Normes de Seguretat i Salut per a empreses subcontractades | Ajuntament Aldaia\nNormes de Seguretat i Salut per a empreses subcontractades\nTota empresa contractada, (companyia), pel TAMA o entitat a la qual siga cedit el *TAMA, ha de complir amb les disposicions contingudes en la Llei 31/95 de Prevenció de Riscos Laborals (articles 14 a 28) i en altres disposicions legals en vigor que siguen aplicable, fent especial èmfasi en els següents apartats:\n1. Procediments d'entrada, trànsit i estada\n1.1. Per a entrar en el recinte fabril és preceptiu demanar l'autorització al Responsable de Control i Seguiment de l'empresa TAMA i presentar la Declaració de Pertinença a l'Empresa\n1.2. No haurà de romandre en altres llocs diferents a aquells en els quals faça el seu treball, havent de seguir els itineraris que prèviament els hagen sigut marcats.\n1.3. Està prohibit manipular en interruptors o en qualsevol altre equip de les instal·lacions excepte autorització especial.\n2.1. Hauran d'instal·lar-se tot tipus de senyalitzacions necessàries (cartells, cintes, tanques,...)\n2.2.es obligació de l'empresa senyalitzar tots els elements de la seua propietat que pogueren resultar perillosos per a la integritat de les persones.\n3. Treball en altures\n3.1. Els operaris que treballen en altures estaran proveïts de material de prevenció suficient per a eliminar el risc de caigudes (cinturons de seguretat, escales, bastides...).\n3.2. Especialment a l'hora de l'enfocament, tant en l'ús de de escala com de plataformes elevadores, serà obligatori l'ús d'arnés ancorat a les línies de seguretat que hi ha instal·lades en el TAMA.\n3.3. Les construccions, decorats… de més de 80cm deuràn reunir les suficients condicions de seguretat per a evitar accidents.\n3.4. Els treballs realitzats en les passarel·les també es consideraran treball en altures.\n4.1. Totes les zones de treball estaran perfectament il·luminades per a evitar riscos de caigudes i males maniobres.\n4.2. Durant la funció haurà d'estar prou il·luminades totes aquelles zones de pas. El TAMA disposa d'unes "guàrdies” que romandran enceses sempre que la il·luminació de l'espai siga insuficient.\n5. Dependències i llocs de treball\n5.1. Les dependències o llocs de treball hauran d'estar sempre en bon estat de neteja i higiene.\n5.2. Cap treball es considerarà acabat fins que l'àrea quede neta i lliure de condicions insegures.\n6. Botelles de gasos\n6.1. No aquesta permesa l'entrada *alrecinto de cap mena de gasos sense prèvia comunicació a la direcció del TAMA.\n6.2. En la zona de treball no podran situar-se més recipients de gasos comprimits que els estrictament necessaris per a l'execució del treball.\n6.3. Totes les botelles de gasos hauran d'estar subjectes, i allunyades de punts calents. A la terminació de la jornada totes les botelles de gasos hauran de quedar perfectament tancades i depositades en una zona fora de les instal·lacions de procés i autoritzada per l'empresa TAMA.\n7. Equips de soldadura\n7.1. Tot l'equip a utilitzar ha d'estar en condicions segures d'ús: proteccions del grup, aïllament de cables sense fissures i entroncaments correctes.\n7.2. Durant la interrupció del treball (menjars o altres necessitats) i en finalitzar la jornada els equips de soldadura hauran de ser desconnectats, comprovant la inexistència de restes incandescents.\n7.3. No es connectaran equips de soldadura sense prèvia autorització de l'empresa TAMA.\n8. Grues i vehicles\n8.1. Hauran de ser operades per personal autoritzat, qualificat i responsable de la seua actuació, i sempre amb autorització de l'empresa TAMA.\n9. Màquines eines elèctriques portàtils\n9.1. Les proteccions, endolls, cables, fusibles, fils de terra, etc., hauran d'estar en bones condicions i complir els Procediments de Seguretat.\n10. Comunicació d'accidents i incidents\n10.1. S'haurà d'informar el Responsable de Control i Seguiment de l'empresa TAMA de tots els accidents i incidents que tinga el personal Subcontractista.\n11. Mesures d'emergència\n11.1. En cas de produir-se una situació d'emergència en les instal·lacions de l'empresa TAMA amb avís d'alarma o sense ell, tot el personal de l'Empresa Subcontractista haurà de parar els treballs, deixant-los en condicions de seguretat, desconnectaran els equips que estan utilitzant i abandonaran la zona dirigint-se a un lloc segur, fora del recinte afectat.\n12.1. Les persones que incomplisquen les Procediments de Seguretat, podran ser expulsades de l'empresa TAMA temporal o definitivament.\n13. Consideracions finals\n13.1. L'Empresa Subcontractista haurà de nomenar un Responsable de la seua plantilla per a vigilar i fer complir les Procediments de Seguretat i Salut Laboral.\n13.2. L'Empresa Subcontractista està obligada a subministrar al seu personal els equips i peces de seguretat reglamentaris necessaris.\n13.3. Aquestes Procediments de Seguretat hauran de ser conegudes per totes les persones que treballen en les instal·lacions de TAMA pel que a les Empreses Subcontractistes els hauran de facilitar una còpia.\n13.4. L'Empresa subcontractista haurà de seguir les instruccions indicades pels responsables de l'empresa TAMA.\n14. Equips de protecció individual. (EPI)\n14.1 Serà obligatori l'ús de botes de seguretat durant les labors de càrrega i descàrrega, muntatge i desmuntatge.\n14.2 L'obligació de l'ús de casc serà determinada pel responsable de seguretat del TAMA.


Frases sobre Bibliofília 93 | Biblioaprenent\nFrases sobre Bibliofília 93\n13 Octubre, 2008 per biblioaprenent\nPoso aquest llibre perquè l’acabo de llegir i m’ha agradat molt\n“ Ahir, sopant amb un amic, em confessava que prefereix comprar els llibres a llogar-los. Que sí, que això de la biblioteca ( de fet, veníem de llogar llibres) està molt bé, que et permet d’accedir als llibres que la butxaca “ censura” i conéixer-ne d’altres, però que no, que no és igual que posseir-ne un. L’amic m’explicava que quan compres un llibre, tot i que evidenment tinga autor, és teu – teu en certa mesura, és clar – ja que l’has pagat, i que això, afegit a l’entranyable fet de llegir-lo, crea un vincle especial entre ell i tu. Com els carnets: “ personal i intransferible”, vaja. Avui hi he estat pensant. I pense que té tota la raó. De fet, allò que més em va captivar va ser la manera com ho explicava. “ És que no és el mateix, perquè quan el llibre és meu i m’agrada… no sé, el toques i saps que és una cosa teua, no sé, nen, és diferent, és diferent…”. En sentir això jo li vaig dir: “ nano, d’això se’n diu bibliofília”.\nA “Bibliofília”, article del 26 de febrer de 2005 a La mirada líquida escrit pel Vigilant. Els comentaris també son macos.\n“ No deduzcan que era una familia de comilones empedernidos, todo se hacía con mesura – mi padre fue un hombre extremadamente mesurado en todos los aspectos de su vida, al menos si exceptuamos la bibliofilia -, pero cada colación suponía un paréntesis, un momento para la convivencia, para el diálogo, con la familia o con las amistades”.\nArt. “Julián Marías en escorzo” per Javier marías a http://www.javiermarias.es/2006/06/hoy-julin-maras-hubiera-cumplido-92.html.


Reformes Castelldefels - Demana Pressupost | RACC Nexdom\nReformes integrals a Castelldefels\nConfia en Nexdom per a la teva reforma a Castelldefels i comença una nova vida. Transformarem el teu habitatge tenint en compte les teves preferències i necessitats perquè la teva nova llar sigui com la que sempre has somiat. Tot plegat amb la qualitat i la garantia del RACC.\nQuè cal tenir en compte per fer una reforma integral a Castelldefels?\nA Nexdom ens apassiona reformar habitatges, ja siguin antics o moderns, respectant les idiosincràsies de la zona on se situen i tenint cura de fins al més mínim detall. Sabem com fer-ho, explica’ns què necessites.\nA l’hora d’abordar una reforma a Castelldefels, cal tenir en compte les característiques d’aquesta exclusiva ciutat costanera situada a només 20 minuts de Barcelona (18 km), i que limita amb els termes municipals de Gavà (a l’est i al nord) i de Sitges (a l’oest). El Mediterrani banya el sud d’aquest enclavament privilegiat, amb 5 km de platja de sorra fina, i pel nord i l’oest la ciutat s’endinsa en els inicis del Parc Natural del Garraf. Per tant, el mar i la muntanya marquen la personalitat d’aquest territori.\nActualment, Castelldefels s’ha convertit en una important ciutat residencial per a tots els que busquen la comoditat d’estar a prop de Barcelona, ja sigui per feina o per altres motius, però lluny del xivarri, del soroll i del trànsit de la capital catalana. Es tracta d’una població amb una altíssima qualitat de vida que ofereix tranquil·litat i seguretat als seus habitants. Tant si vols reformar la teva segona residència d’estiueig, al barri de Lluminetes, del Baixador o la Pineda, com si vols donar un aire nou al teu pis del centre o de Castell-Poble Vell, per exemple, o a la teva masia de Montmar, no dubtis a posar-te en contacte amb nosaltres.\nQuè caracteritza els habitatges de Castelldefels?\nAquesta bonica població pot presumir de ser una ciutat costanera amb un munt de coses per oferir als seus residents i visitants. El pas urbà de l’autovia C-31 delimita perfectament aquells barris amb accés directe al mar de les altres zones de la ciutat més o menys allunyades de la platja. En total, Castelldefels té tres barris residencials en primera línia de mar: la Pineda, Lluminetes i el Baixador. Els tres ofereixen una excel·lent qualitat de vida, pau i tranquil·litat, amb habitatges a millor preu al Baixador, la zona més propera a l’estació, i més cares o de luxe a la Pineda, on hi ha “la milla d’or” de la ciutat, i també a Lluminetes, la zona més popular i turística gràcies a la seva gran quantitat de bars i restaurants. La majoria d’aquests habitatges estan orientats al gaudi del mar.\nAlhora, la ciutat té altres barris interessants com el de Granvia Mar, que permet anar caminant o amb bicicleta a tot arreu; el de Can Bou, que disposa de tots els serveis i de grans espais verds i urbanitzacions amb piscina i àrees de lleure infantil; el del Poal, a la zona de muntanya, amb grans cases i vistes panoràmiques, així com edificis d’habitatges amb piscina i zones comunitàries; el de Montmar; la zona noble més antiga, amb gent de tota la vida de Castelldefels, i on hi ha les cases i masies amb més terreny de la ciutat; el de Can Roca-Muntanyeta, amb grans blocs amb zones comunitàries, piscines, cases adossades o soles de nova construcció; o el de Castell-Poble Vell, entre d’altres, que constitueix el nucli urbà del municipi (el 90% són habitatges) i des d’on s’estén l’avinguda principal que creua el poble i l’Ajuntament.\nA Nexdom tindrem en compte l’estil i les particularitats del teu habitatge, ja sigui d’obra nova, restaurada o antiga, i t’oferirem un projecte de reforma integral a Castelldefels adaptat a les teves necessitats. Estarem al teu servei en tot moment amb l’objectiu que, al final de la reforma, gaudeixis al màxim de la teva nova llar.\nReptes dels interioristes i arquitectes en les reformes a Castelldefels\nRehabilitar una masia antiga a nivell d’instal·lacions, però mantenint l’estètica i el caliu de les cases de poble d’abans. Hem utilitzat materials nobles, com la fusta i el ferro forjat, i el resultat ha satisfet enormement els propietaris. – Reforma integral de masia.\nReformar un apartament d’estiu en temps rècord. Els propietaris, que són de Barcelona, necessitaven arreglar ràpidament la seva segona residència de l’avinguda de la Platja de Castelldefels per poder gaudir de la temporada de mar. I ho vam aconseguir. – Reforma integral d’apartament.\nBuscar un disseny durador i pràctic, posant especial atenció en els detalls estètics. L’objectiu era modernitzar un pis al centre de la ciutat amb dissenys molt actuals i de tendència, però sense perdre de vista la comoditat. – Reforma parcial d’habitatge.\n“Volíem reformar el nostre apartament d’estiu i ho vam aconseguir en un temps rècord.\nNosaltres vivim a Barcelona, però tenim un apartament de platja a Castelldefels, a primera línia de mar. El vam comprar fa poc, però la finca era molt antiga i necessitava una reforma integral. Ens vam posar en contacte amb Nexdom a través d’uns familiars que ens el van recomanar i estem molt satisfets amb el resultat. Va haver-hi dificultats tècniques, perquè es van haver de fer de zero totes les instal·lacions, terres i parets, renovar l’aïllament per culpa de les humitats, etc., però l’equip d’obres i els arquitectes ho van fer tot rapidíssim perquè nosaltres poguéssim gaudir de la temporada d’estiu des del primer dia. Ara passem molt de temps a l’apartament, fins i tot a l’hivern.”\nAnna M., Reforma integral de l'apartament.


El Govern va gastar fins a abril gairebé 38 milions d’euros en l’adquisició de material de protecció\n4 min. Palma 05/06/2020 23:54\n651x366 L’Oficina Anticorrupció investiga les compres que ha fet l’IB-Salut per fer front a la pandèmia del coronavirus. / CAIB L’Oficina Anticorrupció investiga les compres que ha fet l’IB-Salut per fer front a la pandèmia del coronavirus. / CAIB\nL’Oficina Anticorrupció investiga les compres que ha fet l’IB-Salut per fer front a la pandèmia del coronavirus. Segons va fer públic l’Executiu divendres, la central de compres del servei de Salut va gastar fins a abril 37.976.819,23 euros per comprar equipament de protecció personal, com bates, ulleres, màscares, solució hidroalcohòlica, guants, termòmetres i davantals, entre d’altres. “Hem requerit la informació de la contractació durant la crisi sanitària per estudiar-la”, explica a l’ARA Balears el director de l’Oficina Anticorrupció, Jaume Far.\nAquest organisme va rebre divendres els expedients de les compres que ha fet el Servei de Salut durant la pandèmia. “Volem fer-ne una anàlisi completa. No perquè hi hagi hagut pràctiques corruptes, sinó perquè hi ha hagut moltes empreses interessades que podrien haver exagerat els preus per obtenir un lucre i podríem fer recomanacions per a compres futures”, assenyala Far, qui destaca que el procediment d’emergència perquè l’administració pugui fer contractacions “exonera de la fiscalització prèvia” les compres i deixa “un canal obert per gastar el que sigui on sigui”.\nSegons explica Far, els expedients de contractació es varen començar a publicar en la Plataforma de Contractació del Sector Públic del Ministeri d’Hisenda “dues o tres setmanes després que es declaràs l’estat d’alarma”. A la Plataforma hi figuraven divendres nou expedients de noliejament d’avions per transportar material sanitari, en vuit dels quals s’indica que és des de la Xina. Set contractes es varen adjudicar a Globalia, empresa amb seu a Mallorca i propietària d’Air Europa, per imports que van dels 370.000 euros a 1.250.062,13 euros. Pel que fa als altres dos expedients, un és per valor de 465.000 euros i l’empresa adjudicatària nom Ningbo T&Q Ligthting Co. Ltd, mentre que l’altre es va formalitzar amb Ethiopian Airlines per un import de poc més d’1,4 milions d’euros. Gairebé tots aquests expedients es varen publicar a la Plataforma del Ministeri entre el 7 i el 18 de maig. Només un, amb Globalia i per un import de 740.000 euros, es va publicar l’1 de juny.\nD’altra banda, també hi figura el pagament de 19.584,38 euros a l’advocada xinesa Wei Wei Jiang, que treballa en el bufet del militant socialista José María Lafuente, per “serveis de gestió necessaris per a l’adquisició i tràmits duaners de comandes de material sanitari covid-19 des de Xangai”. Cal recordar que la consellera d’Administracions Públiques i Modernització, Isabel Castro, va defensar en el Parlament el pagament d’un total de 40.688 euros de comissió a aquesta advocada -l’altre pagament va ser de 20.722 euros-.\nEl Govern també va pagar per llogar un magatzem a l’aeroport de Xangai, el qual va costar 42.073,67 euros, que es varen pagar a l’empresa Rayan Holdings Pte. Ltd., amb adreça registrada a Singapur.\nUna de les coses que farà l’Oficina Anticorrupció amb les dades que li ha facilitat l’IB-Salut serà creuar dades per comprovar si el Govern ha pagat sobrecostos excessius pel material sanitari, sobretot tenint en compte el context de demanda elevada que ha provocat la pandèmia. “Tenim preus de referència en condicions normals de materials com les mascaretes i també ho compararem amb el que han pagat altres comunitats”, apunta Far, qui reconeix que algunes xifres han cridat la seva atenció. “No hi ha hagut altre remei que contractar en aquestes condicions, però hi ha quantitats molt grosses en termes absoluts, les quals estan sense desglossar”, continua, fent referència als expedients que es poden consultar a la Plataforma. “Cal saber quin material duia cada avió i si després va arribar tot als hospitals”.\nA més, Far vol saber quin és el criteri que va seguir l’Executiu per triar els intermediaris de les compres. “Sabem que hi ha molts intermediaris que s’han ofert a l’IB-Salut i hi ha coses sospitoses. Cal conèixer per què han volgut participar-hi i quin n’ha estat el cost. I també en el cas dels subministradors xinesos”, diu.\nL'ús de material sanitari s'ha multiplicat per 10 en els hospitals balears des de l'inici de la pandèmia\nArmengol es declara "molt tranquil·la" per la investigació d'Anticorrupció de les compres pel covid-19


El judici de la vergonya - Jordi Cartanyà\nDilluns, 18 de febrer de 2019 | 17:47h\nPermeteu-me que aquesta setmana parli del ‘judici del procés’, que va començar dimarts passat. Un total de 12 persones: Oriol Junqueras, el nostre vicepresident de la Generalitat de Catalunya; i també: Carme Forcadell, Raül Romeva, Dolors Bassa, Josep Rull, Jordi Turull, Jordi Sànchez, Jordi Cuixart, Joaquim Forn, empresonats injustament des de fa més d’un any; i Carles Mundó, Meritxell Borràs i Santi Vila, s’enfronten a grans penes de presó per haver seguit el mandat del poble: organitzar un referèndum d’autodeterminació, és a dir: posar les urnes per decidir sobre el futur de Catalunya.\nFixeu-vos que dic “empresonats injustament” perquè permetre que els ciutadans i les ciutadanes votin no ha de ser mai cap delicte, i menys, en un país que es pressuposa democràtic.\nVull recordar, a més, que tenim més representants polítics exiliats: Marta Rovira, Toni Comín, Meritxell Serret, Lluís Puig Gordi, Carles Puigdemont i Anna Gabriel. No em vull deixar ningú perquè tots han jugat un paper fonamental en el dret a decidir del nostre país, Catalunya. I, tots, estan lluny de casa, de la seva família, dels seus amics.\nFa massa temps que els catalans i les catalanes vivim amb perplexitat el desenvolupament dels esdeveniments. El dia 1 d’octubre de 2017, vam votar un referèndum d’autodeterminació. Més de dos milions de persones van fer-ho a favor de la independència de Catalunya, una voluntat llargament reivindicada per molts sectors de la societat. Tothom hi podia dir la seva: els del ‘sí, els del ‘no’ i els indecisos. Tothom s’hi podia sentir representat, interpel·lat. Jo recordo que vaig passar el dia al pati de Sant Roc, coordinant la logística. Va ser un dia ple de vivències molt fortes: la gent estava disposada a tot i es van teixir moltes complicitats. I, vosaltres recordeu què vau fer aquell dia? Amb qui vau estar? Segur que sí, serà un dia que mai podrem oblidar.\nLa jornada electoral va acabar amb l’exercici violent de les forces policials de l’Estat espanyol contra la població catalana. I, a partir d’aquí, les accions repressives contra el govern de la Generalitat, contra institucions i entitats i, contra els catalans i les catalanes, només ha fet que intensificar-se.\nI fins avui, en una setmana que els presos polítics i les preses polítiques s’han assegut al banc dels acusats per ser jutjats per un delicte que no han comès, per un delicte inexistent. Les imatges han tingut un gran impacte i ressò tant a nivell intern com a nivell internacional. Feia massa mesos que, a la majoria dels presos polítics i preses polítiques no els vèiem: un sol dia que han passat a la presó, privats de la seva llibertat, ja és prou greu com per denunciar-ho i expressar el nostre rebuig. Suposo que molts de vosaltres haureu tingut un fort sentiment d’indignació i de ràbia. Jo, també. Hem de confiar en la feina dels advocats de la defensa, que ja han posat contra les cordes els membres del tribunal.\nAquesta setmana, els hem vist els presos polítics i les preses polítiques i, ho seguirem fent durant els propers dies, setmanes, mesos. Aquest pot ser el nostre únic motiu de tranquil·litat, el de poder-los veure i saber que, malgrat tot, es mantenen ferms. El procés judicial es preveu llarg i els encausats seguiran sent humiliats, vexats i tractats com uns delinqüents. Nosaltres sabem que no ho són. Els nostres presos polítics i preses polítiques ens demanen que siguem forts, ells!, que són els que estan privats de llibertat! Quanta dignitat!\nHem de ser conscients que, aquest, no serà un judici just. Des del primer dia s’han produït innombrables irregularitats i n’hi seguirà havent. La justícia espanyola no és imparcial i el govern de l’Estat s’ho mira de braços plegats. Estem indefensos davant d’una farsa de judici però hem de mantenir-nos ferms per aconseguir la República que volem! Els hi devem, no us sembla?


Protecció de dades – Clínica dental Quintana\nIdentitat: CLINICA DENTAL LLERS C.B.\nAdreça: RONDA FERRAN PUIG, 35, 1º-A – 17001 GIRONA\nCorreu eletrònic: info@clinicadentalquintana.com\nA CLINICA DENTAL LLERS C.B. tractem la informació que ens faciliten les persones interessades amb la finalitat de dur a terme els serveis contractats, facturar aquests serveis així com facilitar als interessats informació dels serveis que ofereix l’empresa.\n. Qualsevol persona té dret a obtenir confirmació sobre si a CLINICA DENTAL LLERS CB estem tractant dades personals del seu interès, o no.\n. En determinades circumstàncies i per motius relacionats amb la situació particular, els interessats podran oposar-se al tractament de les seves dades. CLINICA DENTAL LLERS C.B. deixarà de tractar les dades, llevat de motius legítims imperiosos o l’exercici o la defensa de possibles reclamacions.\n. Per exercir els drets anteriors, caldrà que es posi en contacte amb CLINICA DENTAL LLERS C.B. a través del correu electrònic info@clinicadentalquintana.com o per correu postal a l’adreça Ronda Ferran Puig, nº 35, 1º-A – 17001 Girona, indicant quin dret s’exerceix i adjuntant còpia del seu DNI.\n. Les dades personals que tractem a CLINICA DENTAL LLERS C.B. procedeixen del consentiment exprés del client.


Inici › Què visitar › Visites › Cova de Can Sadurní, jaciment prehistòric\nHorari de visita *\nVisites guiades regulars: Tots els primers diumenges de mes\nTots els tercers dissabtes de mes.\n2 torns de 20 persones (11 i 12,30 hores).\nVisites concertades: Concertar visita a via mail\nPer raons de seguretat s’establiran torns de màxim 20 persones.\nVisites grups escolars: Concertar visita al email de contacte\nPer raons de seguretat s’establiran torns de màxim 25 alumnes.\nEls diferents torns de visita poden ser combinats amb tallers per al grup que no és dins la cavitat\nCaldrà concertar el taller desitjat al email facilitat\nDies de tancament *\nLa resta de dies de l’any\nVisita regular: 5 € (Nenes i nens fins a 7 anys gratuït).\nVisites concertades: 5 € (Nenes i nens fins a 7 anys gratuït).\nLes visites concertades a grups inferiors a 15 persones tindran un preu estandarditzat general de 75€.\nVisites grups escolars: 5 € per alumne\nLes visites concertades a grups escolars inferiors a 15 alumnes tindran un preu estandarditzat general de 75€.\nEMAIL CONTACTE: covacansadurni@gmail.com


Five-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 2 Ringkobing Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nFive-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 2Kryle, Ringkobing, Dinamarca - Veure al mapaFive-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 2Veure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotosVeure al mapaParticularitats que li encantaranWi-Fi gratuït en totes les habitacionspiscina privadaaparcament de cotxes\nSobre l'allotjamentDescripcióConvenientment situat a Ringkobing, Five-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 2 és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Five-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 2, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara piscina privada, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Piscina coberta de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Ringkobing, el Five-Bedroom Holiday home in Ringkøbing 2 és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacionsZones públiques amb Wi-Fi Desplaçamentaparcament de cotxes Coses a fer, maneres de relaxar-sepiscina [interior] Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaparell de televisióplat de dutxasecadoraempolles d'aigua de cortesiarentadoraTV satèl•lit/cableneverarenta vaixelles piscina privadareproductor de DVD/CD Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Dancenter t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. Les despeses de l'electricitat no estan incloses en el preu i caldrà abonar-les el dia sortida en funció del consum del client.Mostrar més


Mor un nen en ser atropellat per una carrossa a Màlaga - Diari de Girona\nTràgica cavalcada de Reis\nMor un nen en ser atropellat per una carrossa a Màlaga\nEl menor estava intentant agafar un caramel llançat per la comitiva reial quan ha patit l'accident\nEFE Un nen de sis anys ha mort aquesta tarda en ser atropellat per una carrossa de la cavalcada dels Reis d'Orient a Màlaga.\nFonts sanitàries han informat que quan ha arribat al lloc una UVI mòbil el nen ja havia mort per parada cardiorespiratòria, i han resultar infructuosos els intents de reanimació per part del personal mèdic.\nLa carrossa que ha atropellat el nen és una de les acompanyants del seguici dels Reis. Segons testimonis presencials, l'accident s'ha produït quan el petit intentava agafar un caramel dels que llançava el seguici.


CAÇADOR DE TRESORS: de juny 2010\nL'estiu amb Jaume Cabré\nArribats ja de ple a l’estiu convé anar preparant la llista de llibres que durant l’any –o els anys anteriors- no s’han pogut llegir. Acaba de sortir en la seva versió de butxaca Les veus del Pamano, l’extraordinària novel·la del darrer premi d’honor de les lletres catalanes, Jaume Cabré. La novel·la de Cabré és excel·lent per entendre moltes coses sobre les manipulacions de la història, però sobretot constitueix un homenatge a les terres indòmites del Pallars, una d’aquestes contrades pirinenques que, com tot el Pirineu, es troben sota l’amenaça de la pressió urbanística (i si voleu saber de què va la cosa una de les millors lectures és Pirineus en venda, de Rafael Vallbona, publicat per Ara Llibres fa cinc anys, amb la qual cosa igual que a les llibreries ja no es troba, així de desgraciat és aquest país nostre). La novel·la de Cabré és una delícia i paga la pena la seva lectura durant aquest estiu (i si vau tenir la desgràcia de veure la mini-sèrie de TV3 abans de llegir el llibre, oblidau-la –deu ser l’única cosa bona de no veure la televisió autonòmica que tots volem en aquesta terra nostrada-).\nA més a més, Jaume Cabré és un d’aquests escriptors compromesos amb la realitat social i cultural del seu país. No té cap problema per declarar-se independentista quan l’entrevisten –a casa i a fora i això és fonamental perquè és un dels autors nostrats amb més repercussió a l’exterior, especialment Alemanya i França i per tant és fonamental que tothom, inclosos els escriptors, facin pedagogia sobre els Països Catalans i la independència a l’exterior- i té molt clar quins són els mals que ens afecten com a cultura i com a país. És un plaer veure que el premi d’honor de les lletres va a parar a algú que l’honora.\nDe totes maneres, el millor que es pot fer és deixar-se de xarrameca i aquest estiu endinsar-se dins les pàgines de Cabré. I després, si s’escau i va bé, anar a descobrir per on s’escola el riu Pamano i en tornar cap a casa no oblideu la loteria. A Sort sempre toca, diuen.\nPublicat per Tià a 19:24 6 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEuropa dels pobles?\nSebastià Bennasar. Portugal i Espanya han celebrat aquests dies el 25 aniversari de la seva entrada en la Unió Europea i ho han fet reclamant més potència per a Europa i més presència i poder per a l’estructura macroestatal. Una de les veus que s’ha aixecat amb més força en aquest sentit en els darrers temps ha estat la de l’expresident espanyol Felipe González, un dels màxims artífex de l’entrada d’Espanya dins la Unió Europea. La Unió Europea i els seus fons estructurals podrien haver anat molt bé a l’Estat espanyol si el sistema de propietat no estàs encara en mans dels de sempre, començant per la Duquesa de Alba. Molt sovint les subvencions europees han estat mal enteses i han beneficiat molt més als propietaris que els productors, però les lleis són les lleis i allà on hi ha una llei i ha una trampa. A Portugal els diners d’Europa varen servir per crear milenars de petites empreses –bàsicament petits bars, cafetons i pastisseries- que amb les diferents crisis han hagut de plegar. Només a Irlanda hi va haver miracle, però fa temps que s’ha acabat i que les taxes d’atur tornen a estar a unes alçades impressionants. D’Islàndia val més no parlar-ne que igual apareix un volcà i impedeix que es publiqui aquest article.\nDe totes maneres, Europa està a mig fer i el problema no és tant la seva política agrària comuna –que protegeix els nostres pagesos de les invasions alimentàries de vés a saber on i que també ens protegeix a nosaltres- com la cessió de poder per part dels Estats Nació. Si entram una mica a fons en la qüestió i sense voler ser extensius veurem que a l’Europa comunitària hi ha un problema notable de nacions i nacionalitats: gallecs, bascs i catalano-parlants a Espanya; corsos, bretons, occitans, catalans, bascos i normands a França; gal·lesos i escocesos a la Gran Bretanya; flamencs a Bèlgica, sards i catalans a Itàlia; macedonis a Grècia; lapons a Noruega i Finlàndia... i una llista que podria omplir tot l’article si començam a fixar-nos en les nacionalitats desplaçades derivades del desmantellament de l’imperi austro-hongarès i de l’imperi turc que encara no ha estat paït i que s’ha saldat amb neteges ètniques variades als Balcans (per cert, qui vulgui entendre una mica què és Europa i què ha estat després de la segona Guerra Mundial i fins als nostres dies el millor que pot fer és llegir Postguerra, de Tony Judt).\nDoncs això, en el moment en que els artífex d’Europa reclamen més poder per a Europa ens hem de plantejar seriosament si els estat nacionals estan disposats a cedir el poder a Europa i a les entitats regionals i territorials més petites. Només així, amb un macro-estat Europeu amb molt més poder i flexibilitat i estalviant-nos les administracions estatals per passar a les nacionals Europa tendrà sentit. És a dir, necessitem una Europa dels pobles i no una Europa dels Estats. Ara veurem si algú ho va entenent i no fan falta 25 anys més.\nPublicat per Tià a 19:22 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Tià a 19:21 3 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nVilaweb, que en els darrers temps ens ha donat\nunes quantes lliçons bastant importants sobre tractaments\ninformatius, ha penjat fa alguns dies un\nvídeo on es recull la votació per la independència\nde Maria La Piedra, actriu que acaba de debutar en\nel cine convencional després d’una llarga carrera\neroticopornogràfica. L’al·lota dipositava en una\nurna un “Sí” a la independència que és d’allò més\nEn les seves declaracions, assegura l’actriu que\n“sóc llicenciada en filologia catalana i vaig fer un treball\nde recerca sobre la independència de Catalunya”.\nA la seva pàgina web s’especifica que, amés a\nmés, hi va obtenir lamàxima qualificació possible,\nla matrícula d’honor. Es veu queMaria La Piedra ha\nnascut a Les Borges Blanques el 1984 i que del seu\npas perMollerussa es guarden les excel·lents qualificacions\nen el col·legi catòlic de La Salle.\nLes declaracions de l’actriu són d’allò més fascinants.\nEn primer lloc perquè per ser un país normal\nhem de tenir actrius (i actors) pornogràfiques independentistes\n–de directors ja en tenim, com en Conrad\nSon, l’autor del clàssic Les excursionistes calentes–,\ni en segonllocperquèamésamés es veuquehi\ntoca bastant: la seva crida a la participació és notable\ni interessant, perquè vincula dues coses importants,\ncom ara que no es pot estar criticant constantment\nels polítics i la situació que s’està vivint i després,\nquan arriben possibilitats d’emetre opinions de manera\ndemocràtica, no utilitzar aquest dret.\nMaria La Piedra explica també en el vídeo que\ns’emprenya com una mona cada vegada que a Madrid\nafirma que és catalana i li diuen allò de “bueno,\nno se puede ser perfecto”. I aquí ve el drama. Aquesta\nal·lota, independentista, catalanista i compromesa\n(ha anat fins aMollerussa a votar per la independència)\nha d’estar aguantant el que aguanta a Madrid\n–ep, hi ha anat voluntàriament i ningú no l’ha\nobligada a dedicar-se al que es dedica– perquè a\ncasa nostra tenim un problema d’indústria cinematogràfica.\nGairebé no es fa porno en català i no es\npot viure de la indústria derivada (la seva botiga eròtica\ni els xous en directe a discoteques, entre altres\nAl final, si algun dia s’aconsegueix el lloable objectiu\nde la independència dels Països Catalans, ens\nhaurem de plantejar que per ser un país normal,\nhem de tenir de tot. Parlat en català, per descomptat.\nFins i tot una indústria potent del porno, per\ncert, una de les primeres activitats econòmiques\nPublicat per Tià a 19:13 3 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nLa Bòbila, el miracle quotidià\nQue el nostre és un país civilitzat es demostra en la molt excel·lent xarxa de biblioteques que hi ha al país. Les de la diputació de Barcelona són modèliques en el seu funcionament urbà i àrea metropolitana i ja no tenen el mateix servei i la mateixa excel·lència quan s’abandona Barcelona, però continuen essent referencials. Durant molt de temps els responsables de la gestió pública de les biblioteques de Mallorca varen anar a Barcelona per intentar implementar el seu model a l’illa, amb uns resultats encara incerts, perquè les diferències culturals entre les pedres que suren al mig del mar i el continent són molt més que notables encara que de cada vegada es vagin escurçant. La burgesia il·lustrada catalana pot ser titllada de moltes coses, però com a mínim era il·lustrada, mentre que la classe hotelera de Mallorca no deixen de ser uns tipus vius per al negoci però als quals la cultura els importa tan poc que no es mereix cap mena de preocupació a no ser el preu de metre quadrat de quadres per omplir les parets nobles dels seus hotels més glamourosos.\nTenc la sort de conèixer també dues o tres biblioteques de les contrades gironines i puc dir que les que conec funcionen molt i molt bé: la d’Olot amb un nombre de socis i de préstecs de documents que fa molta enveja –igual que les instal·lacions, és una biblioteca càlida, humana, molt ben pensada des del punt de vista de l’arquitectura- i la de Tossa de Mar, que és també un prodigi com el centre històric de la vila, que encara recorda que una altra preservació del litoral hauria estat possible. També és una biblioteca molt interessant amb molts documents locals de primer ordre.\nA Lleida hi conec bé el bibliobús Pere Quart, que dóna servei, entre altres, al Pallars i a l’Alta Ribagorça. L’arribada del bus cada quinze dies carregat de llibres és una festa en molts pobles de la contrada, i especialment entre els més petits, i crec que és un dels millors serveis que s’ofereixen i que fan gran aquest país. El bibliobús i l’aposta per acostar la cultura a tot arreu és una de les eines més importants que hi ha per fer de casa nostra un lloc on tothom tengui les mateixes oportunitats. Que aquest autobús, a més a més, dugui el nom del grandíssim escriptor que va ser Pere Quart és a més a més un motiu d’alegria. De fet, un dels escriptors joves contemporanis més importants, el portuguès José Luis Peixoto sempre diu que ell és el que és, gràcies a l’existència del bibliobús de l’Alentejo. Evidentment queda molt de territori de Catalunya per cobrir i el servei segur que es pot reforçar, però l’existència del bibliobús és encoratjadora.\nDoncs bé, la biblioteca la Bòbila de l’Hospitalet també és una d’aquestes biblioteques especials, un d’aquests petits miracles quotidians que fan que hom se senti orgullós de ser d’aquest país. Es tracta de la primera biblioteca especialitzada en gènere negre de l’Estat espanyol i ja fa més de deu anys que dura la broma. La seva programació cultural és de primer ordre i s’està fent una feina fonamental en la difusió del gènere negre que fa que sigui un dels epicentres per als amants d’aquest tipus de literatura, que de cada vegada som més perquè la novel·la negra és una eina fonamental per entendre la realitat social del nostre país de nom plural i administració disfuncional.\nLa Bòbila és un dels espais on els investigadors sobre novel·la negra han de passar si volen fer la feina ben feta, però a la vegada és una biblioteca que dóna servei i cobertura a totes les necesssitats del barri de l’Hospitalet on es troba inserida i que presenta una de les taxes migratòries més brutals. Hi ha la gent gran que llegeix el diari i també hi ha els estudiants que hi busquen informacions més generalistes. Hi ha la gent que s’hi acosta simplement perquè la connexió a internet i el wifi és de franc o perquè pot treure pel·lícules gratis i veure-les a casa. Hi ha qui hi llegeix i qui s’emporta els llibres a casa, siguin o no novel·les negres. I a més a més hi ha un fons notable de llibres en altres idiomes. La Bòbila s’ha convertit en una molt bona biblioteca que intenta sobreviure com pot a retallades econòmiques i a una de cada vegada major exigència de serveis per part de la ciutadania. Hi ha llum, una plaça a la vora on es poden comprar xurros autèntics i acabats de fer, i amb el metro t’hi plantes en un moment.\nEn aquest país les biblioteques estan fent una feina social brutal que molt poques vegades té el reconeixement que hauria de tenir per part de les nostres administracions que encara no han entès que a l’hora de fer retallades pressupostàries hi ha unes quantes coses sagrades que no es poden tocar i una d’elles és la partida destinada al manteniment d’una xarxa pública de serveis al voltant de la societat de la informació on les biblioteques són el punt central des del qual s’han de gestionar i coordinar moltes iniciatives. Entre tots hauríem de fer el possible per fer-lis entendre que invertir en cultura avui és garantir el desenvolupament de la societat del present i del demà. Però de vegades es té la sensació d’estar pegant cops amb un martell minúscul per tal de derrocar un mur de formigó compacte i grandiós. Això sí, continuarem picant, només faltaria.\nPublicat per Tià a 12:00 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nLa Roja costa 250 becaris durant 4 anys\nSebastià Bennasar. Mentre el país sencer entra en el despropòsit econòmic més gran liderat com sempre pel nostre comandant en cap José Luis Rodríguez Zapatero, àlies Sant Pere (ja sabeu, aquell personatge d’aquell bestseller anomenat La Bíblia, que va arribar a negar fins a tres vegades els seus principis més sagrats), i mentre el cul dels treballadors fa avui més xup-xup que avui però menys que demà –perquè igual arriba el dia que haurem de pagar perquè ens acomiadin- i aquí ningú no gasta ni un duro perquè vés a saber si demà podrem pagar el menjar o haurem d’engreixar la cua de Càritas, resulta que hem decidit enviar a 25 tipus a Sudàfrica de vacances –pensau que allà hi fa fresqueta i s’hi està bé- perquè juguin a futbol defensant aquesta cosa tan ridícula que és la samarreta de La Roja i l’escut d’Espanya. Diuen els molt hipòcrites dels convocats –enguany no hi ha anat el sonat del Güiza, que a més a més era tan curt que es creia un elegit per Déu- que per a ells és un orgull defensar la selecció nacional, però el que no expliquen és que si guanyen el mundial entre tots nosaltres els haurem de pagar 600.000 euros per barba.\nVagi d’entrada que crec que espectacles com els mundials de futbol i les olimpíades i totes aquestes collonades que serveixen per representar estats amb l’excusa de l’esport no haurien d’existir. Els futbolistes –i tots els altres esportistes, no fotem, que sembla que això ho monopolitzi- es deuen únicament i exclusiva als clubs que els paguen perquè juguin per a ells (i aquí que cadascú pagui allò que vulgui que per a alguna cosa són societats anònimes i amb els seus quartos que facin el que vulguin). Jo crec que si un club ha pagat una morterada per un jugador no li deu fer gens de gràcia que se’n vagi a jugar amb la seva estúpida selecció nacional, sigui quina sigui. A quina nació representa una selecció com la francesa? Als bretons? Als occitans? Als corsos? Als catalans? Resulta que en aquests moments hi ha molt pocs estats i moltes nacions i per tant potser seria millor suprimir això dels mundials i la pasta que ens costa a tots plegats.\nAnem al cas espanyol. Si La Roja (ai, si Franco aixecàs el cap, veure que a la seva selecció l’anomenen com a les dones dels enemics) guanyàs el Mundial –esperem que sigui bona la dita i això del futbol sigui aquella cosa on juguen onze contra onze i sempre guanya Alemanya o Itàlia- ens costaria a tots els ciutadans la xifra de 15 milions d’euros, que és el mateix que costa mantenir a 250 becaris durant quatre anys a les universitat espanyola. Crec que ens hem de replantejar a què jugam i que volem. En un moment de crisi com aquest és una vergonya que haguem de pagar això als ja rics jugadors de futbol. Si per a ells és un orgull jugar amb la selecció el mínim que podrien fer és jugar gratis.\nPublicat per Tià a 10:52 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nElogi de Helen Thomas\nHelen Thomas és un mite vivent del periodisme. La degana dels corresponsals a la Casa Blanca –hi cobria informació des de Kennedy i fins fa pocs dies- ha hagut de plegar als 89 anys d’edat després de, simplement, dir el que pensa i el que pensam molts dels israelians: que marxin de Palestina que ocupen il·legalment des de 1948. Dir això en un país tan cagat a les calces davant dels sionistes com són els Estats Units li ha costat el lloc i la columna d’opinió que mantenia als diaris del grup Hearst –ai, qui els ha vist i qui els veu, exercint la censura per no irritar l’administració americana- i ha acabat amb la carrera brillantíssima d’una periodista de raça descendent de libanesos que s’havia guanyat a pols el dret a fer la primera pregunta davant la compareixença dels presidents.\nQue el lobby sionista és molt poderós als Estats Units i arreu del món ho demostren fets tan vergonyosos com la resolució de Nacions Unides davant la mort de nou persones en aigües internacionals en ser atacat un comboi d’ajuda a la Franja de Gaza. Thomas ja havia escrit sobre això i havia qualificat de patètica la postura mantinguda pels EUA. Molts l’acusen de ser la veu de Hezbolà o de Hamàs a la Casa Blanca, però el cert és que amb la seva retirada forçada –simplement per expressar una opinió en un país que es vanta de ser progressista i de tenir una constitució que permet moltes coses però on per exemple hi ha estats que encara ensenyen a la universitat el creacionisme o prohibeixen el sexe anal i per tant les relacions homosexuals completes- es perd una de les persones millor informades i amb més memòria històrica del món. El periodisme perd una baula fonamental només perquè ha expressat la seva opinió, dissident i discordant envers els interessos dels que mouen el món. Aquesta és la magnitud de la tragèdia, que avui en dia no se pot ser anti-ianqui i anti-israelià dins els EUA, perquè et pot costar el càrrec. Per molt que siguis una llegenda vida del periodisme que et dediquis a fer la teva feina: posar el dit a la nafra del poder.\nPublicat per Tià a 10:51 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Tià a 15:37 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nEl professor d'història és una novel·la sensacional, de les que canvien la vida, però no podia deixar de posar aquí aquesta reflexió sobre el món universitari:\n"La diferència era que en aquell corralet acadèmic ridícul, cau de sectes hostils i no seu de la saviesa, barreja d'abelles, moscardes i vespes, l'únic objecte del joc és satisfer la vanitat, i en aquest país d'universitats sense aurèola de prestigi, ni antic ni modern, ací no hi ha cap Cambridge ni Sorbona ni Princeton, la vanitat és més gran com més ineptes i insignificants són els seus portadors, funcionaris inflats de publicacions sense un gram de substància, productors de papers inservibles, d'aportacions al no res universal, a la no ciència vàcua pagada amb els diners del contribuent"\nPublicat per Tià a 12:00 4 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nViolències II (El Raval)\nAl barri xinès de la ciutat de Barcelona sempre s’hi han explicat les histories més dures i inversemblants però certes. És un barri fet de carrerons que exhalen misèries i on la sang hi ha corregut a balquena, fins i tot des dels temps llunyans en que el hi havia el fabulós romànic de Sant Pau del Camp situat precisament al camp, fora per complet de la ciutat. Ara és part del centre històric de la ciutat. El Raval, com tots els Ravals, va néixer fora de les murades de la ciutat antiga, més enllà de les Rambles, llit d’aigua que marcava el límit entre la seguretat de la Barcelona segura entre les seves murades –segura i de cada vegada més insalubre a mesura que hi anaven augmentant els seus habitants, que es multiplicaven de forma exponencial- i l’exterior, el camp, el món on els cavallers sortien a recórrer les seves aventures i on el poble pla sortia a córrer les seves desgràcies. Avui en dia el monestir encara hi és i fan pagar entrada per visitar-lo. És un dels pocs espais amables que queden en aquesta contrada barcelonina ara que ja tot forma part de la gran Barcelona, una vegada que s’han fagocitat Sants i Sarrià i la vila de Gràcia, ara que Barcelona ja ocupa un espai sense solució de continuïtat fins a l’Hospitalet i el Prat i Badalona per l’altre costat i no se suma al Vallès perquè gràcies a Déu hi ha Collserola pel mig que aporta una mica d’aire i de verd a la ciutat. El Raval és el Raval des de fa molt poc temps. Ignoro si abans ho era i és molt possible que sí, però després va passar a ser el districte cinquè o el barri xinès, depenent de qui era el qui parlava de Barcelona. Era un lloc on fins i tot hi vivia una vampira en el carrer Ponent, la famosa Enriqueta Martí, que ha donat material per a novel·les excelses com la de Marc Pastor, La mala dona, que ens va descobrir la corrupció i el dolor de la Barcelona del 1912, l’Enriqueta Martí que vivia al carrer que ara és de Joaquim Costa, i mira que era maco això del nom del carrer de Ponent, però mira, les ciències avancen que són una modernitat, que deia aquell, el mateix carrer amb noms diferents i on abans l’Enriqueta segrestava nens per prostituir-los per als rics de la ciutat ara hi ha bars on colles de pseudointel·lectuals devoren gin tònics i fums intentant convèncer algú per no acabar la nit en companyia d’un llibre de Cortazar o escoltant tristes cançons passades de moda dels Dire Straits.\nLa violència al Raval és brutal i té un doble caire: l’institucional i el social. Una de les principals necessitats que ha tengut Barcelona en els darrers anys ha estat acabar amb la imatge perjudicial dels seus barris més conflictius i per això la inversió pública en infraestructures ha estat brutal: la creació del Museu d’Art Contemporani de la Ciutat; la facultat de Geografia i Història, el CCCB... tot això a la part Nord del barri. La inversió pública ha atret també la inversió privada: la llibreria la central del Raval, la seu del grup 62, l’Espai Mallorca, la reforma del teatre Goya... tot per donar una nova vida a un barri on hi havia viscut el més tronat de la bohèmia nostrada i on ja no queda res dels futbolins del carrer Tallers on en els anys setanta el Roberto Bolaño somiava amb ser un gran escriptor. Per sort, salvats de l’especulació brutal que ha comportat també la instal·lació de la universitat Ramon Llull , hi queden alguns bons restaurants com Ca l’Estevet, que encara té el seu aire encantador i de nostàlgia, i algunes places que si bé han mudat la fesomia no ho han fet pas tant, com la del Padró, territori d’infantesa d’escriptors com Manuel Vázquez Montalbán o Jaume Fuster per posar només dos noms sobre el tauler d’escacs. La violència institucional també té noms de carrers: la Rambla del Raval que va tirar a terra cases i més cases, la futura filmoteca o l’hotel Barceló, a la vora de la plaça de Manuel Vázquez Montalbán, dura com tota la pedra que hi ha en aquesta ciutat que no ha entès encara que el concepte plaça és molt vague i permet múltiples possibilitats més enllà del ciment i la duresa i la desgràcia. Aquesta violència institucional és la que ha convertit un restaurant com Casa Leopoldo en un restaurant de luxe –abans hi anava el Carvalho a les novel·les, ara dubto que pogués pagar-ne el preu a no ser que acabàs de resoldre un cas sucós i ben pagat- i la que ha expulsat a milenars de persones fora de les seves cases, això sí, en un període més dilatat de temps que no la barbàrie que va suposar la creació de la Via Laietana i l’especulació que se’n va derivar. Ara aquesta intervenció pública que ha posat de moda verbs com ravalejar i que ha fet que aquesta sigui una de les zones de la ciutat més multiculturals –hi ha qui entén la multiculturalitat com una gran avinguda on pots trobar quinze restaurants de shawarma, dos xinesos i una freiduria andalusa- ha aconseguit crear dos Ravals molt diferents, el Raval Nord, per sobre del carrer del Carme, i el Raval Sud, per sota, on continua havent-hi una bona mostra del que era aquest barri xinès de la ciutat, amb les prostitutes al carrer Robadors –i propers- que ara són noies silencioses de l’Est d’Europa o de Nigèria, o ionquis que passegen els seus protocadàvers per les voravies reclamant una dosi a qualsevol preu. El Raval Sud s’ha convertit en el lloc on s’exerceix la violència social, la privada, la que consent que hi hagi propietaris de pisos que fan pagar milionades als llogaters només perquè són vinguts de fora i estan en una situació desesperada que els fan compartir cases amb moltes persones més per tal de poder estalviar al màxim i envair doblers de cap a casa.\nSón les mateixes persones, aquestes de l’especulació, que han propiciat el despoblament del barri, que fan que hi hagi de cada vegada més persones grans que ja no reconeixen els indrets on han viscut tota la vida, que no saben a qui acudir si els passa alguna cosa. El Raval Sud és avui per avui el més semblant a una ciutat àrab on tampoc no hi ha solidaritat entre els veïns, entestats en una més de les seves lluites absurdes entre les diferents comunitats, en aquest cas per fer-se amb el control dels negocis, entre els paquistanesos i els magribins, que de vegades ha acabat amb sang i sense cap preocupació social en els mitjans ni en la resta de la comunitat –de fet, no és res més que una nova manifestació del mentre es matin entre ells a mi ja m’està bé que ja hem vist altres vegades-. La violència social és la que permet que en pisos infames hi visqui una dotzena de persones, que hi hagi noies que es prostitueixen al carrer amb temperatures baixíssimes forçades per màfies i proxenetes, i que hi hagi una religiositat de cada vegada més brutal planant per sobre de les llibertats individuals de les persones: mesquites plenes des d’on es transmeten missatges ben perillosos i gens conciliadors que fan que les dones continuïn sent submises i que la democràcia no sigui precisament el millor dels valors possibles ni la menys dolenta de qualsevol forma de govern possible als ulls d’aquesta gent. La violència social s’exerceix cada dia en un barri on molts ciutadans de Barcelona no s’hi endinsarien mai i que està ple de petits secrets i tresors com la llibreria Milà o com el Mesón David –on fan el millor lechazo de tot Barcelona i on les taules de fusta dura i noble et reconcilien amb l’essència de la vida- o com la redacció de vilaweb i del Punt, dos dels prodigis culturals d’aquest país nostrat o l’escola oficial d’idiomes i el Museu Marítim. La violència social és la que ha creat barris d’exclusió mentre s’esperen noves operacions urbanístiques i requalificacions que permetin convertir el Raval, el districte cinquè, el barri xinès, en una nova zona bona de la ciutat, perquè aquí sempre ens movem així, a cop de talonari i de gran inversió. Per ventura la maleïda crisi haurà servit per repensar el futur en un lloc on s’exerceix la violència de forma quotidiana i on, potser, una altra manera d’entendre les ciutats és possible.\nPublicat per Tià a 10:51 3 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nViolències I (el Gòtic)\nEl barri Gòtic va ser durant molts anys el lloc de totes les batusses de Barcelona. No estava sol en aquesta geografia de la destrucció i de l’horror, el barri xinès, el districte cinquè, li guanyava la partida per mà, però s’ha de reconèixer que allà on hi ha putes hi ha violència però menys, i en canvi allà on hi ha droga hi ha violència però més. I al barri gòtic hi ha hagut, hi ha, i sembla que hi haurà molta droga i molta violència. És curiós veure com es realitzen els processos de degradació de les ciutats. Vaig anar a viure en ple cor del Gòtic, al carrer de la Palma de Sant Just, el 2006, a l’estiu. Va ser l’únic tranquil. Supòs que la ciutat vivia encara en la bonança econòmica, el preu dels immobles continuava essent molt car o hi havia més vigilància policíaca al carrer, però durant tot aquell any mai no vaig tenir cap sensació d’inseguretat ni de violència. Però en el 2008, el darrer any complet que hi vaig viure les coses es varen començar a posar dures de veritat. Va començar la boja. La boja és una senyora d’uns quaranta anys que sempre es posava al pedrís de sota de casa i que té el cervell del tot devastat per les drogues –i pel que es veu en el seu cos devien ser intravenoses-. Té converses imaginàries amb moltes persones a la vegada a crits, la qual cosa li ha costat més d’una vegada una bona poalada d’aigua gelada fins i tot en ple hivern per part de veïns més bèsties que jo. No censuraré l’efectivitat dels seus mètodes davant de la impassibilitat de la Guàrdia Urbana, que només reaccionava quan la trucava dient-li que estava fent una foguera a la porta d’una fusteria i que sortiríem tots volant si allò s’escampava de cap al serradís. Però al cap d’una setmana ella tornava perquè ja se sap que els problemes socials de les ciutats se solucionen deixant les persones malaltes vagarejar soles pels carrers.\nDesprés van venir els adolescents que se saltaven les classes per venir a fumar porros al meu carrer. No és que em molestin els porros ni els adolescents, sinó que em molesta que cridin. Mentre es facin les revolucions silencioses tendran tot el meu suport, però els crits és quelcom que em posen frenètic. Pel meu carrer hi passava i hi passa un butaner que proclama la mercaderia com si fos un muetzí. Llavors, els fidels i adictes a la seva mercaderia obrim les portes de la finestra i el cridam perquè ens pugi ampolles per escales estretes i petites on la seva feina és una heroïcitat per la qual cobren una misèria, però aquest tampoc és un dels temes que preocupin massa els nostres periodistes d’investigació, molt més encaparrats en descobrir misteris històrics que no en esbrinar com funciona el present del dia a dia en un país que camina a tota màquina de cap a l’abisme. El dia que els adolescents van començar a ficar-se amb el butaner i a escarnir-lo se’m van inflar els collons. Ja havia trucat la guàrdia urbana nombroses vegades i havien passat de mi. Aquesta és la protecció que té el ciutadà a Barcelona, per a això serveixen els impostos que es paguen, perquè t’enviïn a la merda educadament per telèfon. Amb els mossos d’esquadra la cosa va anar un poc millor, els vaig dir que o hi anaven ells o hi anava jo i que si en deu minuts no havien arribat ja baixava jo a arreglar l’assumpte. Els adolescents no tornaren fins dues setmanes després i es tornaren a ficar amb el butaner i amb el meu veí, un senyor gran. No vaig esperar a que vinguéssin els mossos. De vegades les coses s’han d’arreglar a les braves. Vaig davallar les escales d’una revolada, em vaig acarar al gallet que semblava que era el cap i li vaig dir que si no volia haver de menjar sopa amb una cullereta tota la vida deixàs de ficar-se amb la gent gran. Va entendre el missatge. Li vaig dir que per mi collonut si llançaven la seva vida a la merda sempre i quan ho fessin en silenci i recordant que si ells tenien la llibertat d’estar al puta carrer era perquè senyors com aquell al qual agredien o el butaner que ens servia s’hi havien escarrassat al llarg de la vida. Ho va entendre. Les lliçons, quan te les explica un tipus com jo disposat a fer-te la cara nova s’entenen molt millor. Encara ara de tant en tant ens saludem pel barri. Novament constato que tenim un problema de seguretat i de violències de primer ordre. No entenc per què la Guàrdia Urbana es dedica a posar multes de cotxes i no envia aquests nois a classe o a casa. Be, de fet no entenc com és que hi ha pares que no varen emprar el preservatiu quan era l’hora. D’un mal polvo surten aquests llots. I moltes vegades la culpa no és dels xavals, sinó del fracàs de tots plegats. Però val més no entrar ara a discutir les misèries i les grandeses dels enseyaments secundaris del país. Seria per fer un suïcidi col·lectiu en pla secta satànica i acabaríem abans la llista de les desgràcies.\nLes violències han anat en augment, de fet la violència sempre va en augment, i ara els del pedrís ja en són uns quants que no paren cada dia de torturar amb música horrible a tota llet i la violència ja es cobra les seves víctimes de sang als mateixos llocs de sempre i com sempre: a la cruïlla del carrer Avinyó amb el carrer de la comtessa de Sobrediel, a una passa de la plaça George Orwell (que mira per on quines ironies va ser la primera plaça de Barcelona vigilada amb càmeres de seguretat, com si tot fos una premonició, com si aquell home que sí que va ser a Barcelona i va combatre a la nostra Guerra Civil amb els tipus del POUM, que aquell tipus que va escriure l’Homenatge a Catalunya i de qui se sap que va ser-hi perquè hi ha una foto del Centelles que ho demostra, una foto que vés a saber si anirà a parar a Salamanca perquè les nostres administracions no saben protegir els seus artistes de la voracitat dels fills i perquè els fills dels genis no saben aturar la voracitat de les institucions, com si aquell home, deia, sabés del cert que algun dia ens matarien amb míssils que ens localitzen a través del telèfon mòbil, i que hi hauria centenars de grans germans controlant-nos en la ciutat amb l’excusa que ho fan per la nostra seguretat). Allà, a la cantonada a dues passes de l’Ajuntament i a vint metres d’un cotxe estàtic de la Guàrdia Urbana es mercadeja al menut amb tota mena de substàncies. Fins ara no hi havia moltes violències, però ara la crisi ha duit també una violència ferotge de nou a la ciutat i es barallen els immigrants subsaharians amb botelles de vidre que busquen jugulars i ambulàncies per la comissió de la venda d’una dosi de calç amb una mica d’heroïna o cocaïna, una comissió que per ventura és de un o dos euros i per dos euros són capaços de matar-se amb les ampolles i mentre els envolten corrues de gent assedegades de la sang del primer que caigui, que no faran res per parar aquesta orgia d’instints primaris perquè la sang que es vessa no és la seva, és la dels altres i veure-ho des de la tanca, des del cercle, suposa ser un guanyador perquè avui no seràs tu qui embrutis ciutat vella amb tot de glòbuls rojos escampant-se sense aturador.\nL’escena l’he vista en dimarts i en dissabte, el juny del 2009, a les onze de la nit, amb el carrer ple de gent que o fugia o mirava exposant-se a trobar el camí de la navalla o de la botella i amb la guàrdia urbana tan quieta i tan immòbil com sempre, tanmateix només són dos negres que es maten entre ells i amb una mica de sort ni tan sols tendran la documentació a sobre i no caldrà ni identificar-los. Tranquils, ja som aquí per a recollir els cadàvers i cridar els de la BCNeta. Barcelona, posa’t guapa i reforma la puta Diagonal mentre deixes que el teu cor es podreixi i mori com un dels dos fills de l’Àfrica, dos mil quilòmetres a peu per venir a convertir-se en gladiadors moderns de suburbi d’Europa. Som uns putes miserables i mentre aquesta ciutat es va podrint a les esquenes de la Plaça de Sant Jaume.\nPublicat per Tià a 13:58 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Tià a 20:26 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEn aquests pocs dies que som a Barcelona em conviden a través del facebook a dos actes diferents molt similars i que organitzen diferents entitats d’això que ara s’anomena societat civil, que és aquest eufemisme que serveix per definir tot allò que no és governamental ni de l’àmbit dels partits polítics. Els dos tenen com a objectiu principal parlar, reflexionar i pensar el nacionalisme avui. Només canvien els ponents, però es pot dir que pràcticament hi estan representants tots els sectors que envolten el fet nacional: des de les grans entitats en defensa de la llengua i la cultura del país fins als grups polítics de diferents tendències parlamentàries passant pels estudiants. No aniré a cap dels dos actes, no perquè no els trobi interessants, sinó perquè un coincideix amb la presentació del llibre que he de fer jo i perquè l’altre el fan a fora de Barcelona en dissabte i ja tenia els plans fets. Crec que és molt important que tots els col·lectius independentistes i nacionalistes –que no és la mateixa cosa però que comparteixen el punt de partida encara que distin en el punt d’arribada- continuïn fent tasques de pedagogia i de conscienciació sobre la necessitat d’avançar en una altra relació envers l’estat espanyol. El que cal demanar-se és a quina gent, a quins col·lectius estan adreçades aquestes accions? Què s’està fent per arribar a un públic com més ampli millor? I és que de vegades sembla com si els actes de reflexió a l’entorn nacional estiguin pensats per a persones que ja tenen aquesta sensibilitat i que l’única cosa que realment interessa és poder posar sobre la taula les diferents maneres d’articular el país per veure qui i com es reparteix el suport popular a l’hora de les eleccions, sense preocupar-se massa d’estendre el nombre total d’electors d’aquestes forces.\nLes discussions i disputes internes dels darrers temps –que les xarxes socials i les noves tecnologies ajuden a difondre encara més- continuen inserides en els processos intestins de sempre: qui i com ha de concórrer a les següents eleccions i amb quina fórmula i a qui s’exclou i a qui s’integra. Independentment que a Catalunya les eleccions seran abans que a les Balears, sembla ser que és a les Illes on s’estan fent les disputes més aferrissades entre el PSM i ERC per veure qui té o no la legitimitat per ocupar un espai polític que molts voldríem veure integrats en un sol pacte nacional més o manco d’esquerres i que podria quedar format pel PSM, Entesa per Mallorca, Esquerra Republicana i els membres escindits d’Esquerra Unida a més a més de totes les formacions locals d’esquerres (més o manco) i nacionalistes que hi ha a les Illes. És a dir, un gran pacte nacional i excloent de la fórmula Bloc que es va presentar a les darreres eleccions al partit Izquierda Unida amb tots els seus representants polítics de caire més espanyol. I cal no oblidar que Unió Mallorquina també participarà a les eleccions. I que tothom hauria de treure el percentatge necessari per entrar al parlament, cosa que no sé fins a quin punt s’aconseguirà si cadascú fa la guerra pel seu compte.\nA Catalunya la cosa no està molt millor. Sembla que dins Esquerra les coses comencen a estar una mica més definides i s’hauria de veure què faran les CUP i Reagrupament, a més a més dels ja clàssics partits de l’Esquerra Revolucionària, i també tenim la incògnita Joan Laporta. Sense oblidar que avui per avui les enquestes donen una majoria còmoda però no absoluta a Convergència i Unió, que ja sabem que no té problemes per pactar amb el PP si fos necessari.\nMentre els nacionalistes-independentistes ens dediquem a pensar i a repensar-nos i mentre continuam amb les nostres lluites internes (diuen que el món anava molt bé mentre hi havia un taxista, però el dia que va aparèixer el segon ja es varen muntar dues associacions diferenciades per defensar el gremi) estem perdent un temps i unes forces precioses per intentar convèncer tots els altres de la necessitat de votar les diferents sigles polítiques del nostre espectre es presentin com es presentin –a banda d’oferir un pèssim espectacle polític que fa que ningú amb dos dits de seny que no estigui molt convençut que aquesta és la millor opció política trobi estimulant qualsevol de les propostes que sembla que només tenguin com a objectiu destrossar els altres partits companys o germans o cosins o com cony se’ls vulgui anomenar-. Mentre en els diferents actes públics tothom de molt bon rotllo –i en bona lògica- intenta apropar els vots de la sala de cap a les seves sigles, a fora el món continua movent-se i per desgràcia les maquinàries no nacionalistes continuen fent la seva feina i fregant-se les mans mentre veuen fins a quin punt el canibalisme s’està imposant en la nostra contradeta.\nPer ventura fóra bo que invertíssim una petita part del temps que gastam debatent propostes i fent fòrums on només hi participam els ja convençuts del nacionalisme-idependentisme en sortir fora a guanyar més votants i més adeptes per a la causa. Ha fet molt més per la independència en Justo Molinero sumant-se a la consulta de Sabadell o l’actriu porno Maria La Piedra a Mollerussa, que no els milenars de missatges de facebook que tots ens hem intercanviat posant-nos a parir, amb ironia i salero però posant-nos a parir, en els darrers temps. No ho sé, però crec que ens hi jugam quelcom bastant important. Potser que en lloc de tant de repensar-nos per una vegada actuem.\nPublicat per Tià a 11:25 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge


El Punt Avui o digitals com aquest que estàs llegint, que sí que posen els anuncis.\nAi Bassas, Bassas... una cosa és predicar i l'altra actuar, oi? Per les obres els coneixereu.\nQuè vol dir que s'ha explicat malament? Si ets un cagat, ets un cagat, ho expliquis com ho expliquis. És més fàcil parlar del Barça, que no té cap risc. I no, en aquests moments decisius, la trajectòria compta poc, només compta la determinació d'avui i de demà per cercar la llibertat.\nCuand per problemas de salut i van fer el cambi de director, ja es va notar tambè que l'ara perdía força crítica amb el estat espanyol, començaba a fer articles res de soberanistes, fins i tot anton losada o suso del toro, que sempre habian estat al costat nostre, feiam un parell de articles contradictoris amb la seva linea fins aquets articles. Bè L'ara no lo tancará als dictadors de madrit, lo tancará la manca de lectors. hes lo que heu triat.\nNo ho enteneu: volen protegir els funciona... perdó, la continuitat del diari.\nJa soc ex-suscriptor de l'Ara. Moltes paraules, moltes voltes... pero el fet es que segueixen on estaven. Mentre els nostres representants se la juguen, mentre els nostres alcaldes se la juguen, mentre molts periodistes se la juguen... els de l'Ara van de guapos i fan un Colau. L'unic que lamento, ara, es els anys de fidelitat.\nBen pensat . Que pringuin tots els mitjans que col·laborin amb el referèndum menys l'Ara i el seu sacrosant projecte editorial. I a més hi ha qui pensa que aixi hi haurà un mitja que com és salvara de les multes i la via penal informara per a tots a tots els catalanets. Penós i Covard.\nNo crec que les repercusions pel Ara fosin mes que les que pot tenir El punt Avui, o aquest mateix diari que malgrat ser digital, tambe podra tenir les mateixes repercusions, i be la publiquen. Sr Basas si tots tinguesim cagarela com vostes, el proces no existiria, aixi que busqui una nova excusa que la de la por no serveix\nOsti, anem de mal en pitjor. En resum, "reconeixem que estàvem equivocats, però no canviarem". Tossuts i venuts. L'ARA no és una estructura d'estat, no us necessitem. Hi ha tants altres diaris que sí publiquen l'anunci. Que vosaltres hagueu de tancar només us afecta a vosaltres. La ciutadania seguirà estant informada, existeixi l'ARA o no. Per tant l'excusa de "no posem l'anunci per poder seguir informant" és un argument fal·laç. Ho feu per conservar la vostra feina, i punt.\nTrobo ve no posar l'anunci. Millor informar con ho feu. Si el tencan, bqui donara les noticies?


Descobreix els avantatges del meu Tarot\nEt dono una razónde perquè has de conèixer la meva tarot\nPerquè mes allà de les consultes predictives és un tarot terapeutico emocional que pot ajudar-te en aquests moments difícils de la vidaen que et trobes perdut. Amb el meu tarot puc ajudar-te en:\nCom afrontar la teva vida, dubtes de la teva identitat, problemes de la personalitat, falta d'autoestima, pors, tristesa, angoixa, depressió, solitud, sentiments..\nNo dubtis a contactar amb mi si t'asseguis identificada, contactac amb tota tranquil·litat i confiança, sóc una persona professional,adherida al codigo ètic del tarot i sóc alsolutamente seriosa i responsable.\n- Perquè L'el meu tarot trobaràs respostes predicctivas i terapeuticas i en la meva trobaràs serietat, responsabilitat, qualitat, ètica professional...però sobretot seré la teva consellera espiritual.\n- Perquè sempre et diré la veritat encara que dolgui.\n- Perquè mantinc un contacte amb tots els meus clients des del meu whatsApp. 679 902 499\n- Perquè els meus preus són molt econòmics.\n- Perquè vaig ajudar-te amb la veritat, amb responsabilitat i amb la meva experiència.\n- Perquè el meu tarot és diferent, perquè vull ajudar a les persones i arribar a tots els ricones on existeixi una persona que em necessiti.\n- Perquè sóc experta en prediccions amb dates exactes per setmanes i mesos i especialitzada en reconciliacions de parelles.\n- Perquè amb el meu tarot ti ajudaré en l'amor, treball, divorci, creixement personal, recuperació de l'autoestima i alliberament de les pors...


Das Forum der GAG • 500 Jahre altes Kehrrad in Bad Schlema gefunden\nVerfasst: Sa. 13. Mai 17 21:41\nVerfasst: So. 14. Mai 17 19:11\nVerfasst: Fr. 20. Okt 17 22:45\nVerfasst: Sa. 21. Okt 17 11:06\nVerfasst: Sa. 21. Okt 17 13:02\nVerfasst: Sa. 21. Okt 17 15:22\nVerfasst: So. 22. Okt 17 22:35\nVerfasst: Mo. 23. Okt 17 1:32\nVerfasst: So. 26. Nov 17 20:04\nVerfasst: Mo. 27. Nov 17 2:08\nVerfasst: Mo. 27. Nov 17 19:04\nVerfasst: Mi. 13. Dez 17 7:57\nVerfasst: Mi. 25. Jul 18 21:55\nVerfasst: Fr. 27. Jul 18 0:27\nVerfasst: Sa. 04. Aug 18 21:34\nVerfasst: Di. 07. Aug 18 6:40\nVerfasst: Di. 07. Aug 18 8:29\nVerfasst: Di. 07. Aug 18 19:59\nVerfasst: Di. 07. Aug 18 21:20\nVerfasst: So. 02. Sep 18 15:38\nVerfasst: So. 02. Sep 18 15:45\nVerfasst: Mi. 10. Okt 18 20:58\nVerfasst: Mi. 10. Okt 18 21:27\nVerfasst: Sa. 30. Nov 19 7:21\nVerfasst: Sa. 30. Nov 19 13:18\nVerfasst: So. 01. Dez 19 11:54\nVerfasst: So. 01. Dez 19 12:41\nVerfasst: So. 01. Dez 19 14:13\nVerfasst: So. 01. Dez 19 14:36\nVerfasst: So. 01. Dez 19 18:23


gener 5, 2019 No commentsMarta Puigarnau\n‘Carta repuplicana als Reis’, el meu article d’avui al Segre i La Manyana sobre els desigs màgics que demanem als tres savis, i aquells altres que, com que depenen de la gent, demano als lleidatans. Bona nit de Reixos a tots!:\nAquesta nit és la de més nervis de l’any per molts nens i nenes que, després d’haver escrit i enviat la carta als Reixos, se n’aniran a dormir inquiets pensant si demà al matí, quan es llevin, es trobaran amb la recompensa de rebre tot allò que han demanat. La il·lusió de la nit de Reis es contagia també als grans, que ens reflectim en la mirada innocent de la canalla mentre veuen passar la cavalcada esperant establir contacte visual amb algun dels tres reis. Al seu costat revivim aquelles sensacions que van quedant rovellades al ritme que anem acumulant anys i ens atrevim a pensar que també els nostres desigs es poden complir. Com que ser republicà i escriure la carta als reis pot semblar un punt incongruent, em quedo amb la versió literal de l’evangeli de Sant Mateu, que parla de l’arribada d’uns mags o d’uns savis. Això que fossin reis es va reescriure segles més tard, igual com el fet que fossin tres i que es diguessin Melcior, Gaspar i Baltasar. Com que ens fan més falta els savis que els monarques, apel·lo a la seva màgia per aconseguir coses que ara mateix semblen impossibles. Els demano un judici just per als nostres presos i preses polítiques que acabi amb la seva lliure absolució. Els demano que els exiliats puguin tornar a casa seva amb les seves famílies. Els demano que el govern espanyol faci el pas endavant decidit i valent de seure en una taula de negociació per abordar l’exercici del dret d’autodeterminació de Catalunya. I els demano també que ens portin la necessària unitat dels republicans per afrontar un any decisiu per als nostres anhels com a poble.\nPer a la resta d’il·lusions, la carta no cal fer-la als Reixos, sinó directament als lleidatans, perquè es tracta d’il·lusions compartides amb ells i que es faran realitat anant de la mà d’ells. Aquest no és un tema que depengui ni de la màgia ni dels poders de cap rei: és un tema de democràcia, de canvi i d’il·lusió; de valors republicans. Es tracta de fer de Lleida la capital que volem ser i que mereixem ser. Un objectiu que passa per fer molts canvis, entre altres, en l’ambició amb que afrontem els reptes de futur col·lectius en contrast amb el conformisme d’una generació de polítics socialistes que, després de quaranta anys, ja estan exhausts, sense idees i sense projecte il·lusionant que sigui creïble. Per tant, el canvi a la Paeria que esperem de cara a les eleccions municipals del mes de maig ens ha de portar a un relleu generacional que trenqui amb les formes de la vella política amb que s’ha governat la ciutat fins ara, a trencar amb el clientelisme, l’opacitat, la improvisació o el malbaratament, per donar pas a la participació, la transparència, la planificació i el rigor.\nQue Lleida sigui capital hauria de ser el primer dels desigs de tots. Ser capital vol dir ser la ciutat d’oportunitats que Lleida podria ser si les polítiques que s’hi ha fet fossin unes altres. Vol dir aprofitar les condicions objectives que tenim per fer una transformació industrial decidida que sigui l’impuls per a una creació de llocs de treball de qualitat que frenin la sagnia de la fuga de talent de casa nostra i que, com a conseqüència, reverteixin en la dinamització de sectors tan importants com el comerç local, o la vida associativa, cultural o esportiva. Ser capital vol dir exercir aquest rol amb l’àrea de referència del nostre entorn geogràfic més immediat, però fer també una aportació orgullosa al conjunt de Catalunya. Vol dir ser abanderats del nostre patrimoni, tant en conservar-lo i protegir-lo com en compartir-lo amb el món. En aquest sentit, esperem que aquest any sigui decisiu per a la candidatura del Turó de la Seu Vella a convertir-se en Patrimoni de la Humanitat. Ser capital vol dir, en definitiva, creure’ns que ho som i tenir la il·lusió necessària per fer aquelles polítiques que aconseguiran que els altres també ens reconeguin com a tal.\nEn aquesta carta alternativa a la que els més petits han enviat als Reixos, demano a la ciutadania de Lleida que es mobilitzi pel canvi, que s’il·lusioni davant la perspectiva d’una Paeria republicana que permeti que mai més sentim la vergonya de ser governats pels defensors de la violència i la repressió del 155, que confiï i participi de la transformació que impulsem una nova generació que entenem la política d’una altra manera. Que siguem capital.


Juan José Castro | Tritó Edicions\nAvellaneda ( 1895 ) - Buenos Aires ( 1968 )\nCompositor, director d’orquestra, violinista i pianista. Va ser una dels músics argentins de major prestigi a primera meitat de segle. Fill d’una família de músics, es formà a Buenos Aires i degut al seu talent i als reconeixements, anà a Europa per seguir estudiant. Seguí les tendències del nacionalisme romàntic (va fer composició amb V. D’Indy, i piano amb E.Risler) i de la Schola Cantorum parisina.\nComençà llavors grans gires per Europa amb músics de gran nivell com M. Quiroga o Risler, i fins i tot altres li estrenarem les seves obres (Ricard Vinyes) que ja es començaven a reconèixer.\nTornà a Buenos Aires, fundà la Sociedad del Cuarteto (1925) i la Orquestra de Cámara del Renacimiento (1928). També ocupà la direcció de grans orquestres i al 1929 amb el seu germà José Maria i d’altres creà el Grupo Renovación que s’obria cap a noves expressions avantguardistes desconegudes a Argentina (Stravinsky, Ravel, Honegger, Schonberg o Bartok).\nS’encarregà també de la Direcció General del Teatro Colón, i ocupà una plaça estable a la Orquestra Filarmònica de La Habana, i després al Servicio Oriental de Radiofusión Eléctrica de Uruguay. I més tard ja a Buenos Aires estigué vinculat al Conservatori i a orquestres.\nLa seva producció va des del gènere líric, ballet, música incidental per a teatre i cinema, a orquestra sola, de cambra, amb solistes... mostrant-nos inspiracions argentines, hispàniques i internacionals segons l’obra. Llegir més Veure menys


Cat Que Guest House Phu Quoc Island Vietnam - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n5 Suoi May ward, Cua Lap, Phu Quoc Island, Vietnam - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Cat Que Guest House és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Phu Quoc Island. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. També són a fàcil accés Long Beach Pearl, Aeroport Internacional Phu Quoc, Phu Quoc Day Spa.\nA Cat Que Guest House, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, servei de neteja diari, servei de taxi, servei de compra d'entrades, magatzem d'equipatge.\nL'ambient de Cat Que Guest House es reflexa en cada habitació. armari, te inclòs, tovalloles, penjador de roba, sabatilles són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Phu Quoc Island, faci de Cat Que Guest House la vostra llar.\nTots els tipus de viatgers (15) Parelles (13) Viatgers en solitari (2) Famílies amb infants petits (1) Grups (2)\nCedomir, Regne Unit


Se suspenen les negociacions entre PP i Cs per una coalició a Catalunya Se suspenen les negociacions entre PP i Cs per una coalició a Catalunya – El Món\nSe suspenen les negociacions entre PP i Cs per una coalició a Catalunya\nEspejo Saavedra diu que els populars han preferit que l'acord no englobés els tres comicis\nACN 20/02/2020 6:39 pm\nEl diputat de Ciutadans, José María Espejo Saavedra, assegura que Cs i el PP han suspès les negociacions per a una coalició a Catalunya “fins que es convoquin eleccions”. Espejo Saavedra diu que els populars han preferit que l’acord no englobés els tres comicis –a Catalunya, el País Basc i Galícia- i afirma que han acceptat la decisió “malgrat que creiem que els ciutadans del País Basc no es mereixen que el no de Feijóo els afecti”. En aquest sentit, ha avançat que “Si Feijóó manté la seva negativa a l’acord, Cs es presentarà pel seu compte a les eleccions gallegues”, ha dit. “Nosaltres sempre defensarem la unitat dels constitucionalistes”, ha insistit.\nSuspeses les negociacions entre Cs i PP per presentar-se conjuntament a les eleccions catalanes. Així ho ha anunciat el diputat de Ciutadans durant una roda de premsa aquest dijous on ha assegurat que es tracta d’una decisió del Partit Popular perquè “ha preferit que l’acord no englobi les tres votacions”. Espejo Saavedra ha dit que des del partit taronja han acceptat la decisió, tot i que creuen que “els ciutadans del País Basc no es mereixen que el no de Feijóo els afecti”. “No es pot demanar en un lloc el que no fas en un altre”, ha dit.\nEn aquest sentit, ha assegurat que si Feijóó es manté “en el seu incomprensible no, Cs es presentarà pel seu compte a les eleccions gallegues“. D’altra banda, ha dit que preveuen que una comissió entre els dos partits abordi els punts programàtics fonamentals. Amb tot, ha insistit que sempre defensaran “la unitat de les forces constitucionalistes” i que governen per a “20 milions d’espanyols, en quatre comunitats autònomes i som la primera força a Catalunya”.\nPrincipi d’acord amb País Basc\nMentre pengen els acords a Catalunya i a Galícia, ambdós partits van anunciar aquest dimecres un principi d’acord per presentar-se junts a les eleccions basques amb el popular Alfonso Alonso al capdavant i com a candidat a lehendakari. Malgrat això, el PP Basc ha fet un tuit aquest matí on posava en dubte la “proposta anunciada per Cs per a una possible coalició electoral al País Basc: No guarda relació amb la realitat de cada partit aquí i no forma part de cap acord amb els populars”. Alonso ha compartit la piulada al seu compte de Twitter.


L'Ajuntament otorga una subvenció de 52.560 € a Creu Roja - sentmenat.com\nInici Societat L’Ajuntament otorga una subvenció de 52.560 € a Creu Roja\nL’Ajuntament otorga una subvenció de 52.560 € a Creu Roja\nL’Ajuntament de Sentmenat ha renovat el seu compromís amb l’assemblea local de Creu Roja mitjançant la concessió d’una subvenció de 52.560 €. La subvenció, que serà pagada en dues partis del 50% cadascuna durant aquest any, es destinarà a cobrir despeses com la contractació d’un tècnic coordinador dels diferents projectes concertats i el transport de persones amb discapacitat i de gent gran, entre altres activitats.\nA canvi d’aquest suport econòmic, Creu Roja Sentmenat pren el compromís de continuar prestant els serveis d’atenció a les demandes puntuals d’emergència social, la cobertura preventiva als actes en esdeveniments de tota mena, atenció a les demandes socials, organització de la campanya de recollida de joguines, formació del voluntariat i en la resta d’activitats i serveis que l’entitat ofereix als sentmenatencs.\nLa subvenció s’ha gestionat mitjançant la signatura d’un conveni entre les dues parts, signat per l’alcaldessa Núria Colomé i el president-delegat de Creu Roja Sentmenat, Santi Toral, que recull els compromisos de les dues entitats i els serveis i projectes que seran finançats amb els diners otorgats.\nDesprés de la signatura del conveni, l’alcaldessa de Sentmenat va mostrar la seva satisfacció per haver pogut mantenir el compromís amb Creu Roja Sentmenat malgrat, va reconèixer, la difícil situació econòmica de l’Ajuntament «provocada per la crisi internacional».\nMar 31, 2011 Redacció\nEl Coro organitza una arrossada per pagar les reformesSentmenat, capital catalana del Jiu Jitsu


Pomada Xoriguer Plástico 1 Litro - 1898 Drinks Boutique\nAL MAL TIEMPO, BUENA CATA...\nInicioDestiladosGinebra Pomada Xoriguer Plástico 1 Litro\nCocktail listo para servir a base de Gin Xoriguer y limonada.\n20,19 € 18,17 € Iva Incl.\n25,64 € 23,07 € Iva Incl.\nGin Eva Old Tom 70cl\n33,46 € Iva Incl.\nMarca Comercial: Xoriguer\nDescripción de Pomada Xoriguer Plástico 1 Litro


PREINSCRIPCIÓ 2022-23 | Col·legi Sant Josep\nPREINSCRIPCIÓ OFICIAL NIVELLS CONCERTATS 2022-23\nPreinscripció – Ed. INFANTIL (P3, P4, P5), Ed. PRIMÀRIA i ESO\nEDUCACIÓ INFANTIL I PRIMÀRIA: del 7 al 21 de març 2022\nEDUCACIÓ SECUNDÀRIA OBLIGATÒRIA: del 9 al 21 de març 2022\nMés informació a PREINSCRIPCIÓ GENCAT\nMés informació sobre Criteris d’assignació de plaça (punts)\nMATRÍCULA a Llar d’Infants i Batxillerat OBERTA TOT L’ANY!\nNext post PREINSCRIPCIÓ\nPrevious post BATXILLERAT al Col·legi Sant Josep\new PRI, 24 febrer, 2015


80 grams | Comunicació literària: Novetat :: El llibre de la Marató\nNovetat :: El llibre de la Marató\nVuit relats contra les lesions medul·lars i cerebrals adquirides\nUna noia que s'enfronta a la decisió potser més transcendental de la seva vida; l'agredolç retrobament de dues amigues després de molts anys; una visita insòlita a un president del Estats Units; els desitjos i les pors d'una jove; un príncep blau atrapat en un lavabo públic; el dia a dia d'un jubilat; un viatge al passat de conseqüències imprevisibles, i les peripècies d'una parella a la recerca d'una mica de calma en un poble dels Alps. Són les diverses situacions que plantegen als lectors els vuit escriptors que participen enguany en una nova edició d'El llibre de La Marató, dedicada a les lesions medul·lars i cerebrals. Des d'òptiques i estils molt diversos, Joaquim Carbó, Maite Carranza, Ramon Erra, Jordi Llavina, Empar Moliner, Imma Monsó, Marc Pastor i Antoni Vives han aconseguit posar-se a la pell de persones que o bé en pateixen alguna o bé ho viuen de molt a prop. El resultat és un recull de relats on hi ha realisme, introspecció, fantasia i fins i tot ciència-ficció, un volum heterogeni que convida a la reflexió, defuig tòpics i emociona a parts iguals.\nAutors: Joaquim Carbó, Maite Carranza, Ramon Erra, Jordi Llavina, Empar Moliner, Imma Monsó, Marc Pastor, Antoni Vives.\nOlga Xirinacs 3 de desembre de 2010, a les 11:11\nLlarg èxit per a aquesta obra. Pensar en aquests dolors i tristeses ens fa solidaris per empatia.\nMai no entendrem la paradoxa del viure.


La Nostra Volta [Surfing 'n' Riding the World]: COOK ISLAND: Rarotonga (Part II) #03.2\nCOOK ISLAND: Rarotonga (Part II) #03.2\nLa velocitat màxima són 40km/h si no portes casco i 50km/h si vas amb casco. És la norma més absurda de tota l’illa, ja que ningú portava casco, i quan vam començar a circular per les seves carreteres, ho vam entendre, la gent realment va molt poc a poc i no hi ha gaire perill.\nUs deixem un vídeo de les vistes de l’illa des de la moto, que per sort no ens va donar cap problema mecànic.\nLa fruita aquí hi té un pes molt important, esta arrebossar d’arbres fruiters, i cada dia pots degustar fruita de franc si surts a buscar-la, com cocos, plàtans i les papayas, fruita que hem provat aquí per primera vegada i ens ha encantat! Al resort també hi podies trobar al matí una ració de cocos i plàtans acabats de collir pels inquilins.\nQuasi cada dia sortíem a fer una volta amb la moto amb l’esperança de trobar algun spot surfejable.\nQuan ens pensàvem que l’havíem trobat, ens acostàvem per veure-ho de més a prop, i el que podíem veure era que gairebé no hi havia aigua, sobresortien les roques del reef a la superfície i les onades trencaven just a sobre de grans eriçons i corall punxegut. Tot i això vam veure onades increïbles, maquíssimes, però com ja ens van dir abans d’arribar a Rarotonga, són onades per experts que no tenen por de fer-se un tatuatge natural amb el reef.\nEls dies aquí van passar sorprenentment ràpid, tot i no poder surfejar ens va anar molt bé poder fer unes vacances de les vacances ;p. Després de 5 nits a aquesta illa, va arribar el dia de marxar per agafar el vol direcció la Polinesia, a l’illa de Tahiti.\nLa companyia aèria, Air Rarotonga, que ens ha de portar a la següent destinació, ens va dir que el longboard (taula de surf gran) no el podíem portar, massa gran per l’avió que havíem d’agafar. Per sort al resort el podem guardar per 5$ fins que tornem de la Polinèsia (ja que per sortir de Tahiti, em de tornar a Rarotonga).\nAixí que ben d’hora al matí del dia 11 de gener, ens vam dirigir a l’aeroport amb la 'motillu', tres maletes, l’ukelele i la taula de surf petita. Va ser un trajecte divertit, els turistes ens miraven sorpresos al veure com anàvem de carregats, però no els autòctons i la policia local que estan acostumats a aquestes coses.\nLa Crisitna va haber d’anar a tornar l’scooter i de volta a l’aeroport, dos quilometres caminant sota el sol de mig dia.\nCompanys, esperem que la ‘cuesta de enero’ no sigui més que paraules i que tot us vagi molt re-que-te-bé!!!\nUna abraçada i fins a la propera entrada que serà...Tahiti!


Escacs i escacs: 1974, records d'ença d'una foto\nA les cases grans, era i és molt habitual que existissin a la part alta de la casa les golfes, a on era també molt habitual que s'amunteguessin els mobles i estris vells que no es fessin servir; també acabaven en aquestes golfes caixes i caixes, amb cartes, quaderns, materials escolars i un llarg etc. però també i molt especialment moltes i moltes fotos antigues.\nEls que vivim en pisos no tenim aquesta possibilitat, però sempre hi ha algun armari amb una última prestatgeria que de forma molt més modesta fa aquesta funció. Fa pocs dies, fent neteja d'un d'aquests armaris (poca broma, vaig tirar al contenidor de paper vuit bosses grans amb documentació antiga amb nul valor actual) vaig trobar una caixa gran plena de fotos antigues. Fotos dels meus pares, meves de quan era petit, de la meva germana i de la meva família en general; fotos entranyables que van atraure la meva atenció. Però ves per on, vaig trobar una foto de la què ni tan sols me'n recordava. Una foto d'aquelles que feien els fotògrafs professionals a les bodes i batejos, és a dir, als restaurants on es celebraven aquests esdeveniments.\nPerò aquesta foto no era d'aquell estil, era una foto de jugadors d'escacs, en concret de jugadors d'escacs del Club d'Escacs Foment Martinenc. No m'ha costat gaire recordar l'any i l'esdeveniment per un fet que comentaré més endavant, però anem per parts, primer de tot vull comentar l'any:\nAquesta foto és va fer l'any 1974, en concret el mes de setembre. Recordo que aquell any els campions d'escacs a Catalunya van ser:\nCampionat de Catalunya per equips.\nCampió Unión Graciense de Ajedrez (UGA).\nCampionat de Catalunya Individual.\nCampió absolut: Ángel Martín (Club Escacs Congrés).\nCampió Preferent: Manuel Nieto (C.A. Español).\nCampió Primera categoria: Juan J. Sánchez Gozar (Club Escacs Tarragona).\nCampió de Segona categoria (ex-aequo): Javier Cortés (Barcinona), José García (Catalán) i Javier Sánchez (Amistat).\nCampió de Tercera categoria: J.M. Alcañiz (Club Escacs Barcelona).\nCampió C.A. Español.\nVIII Trofeo "Dicen..."\nCampió individual: Ángel Martín (Congrés), finalista: Jordi Ayza (Congrés).\nCampió per equips: Club Escacs Congrés.\nJordi Ayza. Foto: Boletín FCA\nCampionat de Catalunya Juvenil.\nCampió: Javier Sánchez (C.A. Amistat de Premià)\nI Campionat de Catalunya Infantil.\nCampió: Lluís Fornes (Club Escacs Foment Martinenc).\nTambé a l'any 1974 va haver un canvi de president a la Federació Catalana d'Escacs, el canvi de president i junta directiva va ser fonamental pels posteriors i importants canvis que es van produir a la nostra federació. Aquest president va ser en Pere Casajuana, actual president del Club Escacs Barcelona UGA.\nDesprés d'aquesta introducció i d'aquest petit recordatori de l'any 1974, anem a la protagonista principal, la foto.\nA l'esquerra: Vila, Nicolás, Fornés. A la dreta: Julià, Arias, Paredes, Salvo i Ribera. La nena era la filla d'en Vila; he de dir que no estic segur de qui és la persona que surt després d'en Lluís Fornés, però crec que és el germà del Rafael González Maza.\nAquesta va ser la delegació del Foment Martinenc a la "Fiesta Provincial" que cada any enfrontava, a 100 taulers, a una selecció de Barcelona ciutat i una selecció de Barcelona província, amb representació de totes les categories. En aquesta ocasió la ciutat es va impossar a la província per 54½ a 45½.\nLa festa es va desenvolupar en aquesta ocasió a Sant Adrià de Besòs i la foto està feta al restaurant on es va fer el dinar de germanor.\nHan passat molts anys i la memoria es fa complicada però alguna cosa recordo:\nDel Vila, jugador del tercer equip, tinc molt bons records, era una persona molt cordial i vam compartir equip dues temporades.\nDel Nicolás i del Lluís Fornés, els meus records són d'apreci i amistat. Els vaig donar classes i van progressar molt ràpidament. Aquell any 1974 ja eren uns forts jugadors, el Lluís Fornés va quedar primer al campionat de Catalunya infantil i el Nicolás quart.\nEl Julià era un dels veterants (per a nosaltres, el joves, els que tenien més de 30 anys ja eren veterants) que més temps ens va dedicar als joves, em va ensenyar algunes línees molt interessants, guardo un gran record d'ell.\nL'Arias va venir de fora de Catalunya feia poc, potser de Madrid, era primera, però el seu nivell era de primera fort. Jugava linees molt agudes, em va ensenyar algunes, i algunes d'aquestes encara les tinc a la "recamere".\nEn Paredes, que puc dir d'en Paredes? Tan sols coses bones; vaig tenir sempre amb ell una molt bona relació i sempre em va tractar amb molta cordialitat.\nHe de dir que poc abans de la seva mort, ell vivia al barri barceloní de les Corts i jo tinc la meva feina no gaire lluny de la seva casa i de tant en tant ens havíem trobat, sempre em preguntava com estava i em seguia demostrant la seva cordialitat amb mi. He dit al començament de l'article que em recordava perfectament de quan es va fer aquesta foto, i és que en aquell dinar és quan li vaig comunicar al Paredes que deixava el Foment i que fitxava pel Congrés; va ser per a mi un "pal" tenir que comunicar-se'l-ho i per això encara ho tinc a la memòria.\nDel Ribera no puc dir gaire perquè està tot dit, una de les persones més importants a la història dels escacs catalans. No tan sols va ser un dels millors jugadors, sinó que va tenir molt a veure en tants i tants fets i esdeveniments dels escacs catalans que podem dir sense cap por a equivocar-nos que sense ell els escacs catalans no haguessin estat els mateixos. En el pla personal sempre em va cridar l'atenció pel seu tracte senzill i amable.\nSí voleu aproximar-vos a la trajectòria de l'Àngel Ribera us recomano que llegiu els articles d'en Joaquim Travesset; per la meva part us passo aquest dos enllaços: enllaç 1, enllaç 2.\nBé, per ser una sola foto crec que ha donat molt de si, ara després dels anys penso que és una pena que en aquells temps es fessin tan poques fotos relacionades amb els escacs cotidiants. Però és cosa dels temps, ara tot això és molt més fàcil.\nPublicat per Roger Salvo a 19:14\nHola Roger: Com de costum un gran treball de recerca.1974 va ser un any excelent per al Congrés com es pot veure llegint el resum.En quant a la foto vull fer esment d'en Julià un Cavaller del tauler i sobretot d'en Paredes el nostre "cordial enemic"Aquells anys eren d'una enorme rivalitat entre els dos Clubs(Foment i Congrés) que ara ja no existeix.El seu primer equip es clarament superior al nostre i el segón tot i que els varem guanyar estic segur que si haguessim jugat tots també ens haurien guanyat.Tornant al Paredes vaig aconseguir que guanyes una medalla despres del seu traspàs.En el torneig de Festa Major del Congrés vaig preparar un trofeig per al Club guanyador quatre medalles per als jugadors i una pel delegat.Només calia(!!!) que el Foment guanyes el torneig i que no portessin delegat.Ho vaig aconseguir i vaig demanar als amics del Foment que fessin entrega de la medalla a la seva famil-lia-Fins la setmana que vé company!!! Fred\n8 de juny de 2015, a les 12:07\nNo puc estar més d’acord amb el que dius. Si m’ho permets, recordo que poques setmanes abans de la foto, al mes d’agost, a l’Open de Berga, vam jugar per primera vegada tu i jo; vam fer taules, com quasi sempre en partides posteriors.\nÉs curiós que jo vaig fitxar pel Congrés perquè en aquells temps era un club ple de gent jove; però això va propiciar una incipient amistat amb tu, que amb els anys s’ha tornat una gran amistat, res és per casualitat amic meu.\nPer cert, triplet, sí, sí, triplet, ohe! ohe! ohe! Mal que els pesi a alguns actuals amics del Foment.\nSalutacions a tots, visca el Barça, visca l’Espanyol i visca la “Penya”.\n8 de juny de 2015, a les 12:50\nHola, Soc el Nicolás, he trobat això per casualitat i m'ha fet molta il·lusió, perquè conservo molts bons records d'aquella època. Recordo que gràcies a tu en van interessar els escacs i vaig aprendre molt. Encara jugues ? Jo fa uns quants anys vaig tornar a jugar per internet i m'ho estic passant molt bé. Records\n27 de novembre de 2020, a les 18:46