al Museu Comarcal d'Olot


La fortalesa del bloc de dretes situa Netanyahu en bona posició per continuar al capdavant del govern d’Israel - Nationalia\nBenjamin Netanyahu. Autor/a: US Department of State\nEl bloc de partits de dreta i ultradreta ha aconseguit 65 dels 120 escons del Parlament israelià en les eleccions d’aquest 9 d’abril. El resultat deixa el primer ministre Benjamin Netanyahu ben posicionat per assegurar-se un nou mandat al capdavant del govern israelià. El seu partit, el Likud, ha aconseguit 35 escons, els mateixos que la principal força d’oposició, la coalició centrista Blanca i Blava. Els partits àrabs retrocedeixen.\nEl bloc dretà, a banda del Likud, està format pels ultraortodoxos Shas (dreta religiosa sefardita-haredim, 8 escons) i Judaisme Unit de la Torà (dreta religiosa asquenazita-haredim, també 8 escons), així com Yisrael Beytenu (dreta nacionalista laica, 5 escons), la coalició Dreta Unida (extrema dreta, 5 escons) i Kulanu (centredreta, 4 escons)\nDurant la campanya electoral, Netanyahu confiava que els partits del bloc es posarien d’acord per formar una majoria nacionalista conservadora, cosa que l’endemà de les eleccions tot apunta que es produirà.\nDavallada històrica del laborisme\nEls nacionalistes centristes de Blanca i Blava —que es presentaven en coalició per primer cop— han aconseguit un resultat millor del pronosticat per les enquestes, però l’ensorrament dels partits a la seva esquerra fa inviable que plegats puguin formar una majoria alternativa. Històric és el resultat del Partit Laborista, que amb 6 escons ha obtingut, de llarg, el pitjor resultat des de la seva fundació. L’esquerra pacifista de Meretz encara ha assolit un resultat més baix (4 escons).\nEls resultats de les coalicions de l’esquerra àrab tampoc no són gaire millors. La formada pels comunistes de Hadash i els nacionalistes àrabs de Ta’al ha aconseguit 6 escons i, això sí, per primera vegada en la història ha rebut més vots que els laboristes. L’altra coalició, constituïda per la Llista Àrab Unida i Balad, n’ha sumat 4. Per tant 10 escons, tres menys que el que van aconseguir aquests quatre partits el 2015 quan van anar plegats sota el paraigua de la Llista Unificada.\nUna explicació per a la caiguda de les llistes àrabs pot ser la incidència que hagin tingut algunes crides al boicot electoral entre el col·lectiu, que segons algunes enquestes a peu d’urna haurien provocat que la participació entre la població àrab hagi estat menor que en ocasions anteriors.


El PP i el PNB creuen que, com el lehendakari, el president català no mantindrà el pols amb l'Estat\nDOS ABANDERATS DEL SOBIRANISME EN ELS PARTITS RESPECTIUS Tant Ibarretxe com Mas han portat respectivament PNB i CiU a les màximes demandes d'autogovern dels seus partits. De fet, Mas va copiar la idea de l'estat lliure associat del pla Ibarretxe quan es va negociar el nou Estatut, però ara va més enllà.\nDurant la dècada en què va governar, Ibarretxe va posar contra les cordes a l'esquerra abertzale amb un discurs clarament autodeterminista, va impulsar una reforma de l'Estatut de Gernika rebutjada sense debat pel Congrés espanyol i el Tribunal Constitucional va prohibir-li la consulta que volia convocar a Euskadi. Continua sent el màxim exponent del dret a decidir en el PNB, però ara mateix la prioritat del candidat Iñigo Urkullu és la crisi i no pas la sobirania.\nEn canvi, Mas ha anunciat que els catalans seran consultats sí o sí, saltant-se les lleis espanyoles si cal. Els penabistes estan convençuts que aquestes declaracions són només focs d'artifici i que, arribat el moment, imitarà Ibarretxe i no durà a terme el desafiament.\nJuan José Ibarretxe Artur Mas autodeterminació independència País Basc


THE 5 BEST El Porvenir Day Trips (with Photos) - Tripadvisor\nEl Porvenir TourismEl Porvenir HotelsEl Porvenir Bed and BreakfastEl Porvenir Holiday RentalsEl Porvenir Holiday PackagesFlights to El PorvenirEl Porvenir AttractionsEl Porvenir ShoppingEl Porvenir Travel ForumEl Porvenir PhotosEl Porvenir MapEl Porvenir Guide\nAll things to do in El PorvenirCommonly Searched For in El PorvenirTours & Activities in El PorvenirPopular El Porvenir Categories\nGood for CouplesGood for Big GroupsGood for Adrenaline SeekersAdventurousGood for Kids\nOutdoor Activities in El PorvenirBoat Tours & Water Sports in El PorvenirTransportation in El PorvenirSpas & Wellness in El PorvenirShopping in El PorvenirDay Trips in El Porvenir\nTop Day Trips in El Porvenir, Panama\n1. Kuna Yala Adventures\n2. Fuckin Bueno Catamaran\n3. Different Tours Panamá\n4. Abisua Travel Guna Yala\n5. SAN BLAS BEACH TRIPS


Ripollet Ràdio | El 7è Art De Talia 13/10/2014 (Podcast)\nEl 7è Art De Talia 13/10/2014\nData d'emissió: 13 octubre 2014 Hora d'emissió: 20:00 Programa: El 7è art de Talia\nFITXA EL SETÈ ART DE TALIA – núm.452 – data d’emissió: 13-10-2014\nANIVERSARIS: 85 anys de l’estrena a Broadway del musical Show Girl de George Gershwin. Aniversaris de 1964 (50 anys): 1ª part: Films americans destacats. 35 anys de la mort de Jacques Brel.\nRECORD DEL COMPOSITOR KEN THORNE (mort l’estiu 2014).\nL’ENTREVISTA DEL DIA: Entrevista amb el director català Ventura Pons arran de la nova apertura de les 4 sales dels cinemes Texas de Barcelona.\nESTRENES DE TEATRE: Crítiques de les obres: La extraña pareja (de Neil Simon. Dir. Angel Alonso. Teatre Condal). One-Hit Wonders (Cia. Sol Picó de Dansa. Dir. Sol Picó i Ernesto Collado.Mercat de les Flors). Mar i Cel (obra d’Àngel Guimerà. Adapt. Xavier Bru de Sala. Música Albert Guinovart. Dir. Joan Lluís Bozzo. Cia. Dagoll Dagom. Teatre Victòria). Cartellera: Ripollet, Sant Cugat, Viladecans, Barcelona,Temporada Alta (Girona). Òperes a Cinesa,Icària i Boliche.\nESTRENES DE CINEMA: Films no vistos: A escondidas; Así nos va; Blanca como la nieve,roja como la sangre; Amarás al prójimo; One Direction: Where We Are; Mi vida ahora; Winter Sleep (Sueño de invierno); Annabelle i Nicky:aprendiz de bruja. Crítiques dels films: Dioses y perros (David Marqués), El veredicto (Jan Verhoyen); El corredor del laberinto (Wes Ball), La danza de la realidad (Alejandro Jodorowsky) i Perdida (David Fincher). Cartellera: Ripollet, Xicsnefils de Cerdanyola, Cine-Club UES, Sabadell, Cine-Club Icària, Filmoteca, Anima’t, Festival Cinema Colombià. Palmarés Festival de Sitges.\nTEMES MUSICALS: De les bandes sonores dels films següents (1 tema de cada): Superman III (música de Ken Thorne); Lassiter (música de Ken Thorne); Surt el sol a Edimburg (Amanece en Edimburgo) (tema: Should Have Been Loved, de The Proclaimers); Dr. Strangelove (o Teléfono rojo?, Volamos hacia Moscú) (música Laurie Anderson); Marnie, la ladrona (música Bernard Herrmann). Lola (2 temes: Roland Revé i Chanson de Lola). Música Michel Legrand.Lletra Agnès Varda. Cancó cantada per Jacqueline Danno). Tema: Ne me quitte pas (cantada per Jacques Brel). Musicals: Mar i Cel (temes: No estàs sola i Himne dels pirates (música Albert Guinovart, lletres. Xavier Bru de Sala. Gravació muntatge 2004). Show Girl (temes: Liza cantat per Al Jolson, i Do What You Do, cantat per Chris de Burg.Música George Gershwin, lletres Ira Gershwin)\nEl 7è Art De Talia 06/10/2014»\nEl 7è Art De Talia 20/10/2014


El Programa.cat per a la contractació d’espectacles incorpora les festes majors i el teatre escolar i de públic familiar\nLa consellera de Cultura destaca que el relaxament de restriccions és "un pas important" per reactivar el sector\nEspectacle familiar dins del Programa.cat de la Cia de teatre Anna Roca a Tona | Foto: Departament de Cultura\nEl Programa.cat per a la contractació d’espectacles, que aquest divendres obre convocatòria, incorporarà les festes majors d’arreu de Catalunya i el teatre escolar i de públic familiar. Per a la consellera, Àngels Ponsa, aquesta mesura, juntament amb les darreres resolucions aprovades pel Govern com l’ampliació de la mobilitat a l’àmbit comarcal i l’obertura de les llibreries, permetrà una “intensificació” de l’activitat cultural a partir d’aquest cap de setmana. La consellera ha destacat que, en conjunt, aquestes resolucions representen un “pas important” per a la reactivació del sector cultural i pal·liar els efectes de la covid.\nEn primer lloc, la “flexibilització” del Programa.cat està impulsada pel departament i les diputacions catalanes per facilitar la programació professional d’arts escèniques i música, finançant una part de la seva contractació i reforçant conjuntament les polítiques de difusió artística i de promoció cultural dels municipis catalans. Com a novetat, aquest divendres s’obre la convocatòria 2021, que incorpora les festes majors i el teatre escolar i familiar en el catàleg, fet que “amplia considerablement” tant les possibilitats dels programadors municipals com les propostes culturals.\nSegons ha detallat el departament, la dotació de la convocatòria és de 2.230.000 euros, dels quals 1.400.000 euros els aporta el Govern; 560.000 euros, la Diputació de Barcelona; 90.000 euros, la Diputació de Girona; 60.000 euros, la Diputació de Tarragona i 120.000 euros, la Diputació de Lleida.\nEs poden beneficiar del programa els ens que estiguin integrats o que hagin presentat la sol·licitud d’integració al Sistema Públic d’Equipaments Escènics i Musicals de Catalunya (SPEEM) com a equipaments escènics i musicals bàsics (E2) o com a altres espais escènics i musicals (E1); també se’n poden beneficiar els municipis de menys de 5.000 habitants que no disposin d’equipaments escènics i musicals; i els ens que estiguin adherits al Protocol del Circuit de la Xarxa d’Espais Escènics Municipals de la Diputació de Barcelona.\nLa flexibilització del Programa.cat, així com les línies d’ajuda per la compensació d’aforaments, tenen com a “desencadenant” la declaració institucional per a la protecció de la cultura que Govern i entitats municipalistes van signar el passat 24 d’octubre, on es van comprometre a apostar fermament pel manteniment de la programació cultural amb l’aplicació “imprescindible i rigorosa” de tots els protocols de seguretat i salut, com a millor garantia dels drets culturals de la ciutadania i de suport al sector cultural.\nEl 2020 ha estat un any especialment difícil per al sector cultural a causa de la crisi sanitària. Amb l’objectiu de pal·liar els efectes de la situació de crisi generada per la covid-19, el segon semestre del 2020 es van establir mesures de flexibilització perquè més municipis es poguessin beneficiar dels ajuts. En total, 207 municipis catalans i 1.373 activitats d’arts escèniques i música (espectacles i concerts) s’han beneficiat de l’ajut de Programa.cat durant el 2020. Enguany, 91 municipis han programat 215 activitats: 145 de teatre, 55 de música, 10 de circ i 5 de dansa. D’aquestes activitats, 81 són espectacles familiars.\nD’altra banda, en la reactivació cultural que tindrà lloc a partir del cap de setmana, el departament ha fet referència a la darrera resolució del Procicat que permetrà, a partir de dilluns 8 de febrer, el pas del confinament municipal al comarcal, fet que “reactivarà” tota la xarxa d’equipaments escènics i musicals del territori i afavorirà el consum cultural, a més d’apropar la cultura a la ciutadania. Així mateix, per al departament també atendrà “la reivindicació de les llibreries a tornar a ser considerades servei essencial”, en permetre la seva obertura els caps de setmana.\nEl 2020 ha estat un any especialment difícil per al sector cultural a causa de la crisi sanitària. Amb l’objectiu de pal·liar els efectes de la situació de crisi generada per la covid-19, el segon semestre del 2020 es van establir mesures de flexibilització perquè més municipis es poguessin beneficiar dels ajuts.\nEn total, 207 municipis catalans i 1.373 activitats d’arts escèniques i música (espectacles i concerts) s’han beneficiat de l’ajut de Programa.cat durant el 2020. Enguany, 91 municipis han programat 215 activitats: 145 de teatre, 55 de música, 10 de circ i 5 de dansa. D’aquestes activitats, 81 són espectacles familiars.\nPer una altra banda, el departament ha fet referència a la darrera resolució del Procicat que permetrà, a partir de dilluns 8 de febrer, el pas del confinament municipal al comarcal, fet que “reactivarà” tota la xarxa d’equipaments escènics i musicals del territori i afavorirà el consum cultural, a més d’apropar la cultura a la ciutadania. Així mateix, per al departament també atendrà “la reivindicació de les llibreries a tornar a ser considerades servei essencial”, en permetre la seva obertura els caps de setmana.


marginàlies - Jaume Mateu i Martí des dels marges atalaiats de l’illa, de les lletres i de les vides mòltes - Pàgina 314\nEL VALOR D’UN TRONXO DE COL\nA l’hora de tancar la botiga gran de fruites i verdures,una parella –dona i home- de trets andins seuen a l’escaló de l’entrada del banc que fa cantonada. La dona porta en banderola una bossa enorme i l’home juga amb un bastó –probablement el pal d’una granera desballestada- sense perdre de vista un carretó de\nLA PALMERA DEL FILL\nEl darrer dia del mes de maig de l’any 1967 li plantaren les tres palmeres que situà, en forma de triangle isòsceles que apuntava a tramuntana, al costat dret de la casa vista des del caminal que hi duia. Una palmera per cada fill. Aquest mateix dia, el petit feia tres mesos, el major anava\nPELL DE MAR\nCONTE CONTAT, ENDREÇOS DE TAFANER\nHi feia bon estar a Ses Lleonardes. Hi anaren de bon matí, abans que les roques es convertissin en estenedors grollers de gent en multitud, renous, tovalloles tan enormes com estridents, para-sols de propaganda, bosses estibades de no se sap què, geleres portàtils amb aigua i cervesa, xancletes aperduades, síndries per refrescar, tauletes per fer\nL’amo en Pere frega la setantena d’anys i té una finqueta a muntanya on hi fa aus de corral i ovelles per passar gust i l’estona. I per afegir quatre cèntims a una pensió de ca magre, diu, perquè gaudeix d’un retir miserable de pagès. Des que enviudà fa set anys, amb els fills casats,\nAINA MOLL, PREGONERA A SENCELLES\nCRÒNICA, NOMS I EMPREMTES\nEls horaris que figuren en els programes de festes que se celebren durant l’estiu en les viles de Mallorca, tenen merament valor aproximatiu. Mai no s’avancen, però poden patir retards substanciosos; o caure del cartell a darrera hora. I no passa res, òbviament. Cap veu no s’aixeca contra aquesta impuntualitat que, lluny de ser indecorosa,\nGeneral, NOMS I EMPREMTES\nAina Moll i Marquès, veïna seva des de fa un grapat d’anys, i qui, una hora abans, farà el pregó de les Festes de la Mare de Déu d’Agost d’aquesta vila. Organitza aquest acte la delegació de Sencelles de l’Obra Cultural Balear, entitat que enguany celebra el quaranta-cinquè aniversari de la seva fundació. Aina Moll,\nEls ports, les rades i les cales són parèntesis dins la mar. En aquestes mans en conca que demanen ser assaciades, l’aigua flueix amb generositat i reflueix amb més juguera que no polissonada. L’olor d’aquesta mar en repòs, l’aire salat, el seu temps més marí que no terral convida a refilar la pensa, a netejar\nConvé entrecavar les soques del sentit i la ment, ara que el sol calciga els sementers. Se n’aprèn aviat, si es té esment a protegir-se de la solellada. I sempre n’és el temps, si va a dir ver. Com de mirar sense parpellejar la lletra per trobar-hi la mirada entera i amable. També és temps\nUNA RESPOSTA AL GREUGE\nEl FC Barcelona decidí no volar de Pisa a Chicago amb un avió de LTU, una línia aèria de baix cost propietat d’Air Berlin, pel mesnyspreu que mostrà pel català –i els catalanoparlants- el seu director general Joachim Hunold. http://www.racocatala.cat/noticia/air-berlin-carrega-contra-catala-informa-als-seus-usuaris-no-te-intencio-dusar-lo-mai. Davant aquesta decisió valenta, el director d’Air Berlin per a la Península Ibérica i president\nSegons el Consell de Ministres, només els aeroports de l’Estat espanyol que superen els 30 milions anuals de passatgers podran participar en la seva gestió fins a un 19%. Quanta generositat! El de Palma, per això, actualment amb 23,2 milions, en queda exclòs. Només el de Barajas i el del Prat n’han aconseguit la patent\nPos el punt, avui, que és com coneixíem de nins l’acabament del curs escolar i l’inici de les vacances. Així, envacancejat, esper poder dedicar un cert temps diari a badocar, aquesta pràctica que tant bé em fa i que desatenc irresponsablement massa vegades durant els onze mesos de treball regulat. Horabaixant, em seuré a part\nCan Gazà és una finca de Palma que, en règim d’autogestió, acull i atén homes malalts de distint grau a causa de la seva addicció perllongada a l’alcohol o a altres substàncies tòxiques. A més de malalts, els atesos i acollits han de ser abstinents en el moment de l’ingrés i no han de comptar


Bloc Arrels: Les bases de la corrupció urbanística\nAbel Caldera, Berga [L'ACCENT 166]\nAmb el cada cop més freqüent esclat d'assumptes de corrupció, bona part de l'atenció mediàtica se centra en els detalls de les vides dels implicats i en la valoració moral dels actes comesos. Però més enllà d'això resta la pregunta sobre si la corrupció és causa, exclusivament, de les debilitats humanes i, per tant, la seva solució rau en la dimensió moral íntima de cada individu, o bé la corrupció té unes bases materials dins el sistema socioeconòmic.\nSi fem una ullada als assumptes de corrupció del darrer any, podem veure com en una immensa majoria d'ells es mesclen els següents elements: urbanisme, ajuntaments i partits polítics. Per què és en l'urbanisme, i no en les subvencions industrials o en l'acceleració de tràmits burocràtics per citar dos altres exemples, on hi ha el gruix dels casos judicialment imputats com a corrupció?\nLa primera resposta a aquesta pregunta, de tan òbvia, molt sovint ni es planteja. El sòl és un bé privat amb el qual es pot fer negoci. Aquest negoci ha viscut un boom en la darrera dècada que l'ha convertit en un dels espais amb possibilitats més immediates d'enriquiment accelerat. Des de 1998 la legislació urbanística ha canonitzat la liberalització del sòl i les avantatges fiscals a la compra d'immobles, que demostren la voluntat de convertir centenars de milers de ciutadans en propietaris per tal de seguir alimentant el sector. Aquestes mesures són la concreció a l'estat de les polítiques neoliberals que els anys 90 es convertiren en doctrina arreu del planeta.\nFou el Govern espanyol, amb l'acord tàcit de tots els governs autonòmics, qui definí el nou marc urbanístic, però eren els ajuntaments qui s'encarregarien de desenvolupar la construcció municipi a municipi. Els motius que impulsaven els ajuntaments a deixar construir sense descans eren diversos: una cultura desarrollista, l'afavoriment d'empreses locals, la possibilitat de fer front temporalment a l'atur... i el finançament d'algunes butxaques, entre elles les del propi ajuntament.\nEl deficient finançament municipal i les urgències electoralistes de molts alcaldes constitueixen també una peça més en l'engranatge del boom immobiliari. Amb la dràstica reducció de l'Impost sobre Activitats Econòmiques decretada el 2002 pel PP, molts ajuntaments només poden garantir-se els ingressos propis a partir de l'IBI, dels impostos de circulació i dels impostos derivats de la construcció. Les taxes -com la d'escombraries-, per llei només poden anar destinades a la cobertura del servei. La resta de finançament ve a través d'altres administracions (diputacions, governs autonòmics i estat). L'IBI és un impost que afecta aquell sector de la població propietari d'immobles, l'import del qual no prové dels rendiments del bé en sí, sinó que surt directament de les butxaques dels propietaris. Això el converteix en un impost molt impopular. Determinar la quantia a partir de les revisions cadastrals i augmentar la quota depèn exclusivament de l'equip de govern del municipi. Això fa que la tendència de la majoria de municipis sigui no fer revisions del cadastre i intentar mantenir congelat el cost d'aquest impost per tal d'obtenir rèdits electorals. Pel que fa als impostos de circulació, el volum d'ingrés per aquest concepte s'ha de reinvertir a la pràctica en el manteniment de les vies circulatòries del municipi. Per tant, l'opció majoritària dels municipis del nostre país ha estat finançar-se a través dels impostos de la construcció. Del 22% d'ingressos municipals que la construcció suposava el 1992, es passà al 32% el 2004. A la pràctica, aquests impostos també els acaba pagant la ciutadania quan adquireix un immoble, però la sensació de peatge queda absolutament difuminada.\nLes trampes dels ajuntaments\nLa legislació urbanística de l'Estat espanyol té un seguit de particularitats que han facilitat la proliferació d'irregularitats urbanístiques. Un ajuntament té la capacitat, a través dels plans urbanístics, de decidir quins i de quina manera són urbanitzats tots els terrenys susceptibles de ser-ho. I, des de 1998, són susceptibles de ser autoritzats a urbanitzar absolutament tots els terrenys excepte aquells que gaudeixen de protecció expressa. D'aquesta manera, un ajuntament té un poder enorme en determinar el preu d'una propietat particular. Aquest principi s'empara en l'anomenada autonomia local, però la descentralització de les decisions s'atura molt sovint als despatxos d'alcaldia, impedint a la ciutadania decidir models, dificultant el control d'aquestes activitats i afavorint els interessos amb diverses argúcies com requalificar terrenys que no poden requalificar o legalitzar situacions il·legals a partir de modificar els plans generals. De fet, l'abús de les modificacions del plantejament en fan un instrument per desvirtuar plans generals amb un contingut a priori molt transparent i racional.\nEl control d'aquestes actuacions no és senzill. Aquestes pautes d'actuació són, per començar, assumides per gran part dels partits; per tant, impera un cert pacte no escrit sobre límits. Alhora, en els darrers anys hi ha hagut una tendència al que s'anomena "fugida del dret administratiu": la creació d'empreses públiques paral·leles a l'estructura de l'administració i lliures dels seus mecanismes de control -conseqüència de la filosofia de gestionar l'administració com una empresa privada. Alhora, hi ha hagut una utilització molt elevada de la signatura de convenis directes entre l'alcaldia i les promotores, sense obligació de ser ratificats pel ple municipal.\nDavant d'aquestes pràctiques, que ni molt menys es poden qualificar de minoritàries, els partits polítics es mantenen en la inacció. Per què? En una part important dels casos de corrupció, un percentatge del diner escamotejat ha acabat a les arques d'algun dels partits parlamentaris. Quan això passa, el sistema es protegeix individualitzant les responsabilitats penals. Això és el que va passar el 1995 amb FILESA. Era una empresa creada per sufragar les despeses del PSOE en la campanya electoral de 1989. Les conseqüències penals, però, foren individualitzades i el PSOE com a persona jurídica en sortí indemne. L'entrada a presó de Josep Maria Sala i el seu silenci, en sortir -gràcies a un indult parcial del govern del PP-, foren premiats amb un càrrec a l'executiva del PSC. La resta de partits parlamentaris reaccionaren amb moderació, ratificant una vegada més l'existència d'un codi no escrit que blinda el sistema de partits.\nEl fet provat és que els comptes de despeses dels partits parlamentaris, entre el seu funcionament ordinari i les campanyes electorals, fa temps que impossibiliten que aquestes organitzacions s'autogestionin a partir de les aportacions dels seus membres. Les pràctiques per quadrar els comptes són diverses i moltes d'elles circulen per la frontera de la legalitat: fundacions vinculades a partits, càrrecs de confiança, crèdits condonats en caixes d'estalvi, etc. Però per sobre de tot, hi plana el convenciment generalitzat que les comissions a partits són l'ordre del dia en el món dels negocis amb l'administració pública. I les comissions de la construcció, respecte de les concessions de serveis, tenen l'avantatge que és més fàcil carregar el seu cost al preu final pagat pel comprador. Un preu que difícilment figurarà en tota la seva magnitud a l'escriptura de propietat, i que freqüentment serà pagat en part amb diner negre. Una nebulosa perfecta per a desviar diners.\nLa teranyina d'interessos teixida al voltant del boom immobiliari ha esdevingut enorme: grans inversions de capital, bona part del negoci bancari, un de cada vuit treballadors, un terç del finançament local, un probable pilar del sistema de partits i centenars de milers de ciutadans reconvertits en propietaris inversors. Posar fi a l'especulació urbanística i resituar l'activitat constructora al servei de les necessitats socials es presenta com una missió molt complicada. El sistema es sustenta políticament sobre centenars de milers de persones que creuen que són més rics pel fet que han adquirit un patrimoni que creuen que no deixarà mai d'augmentar el seu valor. Dels diners robats per Fèlix Millet no se'n beneficiava ningú tret de la seva família; de les requalificacions urbanístiques se'n beneficiaven o creien beneficiar-se'n moltes persones de diferents sectors socials.\nLes mesures correctores proposades pel PSOE degut a la pressió popular nasqueren ja esterilitzades. La reserva del 30% dels habitatges d'una promoció per catalogar-los amb el preu protegit no ha servit per abaratir el preu a partir d'augmentar l'oferta del mercat. És més, el fet que els habitatges de protecció oficial es puguin vendre ha suposat que hagin entrat en el cercle especulatiu, on en moltes ocasions no s'ha respectat l'obligació del preu màxim, com en el cas de Badia del Vallès. D'altra banda, el canvi del paradigma econòmic i l'economia sostenible semblen més, a tenor de les opinions de molts i diversos sectors, un element discursiu destinat al consum electoral que no pas una possibilitat real.\nReprenent la pregunta amb què s'iniciava aquest article, la corrupció urbanística existeix perquè el sòl és un bé privat amb el qual es pot fer negoci. L'urbanista Jordi Borja, en un 30 Minuts el passat 1 de novembre, apuntava una solució que deuria xocar molts dels teleespectadors però que resituaria completament el sector immobiliari: que tot el sòl passi a ser públic.


La Marató de TV3 finança un projecte d'Althaia per millorar la detecció i tractament del càncer colorectal | Nació Solsona\nLa Marató de TV3 finança un projecte d'Althaia per millorar la detecció i tractament del càncer colorectal\nEl projecte "Optimització del maneig del càncer colorectal T1" és compartit amb l'Hospital Clínic - IDIBAPS\nper Redacció, 8 de novembre de 2019 a les 16:52 |\nLa doctora Maria Pellisé i el doctor Ignasi Puig | Althaia\nLa Fundació Althaia rebrà per primera vegada finançament de la Fundació de La Marató de TV3 per dur a terme un projecte de recerca que té per objectiu millorar la detecció precoç i el tractament del càncer colorectal. S'anomena Optimització del maneig del càncer colorectal T1 i és un dels 43 projectes que rebran una subvenció de La Marató de TV3 i Catalunya Ràdio en l'edició de 2018, que va tenir el càncer com a tema central. El projecte ha estat seleccionat en un estricte procés d'avaluació internacional coordinat per l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya d'entre 192 candidatures.\nEl projecte seleccionat consta de dos subprojectes, els investigadors principals dels quals són el Dr. Ignasi Puig, de la Fundació Althaia, i la Dra. Maria Pellisé, de l'Hospital Clínic - IDIBAPS, ambdós experts en digestologia. El projecte rebrà un finançament total de 299.719,56 euros, que es repartirà a parts iguals entre Althaia i l'Hospital Clínic.\nEl subprojecte que lidera Althaia inclou el desenvolupament d'una eina digital d'aprenentatge adreçada a professionals especialitzats en diagnòstic endoscòpic. L'objectiu és que aprenguin a reconèixer el patró invasiu dels pòlips colorectals mitjançant una tecnologia d'última generació per fer colonoscòpies –la cromoendoscòpia i la magnificació– que proporciona imatges que permeten predir amb precisió quins pòlips del còlon estan degenerats.\nEl projecte inclou un estudi de validació de la utilitat d'aquesta eina. Això permetrà difondre el coneixement a Europa i Amèrica per decidir el tractament més adient dels pòlips complexos basant-se en la caracterització de la seva superfície i la histologia estimada. És a dir, determinar mitjançant una colonoscòpia quina és la millor forma d'extraure els pòlips colorectals sospitosos d'estar degenerats en una fase inicial i, així, evitar proves i intervencions innecessàries, fet que suposa un abordatge menys invasiu per als pacients.\nAquesta tecnologia d'endoscòpia avançada està disponible des de fa poc temps a Europa. El coneixement teòric i pràctic per a la correcte interpretació de les imatges està limitat principalment als endoscopistes japonesos que la van desenvolupar i han publicat els seus bons resultats. El Dr. Ignasi Puig i altres endoscopistes internacionals han après la seva utilització fent una estància a un hospital japonès especialitzat, que actualment és l'única forma d'aprendre aquesta tècnica.\nEl projecte finançat per la Fundació La Marató de TV3 pretén superar les barreres de la distància per tal que tots els professionals puguin accedir a aquest coneixement. En el desenvolupament de la eina hi col·laboraran endoscopistes de l'Estat espanyol, del Regne Unit, EEUU i Japó.\nEl subprojecte que lidera l'Hospital Clínic – IDIBAPS consistirà en la recollida de dades de més de 1.400 persones amb càncer primerencs de 10 comunitats autònomes espanyoles tractats entre l'any 2007 i 2017 i l'anàlisi de les característiques del pacient, els pòlips, el tractament i els resultats a curt i llarg termini.\nEl servei de Digestologia de la Fundació Althaia coordina un projecte de recerca d'àmbit internacional que té per objectiu identificar de forma precoç el càncer colorectal i, d'aquesta manera, establir el tractament més adient en un estadi inicial de la malaltia. És un estudi pioner en el qual participen experts de diferents centres de Japó, Estats Units, l'Estat espanyol i Catalunya. El projecte està finançat pel Fons d'Investigació Sanitària (FIS) de l'Instituto de Salud Carlos III.\nPrèviament, el servei de Digestologia va liderar un estudi nacional sobre el tema, que es va publicar a la prestigiosa revista especialitzada Gastroenterology, en el qual van participar 17 hospitals espanyols. Segons aquest estudi, actualment el 54,6% dels pòlips que van ser intervinguts quirúrgicament no estaven degenerats sinó que eren benignes, i per tant es podrien haver extirpat en mans expertes mitjançant una endoscòpia. Cal tenir en compte que la taxa de complicacions de la cirurgia és molt major que l'extirpació endoscòpica.\nEl càncer colorectal (CCR) és el més freqüent en homes i dones i es pot prevenir. Els pòlips, que són les lesions precursores del CCR, inicialment són benignes i amb els anys poden degenerar fins a convertir-se en un càncer.\nSaber amb precisió a través d'una colonoscòpia quins pòlips del còlon estan degenerats té una doble implicació clínica. Per una banda, es podran estalviar cirurgies als pacients amb pòlips benignes, que pel fet de no estar danyats s'han d'extreure per via endoscòpica. Per altra banda, els pacients que tinguin un pòlip degenerat seran remesos a cirurgia directament en comptes d'intentar una extracció per via endoscòpica, que és més complexa i amb un risc elevat de complicacions, i que a més resulta ser un tractament insuficient un cop es coneix el resultat de l'anàlisi histològica.\nUn estricte procés de selecció\nEls fons recaptats en l'edició 2018 de La Marató de TV3 i Catalunya Ràdio, que ascendeixen a 15 milions d'euros, finançaran un total de 96 equips líders en la recerca del càncer per desenvolupar 43 projectes d'investigació d'excel·lència, entre els quals el de la Fundació Althaia.\nEls 43 projectes premiats, d'acord amb la decisió del Patronat de la Fundació La Marató de TV3 i a proposta de la Comissió Assessora Científica, són els que han resultat més ben valorats dels 192 candidats presentats a la convocatòria d'ajudes. L'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya, AQUAS, del Departament de Salut, va coordinar un procés d'avaluació internacional en què 149 experts en càncer van valorar els treballs en funció de la seva qualitat i metodologia, rellevància científica, sanitària i social, i valor innovador, entre d'altres. El 2024 la Fundació donarà a conèixer els resultats obtinguts en els treballs de recerca en un simposi científic.\nLa consecució d'aquesta ajuda reforça l'aposta de la Fundació Althaia per la recerca i la innovació, dues línies estratègiques que permeten avançar en el coneixement i aplicar eines i tractaments que milloraran la pràctica assistencial i, en conseqüència, tindran una repercussió directa als pacients i a la població en general. Alhora, contribueix a potenciar la internacionalitat de la recerca de la institució.\nSocietat, càncer, marató tv3, salut, althaia, medicina