Emili Casademont i Comas: d’agost 2009\nTres quarts de segle del pasdoble «Islas Canarias»\nTres quarts de segle compleix el pasdoble Islas Canarias. Cap a finals del 1934, el músic Josep Maria Tarridas i Barri compongué la cançó que més ha popularitzat arreu del planeta aquest arxipèlag de l’Atlàntic, si bé no s’estrenà fins a començament del 1935, cosa que féu el saxofonista Casanovas. I fou el cantant Ramon Tusquets qui la gravà en disc, per primera vegada, poc temps després.\nEl mestre Tarridas, en escriure Islas Canarias, no havia posat mai els peus a les anomenades illes Afortunades (no ho faria fins al 1950), raó per la qual s’inspirà en uns enregistraments del folklore canari. Per altra banda, i com a fets també curiosos, cal assenyalar que Tarridas conegué la que seria la seva esposa en una sala de ball, mentre una orquestra interpretava el seu pasdoble, i que la filla del matrimoni, la Blanca, arribà al món al so d’Islas Canarias, atès que, en aquell precís moment, l’estaven escoltant, a la clínica, els ocupants de l’habitació del costat.\nJosep Maria Tarridas, nascut a Sant Pol de Mar (Alt Maresme) el 19 de novembre del 1903 (ara fa sis anys, aquesta població commemorà el centenari de l’esdeveniment, amb una sèrie importants d’actes, impulsats, en part, per la seva cèlebre cuinera Carme Ruscalleda), i traspassat a Madrid el 6 de gener del 1992, diada de Reis, fundà a Calella de la Costa, el 1922, la cobla Llevantina, que dirigí durant molts anys, i, posteriorment, a Malgrat de Mar, l’Orfeó La Barretina.\nSant Pol de Mar.- Commemoració del centenari\nde la naixença del mestre Tarridas: entre les personalitats\nassistents, la seva filla Blanca, al centre, i Carme Ruscalleda\nEl mestre Tarridas féu contínues incursions en el camp dels ballables, entre els quals figura el vals per a orquestra i tenora de festa major Nits d’Andorra; en el del cinema, amb peces com Mi barco velero, A la luz de la Luna, etcètera. Mai, però no deixà les sardanes -en compongué més d’un centenar-, tot i residir llargues temporades a la capital de l’Estat, des d’on enviava les seves partitures a Catalunya. A més, cal consignar que Josep Maria Tarridas també escrigué obres simfòniques i una sarsuela, Clavelina, basada en una novel·la de Benito Pérez Galdós, sense oblidar les seves composicions Canarias bendita i Suspiros canarios, per exemple. I sense oblidar tampoc que, del 1940 al 1968, dirigí, a Barcelona, la Banda i Orquestra Simfònica de la Creu Roja. A la Ciutat Comtal, per cert, fou on jo vaig tenir l’oportunitat i el goig de conèixer-lo personalment.\nJa he dit que Islas Canarias ha estat la cançó que més ha popularitzat les Canàries arreu del món, motiu pel qual el mestre Tarridas fou objecte, en vida, de grans homenatges a l’arxipèlag canari, tot nomenant-lo l’Ajuntament de Las Palmas fill adoptiu de la ciutat. Però no he dit encara -i ara ho diré- que, fins al 2003, Islas Canàrias era l’himne d’aquelles illes, utilitzat en tots els seus actes oficials i no oficials. A partir d’aleshores, però, el Govern de la Comunitat Autònoma de Canàries decretà que l’himne oficial canari fos una variant de l’Arroró, amb el consegüent disgust i desaprovació per part de la majoria d’illencs. I d’aquesta manera, el pasdoble Islas Canarias quedà un xic arraconat. Només un xic, insisteixo. Perquè, segons la Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE), es tracta, en l’actualitat, d’una peça musical que continua arrasant a totes les revetlles que se celebren a l’Estat. Altrament, continua també essent l’himne preferit dels canaris, tant els de casa com els que viuen fora de l’arxipèlag, car consideren que exalta a la perfecció, com cap altre, les virtuts i meravelles de la seva terra.\nDeu fer cosa d’uns deu anys, vaig tenir el plaer de parlar, a Ripoll, amb Blanca Tarridas, després d’haver-me-la presentat la meva amiga i col·lega Montserrat Juvanteny. I sabedora, la Blanca, de l’amistat que m’havia unit al seu pare, s’interessà perquè li expliqués coses que, segurament, ella ignorava de l’autor dels seus dies. Així, em preguntà si era veritat que Nits d’Andorra cloïa la programació diària de l’espanyola Radio Andorra, fundada el 1939. Li vaig respondre que sí. Sobretot, durant la seva època inicial, però sempre amb el títol en castellà. I també li vaig dir que, al llarg dels anys 40 i 50, constantment hom podia escoltar com una veu femenina (aquella que deia, fent una cantarella, «!Aquí Radio Andorra, emisora del Principado de Andorra!») anunciava que «a continuación, podrán ustedes escuchar “Noches de Andorra”». Això succeí abans que s’inaugurés al país de la Verge de Meritxell l’emissora de titularitat francesa, que feia alguns programes en català i castellà, anomenada tot primer Ando-radio, després Ràdio de les Valls i, finalment, Sud-radio, estació que, de tant en tant, també oferí als seus oients, escampats igual que la seva rival (des de fa temps, ambdues desaparegudes) per tot el món, Noches de Andorra. O més ben dit, Nits d’Andorra, tal com Tarridas havia titulat el vals. És a dir, anunciant-lo en català, que és la llengua que sempre ha gaudit d’oficialitat al petit país pirinenc, membre avui de ple dret de l’ONU. D’altra banda, Nits d’Andorra fou, l’any 1964, la sintonia d’un programa de caire literari que jo vaig realitzar a Ràdio Girona, quan l’EAJ 38 tenia els seus estudis al vell carrer de la Força.\nA la filla del mestre Tarridas també li vaig explicar que, en determinats moments, la gent havia fet el seu pare fill de Canàries, d’Andorra i, fins i tot, de Banyoles: «Una vegada, per cert, vaig parlar amb el teu pare del cas de Banyoles, que ell desconeixia, i quedà molt sorprès, però de seguida em va assegurar que allò no li desagradava». La Blanca m’agraí que l’assabentés d’aquest fet curiós, que li féu força gràcia. Exprement una mica la memòria, crec recordar que això s’esdevingué cap a les acaballes de la dècada dels tenebrosos anys 40, quan Josep Maria Tarridas s’atreví a compondre una sardana, la titulada La mel al llavis, on, desafiant la prohibició del règim franquista, inclogué un compàs i mig de La Santa Espina, peça que assolí molta popularitat. Sembla que els gironins se’l volgueren «fer seu», al mestre Tarridas, que, ben mirat, ja ho era una mica, atès que l’Alt Maresme pertany al Bisbat de Girona.\nTornant a Islas Canarias, i ja per finalitzar, afegiré que Josep Maria Tarridas i Barri comptà amb un col·laborador, el valencià Joan Picot, que escrigué la lletra del seu famosíssim pasdoble. Al cap d’un temps, però, el grup folklòric canari Los Sabandeños procedí a modificar-la, tot propagant aquest himne popular, que és el que emociona de debò els canaris, tant per les illes Afortunades com per tots els molts països on, amb gran èxit, ha arribat a actuar.\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 11:30 Cap comentari:\nRicard Guanter, corresponsal a l’Escala de l’antic diari gironí «Los Sitios», així ho destaca en un llibre, on ofereix uns bellíssims poemes que «Víctor Català» va dedicar a la ciutat del bisbe Sant Narcís\nEn el seu llibre Caterina Albert, Víctor Català, vista per un escalenc, Ricard Guanter i Flaqué hi explica molts detalls ignorats sobre l’autora de la mundialment cèlebre novel·la Solitud (i dic mundialment cèlebre novel·la, perquè ha estat traduïda als principals idiomes del planeta Terra i, fins i tot, a l’«idioma» dels invidents, el Braille), raó per la qual cal qualificar d’encertadíssim el subtítol que llueix el llibre esmentat: «Allò que les biografies no diuen». I és que una obra així només podia ser elaborada per en Guanter (o bé per en Lluís Albert, que sempre estigué a prop de la seva tia), ja que, arran d’haver anat a entrevistar la il·lustre escriptora del seu poble, per encàrrec de la mítica revista figuerenca i barcelonina Canigó el 1955, s’encetà entre els dos una gran amistat, que féu que Caterina Albert no dubtés a destapar-li la capsa dels seus secrets…\n«Si m’impressionaren moltes coses del seu aspecte físic, molt més ho feren els seus valors morals, que jo ja li vaig endevinar, tot i la meva joventut», diu Ricard Guanter en la introducció del volum, tot afegint que «sobretot em va impactar que ella, ja famosa en aquells moments, es molestés a atendre un “simple aficionat de periodista” amb la bonhomia i el respecte amb què ho va fer». Cal assenyalar que Víctor Català, aleshores, tenia 85 anys i que, com que continuava gaudint de bona salut, encara no s’havia convertit en una «esclava» del llit…\ndel senyor Miñano\nRicard Guanter, en efecte, era llavors un simple aficionat de periodista. Però, convé dir-ho, un simple aficionat de periodista que començava a destacar, motiu pel qual Xavier Dalfó, director de Canigó, li confià la realització d’aquella entrevista. Una entrevista que, com a resultat de les seves sovintejades converses posteriors amb Víctor Català, n’originarien d’altres, que veurien la llum a les pàgines de Los Sitios, l’antecessor de l’actual Diari de Girona. Guanter mai no tingué el més mínim problema per publicar-les íntegres, tot i que aquell diari, l’únic que s’editava aleshores a Girona, pertanyia a la Cadena de Prensa del Movimiento. «Vull dir ben alt que rebia, alliberat de tota ideologia política, un tracte exquisit i molt gratificant del seu director, senyor Miñano», recalca, cosa que els que coneguérem bé Fulgencio Miñano, traspassat en els inicis del 1968, no ens estranya gens, malgrat que, a vegades, hom li critiqués algunes decisions que havia de prendre, si us plau per força, per ordre de Madrid…\nEn la vella col·lecció de Los Sitios, hi podem trobar totes aquelles entrevistes, citades per Guanter en el seu magnífic llibre, i que jo, tot i el temps transcorregut des de llavors, encara puc recordar en bona part. Així, per exemple, retinc a la memòria que, en una d’elles, Caterina Albert declarava que era una enamorada de la ciutat de Girona: «Girona és una ciutat que m’ha simpatitzat sempre i per a la qual sento un atractiu i preferència especials», confessava a Ricard Guanter. Òbviament, tal com aquest remarca en Caterina Albert i Paradís, Víctor Català, vista per un escalenc, l’autora de Solitud es referia a la Girona del seu temps. O sigui, a la Girona antiga, a la de les velles pedres i a la dels monuments antics, a la dels carrers de la Cort Reial, del Ciutadans, de la Força, de les Ballesteries, de l’Argenteria, etc., uns carrers, carrerons i places, presidits per la majestuosa catedral de Santa Maria i l’església de Sant Feliu, la del curiós campanar punxegut i escapçat, que li feien evocar les ciutats d’Àvila, Segòvia, Salamanca…\nAfirma Guanter que Víctor Català portava Girona dins el cor. I així ho posa de manifest el fet que Caterina Albert dediqués a la ciutat dels quatre rius una colla de bellíssims i inspirats poemes, alguns d’ells escrits durant les estades que hi féu, on tenia molt bons amics -Joaquim Pla i Cargol, Josep Grahit i Grau, etc.-, amics als quals, una vegada, per mitjà de Los Sitios, agraí les moltes consideracions que, en diversos moments de la vida, havien tingut envers la seva persona.\nUn d’aquells poemes és aquest:\n«Jo t’aimo Girona, la de mils encisos/ que en tu es condensen en un sol encís;/ Jo t’aimo Girona, d’amors indivisos;/ Jo t’aimo Girona, la de Sant Narcís.»\nI un altre -formosíssim, sens dubte-, escollit a l’atzar, diu així:\n«Girona antiga és noble com una posta d’or./ Té flaires de museu i quietuds d’arxiu…/ És un passat present, un quelcom mort que viu…/ Sarcòfag cisellat que a dins sent batre un cor./ Pels alts carrers estrets davalla la claror/ com un ruixat de cendra òrfena de caliu./ Tot frec de peus retruny amb so profanador./ Com aus misterioses voleien els manteus/ a vols silenciosos, entorn dels nius sagrats./ I van passant devotes, com grans desenfilats/ d’un perennal rosari, en busca de llurs creus,/ mentre en l’ambient, on suren vetustes pietats/ s’esborra fins la idea que hi ha al món ateus.»\nPer altra banda, no pot oblidar-se que Víctor Català situà l’acció de la seva novel·la Un film, inclosa a les seves Obres Completes, editades el 1972, primer a Girona i, després, a Barcelona. El seu protagonista, en Nonat, volia saber qui eren els seus veritables pares i visqué tot un seguit de peripècies, un cop sortit de l’Hospici de Girona, on transcorregueren els primers anys de la seva agitada existència.\nNotícia de l’òbit a\n«Figueres, tres de la tarda»\nCaterina Albert i Paradís morí el 27 de gener del 1966. I poques hores més tard, jo, a través de l’avui desapareguda Ràdio Popular de Figueres (emissora que depenia del Bisbat de Girona i, en conseqüència, la censura del règim franquista quasi no l’afectava), vaig parlar d’ella. Concretament, ho vaig fer en el meu programa Figueres, tres de la tarda (després convertit en L’Hora de Catalunya), el primer realitzat diàriament en català a la Radiodifusió espanyola després del 1939.\nConservo aquell escrit, on, d’entrada, deia el següent: «Ha mort Víctor Català. Glòria autèntica de les lletres catalanes. Aquestes lletres que, amb l’òbit de la molt il·lustre escriptora i poetessa de l’Escala, s’han vestit totes de dol. Aquestes lletres, estimats oients, que ploren amb gran desconsol, perquè han perdut una ploma realment brillant. Una ploma inspiradíssima. Una ploma extraordinària. Víctor Català ens ha deixat. Als seus 96 anys. La Parca, que des de feia uns dies es passejava tota amenaçadora entorn del llit de la venerable velleta de cabells argentats, ha segat amb un cop de dalla el fil d’una existència gairebé centenària. Poca estona després, les campanes de l’església parroquial de l’Escala han fet escoltar el seu melanconiós so. Caterina Albert, ben a prop d’aquesta última mitjanit, ha lliurat la seva ànima al Pare. I la notícia, en escampar-se ràpidament, ha sembrat de tristor tota la terra catalana…».\nL’esquela a «Los Sitios»,\nen català pels pèls\nL’enterrament de Víctor Català, efectuat el 29 de gener, diada, aleshores, de Sant Francesc de Sales, patró dels periodistes, constituí, conforme consigna Guanter, una gran manifestació de dol. I cal remarcar un detall important. Un detall que em permeto afegir a l’esplèndid llibre escrit per Guanter: l’esquela mortuòria de Caterina Albert (a qui, per cert, el règim franquista titllava d’«eminentemente catalanista», encara que no de «separatista») aconseguí aparèixer publicada en català a Los Sitios pels pèls, ja que, quasi immediatament després, una ordre de Madrid manava que «todas las esquelas deberán ser publicadas única y exclusivamente en español». O, potser, en lloc de «en español», deia «en la Lengua del Imperio» o «en cristiano», no ho recordo bé…\n(*) Emili Casademont i Comas, membre del Col·legi\nde Periodistes de Catalunya, és articulista\n(Llibre-programa de la Festa Major\nde l’Escala 2009)\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 17:50 Cap comentari:\nEnguany es compleix el centenari de la naixença d’Irene Polo, la gran periodista catalana de l’època de la Segona República Espanyola. I és per aquesta raó que vull recordar-la, després d’haver «aparegut», ara fa un any i mig, en els capítols de la minisèrie Els diaris de Pascual, emesa per TV3, on despertà moltíssima curiositat. Com també vull recordar Margarida Xirgu, l’exímia actriu, que tant estigué lligada a la vida de la Irene -en els últims temps de la periodista-, amb el desig i l’esperança de poder aportar algun detall nou a les seves respectives biografies.\nIrene Polo, nascuda a Barcelona en el si d’una família de condició força humil, des de molt joveneta es veié obligada a posar-se a treballar, per tal de mantenir la seva mare, que havia enviudat, i les seves dues germanes petites. Això, però, no fou cap obstacle perquè, en les hores lliures, es formés intel·lectualment com a autodidacta. Així, la Irene, quan encara no tenia 20 anys, ja escrivia a la premsa, feina que compaginava amb d’altres treballs, com el de portar la publicitat de la productora cinematogràfica Gaumont.\n«Era una dona cosmopolita, moderna i progressista, la Polo». Aquesta és la definició que en fa -i molt encertadament, per cert- el llibre Irene Polo, la fascinació del periodisme (Quaderns Crema, Barcelona 2003), volum que recull tota la seva producció periodística en català. La Irene fou redactora dels més importants diaris barcelonins dels anys 30 (La Humanitat, fundat per Lluís Companys; La Rambla, L’Opinió, L’Instant, Última Hora, etc.), així com, per exemple, dels setmanaris Imatges i Mundo Gráfico, aquest darrer editat, en castellà, a Madrid. Lluitadora incansable a favor dels drets laborals, impulsà la creació, a la Ciutat Comtal, de l’Agrupació Professional de Periodistes, de caire sindical, de la qual ella fou vicesecretària del 1933 al 1935. I, per altra banda, convé destacar que Irene Polo conreà tots els gèneres periodístics, tot arribant a innovar el de l’entrevista, «amb tècniques que presagiaven la immediatesa de la ràdio i la televisió», tal com bé diu Josep Maria Casasús a les pàgines de la seva obra Periodisme que ha fet història (Diputació de Barcelona-Col·legi de Periodistes de Catalunya - Barcelona 1991).\nEl meu recordat amic Andreu Avel·lí Artís i Tomàs (més conegut per Sempronio, el pseudònim periodístic que utilitzà quasi sempre), cronista oficial de Barcelona, m’explicà una vegada que Irene Polo, que posseïa unes excepcionals qualitats periodístiques, «assistia a les assemblees del sindicat de la CNT-FAI, desafiant les seves amenaces, a fi de denunciar la manipulació que aquell sindicat feia de les reclamacions dels obrers i de les obreres». I també Sempronio em confessà que la Irene estigué uns mesos sense adreçar-li la paraula, ja que, en una conversa que mantingué amb ella, a la sala de redacció del rotatiu en què aleshores els dos treballaven plegats, li «engaltà» que ja sabia que era lesbiana, cosa que ningú no ignorava…\nEn efecte, Irene Polo era lesbiana. I a la població del Port de la Selva (Costa Brava), on solia anar de tant en tant durant els mesos d’estiu, tothom ho sabia. És més: diuen que solia banyar-se tota nua a la platja, procurant exhibir-se més davant les dones que no pas davant els homes. La que no es podia qualificar de lesbiana, tot i relacionar-s’hi molt (com també es relacionava molt amb els homosexuals, entre els quals figurava Federico García Lorca), era Margarida Xirgu. Això, almenys, és el que afirmen els seus familiars o descendents més directes. I també ho afirmà el seu segon marit, Miquel Ortín, quan, ja vidu, tornà a l’Estat espanyol. La Generalitat de Catalunya, l’any 1988, repatrià les despulles de la gloriosa actriu, morta i enterrada al seu exili de Montevideo (Urugai) el 1969, per tal que rebessin definitiva sepultura a Molins de Rei, localitat on ella havia obert els ulls a la vida. Una repatriació, per cert, de la qual tingué cura el meu cosí germà Antoni Comas i Baldellou, conseller de Benestar Social, en temps del Govern de CiU, presidit per Jordi Pujol.\nIrene Polo s’havia enamorat bojament de la Xirgu. I féu mans i mànigues per poder-la acompanyar, com a secretària, en una gira per Amèrica del Sud, que no tindria retorn per a cap de les dues, ja que coincidí amb l’esclat de la Guerra Civil espanyola. La Polo, poc abans d’embarcar, el 29 de gener del 1936, substituí Federico García Lorca (que renuncià a fer el viatge, cosa que, al final, li costaria la vida), i, aprofitant l’escala que el vaixell, l’Orinoco, féu a La Corunya, entrevistà el polític Santiago Casares per al rotatiu Última Hora, entrevista que sortí publicada, a la portada del diari, el 5 de febrer.\nTres anys treballà Irene Polo per a la companyia de teatre de Margarida Xirgu. I, un cop dissolta aquesta, es domicilià a Buenos Aires (inicialment, l’actriu ho féu a Xile, pel seu compte), on es dedicà a fer de traductora de francès per a un parell d’editorials, vivint amb la seva mare i les seves germanes, que havien aconseguit fugir de l’Espanya franquista. A partir de l’any 1941, la Polo entrà en una etapa de gran desànim i depressió que «la va portar a posar fi a la seva vida, el 3 d’abril del 1942, quan tan sols tenia 33 anys», conta Elvira Altés a Les periodistes dels temps de la República, obra editada pel Col·legi de Periodistes de Catalunya l’any 2007. Irene Polo, segons tot sembla indicar, no pogué superar el dolor que li causà el fet que el seu amor per la Xirgu no fos correspost.\nS’ignora com rebé Margarida Xirgu (que, per cert, dels dos als sis anys residí a Girona, abans d’instal·lar-se amb la seva família a Barcelona) la tràgica notícia del suïcidi de la Polo. Tot fa suposar, però, que ho lamentà profundament. És clar que el que de debò lamentà profundament la Xirgu fou l’assassinat, per part dels franquistes, del seu gran i admirat amic Federico García Lorca. I no era per a menys, atès que li havia estrenat una bona colla d’obres importants, com Mariana Pineda, per exemple, amb decorats de Salvador Dalí, l’any 1927, a la Ciutat Comtal. Per acabar, cal consignar que Margarida Xirgu, com a homenatge pòstum a Lorca, intervingué en la pel·lícula Bodas de sangre, filmada a l’Argentina, a finals del 1938, i basada en el text escrit pel cèlebre i tan dissortat poeta granadí...\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 15:53 2 comentaris:\n<>Fundada ara fa 30 anys, va destacar per la seva lluita a favor de la llibertat d’expressió, abans de crear-se el Col·legi de Periodistes de Catalunya (CPC), al qual els seus membres es van integrar, i de cancel·lar-se el Registro Oficial de Periodistas (ROP) d’iniciació feixista, controlat per la Federación de las Asociaciones de Prensa de España (FAPE)\n<>Va ser l’única Unió de Periodistes, reconeguda oficialment, que hi va haver al territori català i va comptar amb el suport de l’inoblidable Manuel Bonmatí, president de l’Associació de la Premsa de Girona\n<>Va cofundar la Federación de Uniones de Periodistas de España (FUPE), adherida a la IOJ, que van presidir Eduardo Sotillos, fins que va ser nomenat portaveu del Govern del PSOE, i Iñaki Gabilondo\nLA UNIÓ DE PERIODISTES de les Comarques Gironines nasqué l’any 1979 i fou l’única associació democràtica de periodistes, fet reconegut oficialment, que, després del règim dictatorial del general Franco, existí a Catalunya. Tenia la seva seu al carrer Mercaders, 12, de Girona. Els seus fundadors foren Emili Casademont, director del bisetmanari 9 País; Jaume Sureda i Prat, redactor del diari Los Sitios i director més tard del Diari de Girona; Jaume Teixidor, redactor d’El Correo Catalán; i l’advocat Josep Maria Ametlla i Peris, fill de l’il·lustre periodista i polític Claudi Ametlla i col·laborador de l’antiga agència de notícies Fabra.\nEn iniciar-se l’any 1980 se celebrà, a Figueres, la constitució oficial de la Unió de Periodistes de les Comarques Gironines, en el decurs d’un acte al qual assistí Manuel Bonmatí i Romaguera, president de l’Associació de la Premsa de Girona.\nLa Unió de Periodistes de les Comarques Gironines fou una de les fundadores de la Federación de Uniones de Periodistas de España (FUPE), adherida a la International Organization of Journalist (IOJ), i els seus presidents foren Eduardo Sotillos, que dimití en ser nomenat portaveu del Govern del PSOE, i Iñaki Gabilondo.\nA finals de l’any 1985 es creà el Col·legi de Periodistes de Catalunya (CPC), al qual s’integraren els membres de la Unió de Periodistes de les Comarques Gironines. I amb la cancel·lació del Registro Oficial de Periodistas (ROP) d’iniciació feixista, feta en aquella mateixa època, s’acabà una situació vergonyosa i discriminatòria que havia durat més de quatre dècades, en el decurs de la qual moltíssims professionals del periodisme d’arreu de l’Estat espanyol (en bona part, per motius polítics) no estaven reconeguts com a periodistes pel règim franquista. D’aquesta manera, la Federación de las Asociaciones de la Prensa de España (FAPE), perdé el ROP, que controlava, i deixà de concedir carnets oficials de periodista.\nJ. C. i P.\nManuel Bonmatí, un home liberal\nMANUEL BONMATÍ, periodista, banquer i polític (Girona 1903-1981), nasqué en una casa avui enderrocada a la cantonada del pont de Pedra. Visqué sempre a l’antiga plaça del Gra, avui carrer de Sant Francesc, i tingué el despatx de banquer i corredor de comerç a la casa de la plaça del Vi que fa cantonada amb el carrer de Ciutadans. Redactor i més tard director del Diari de Girona, fou després cronista d’economia -Tácito- i d’esports -Gol- del diari Los Sitios. Regidor de l’Ajuntament per la Lliga Regionalista, fou primer tinent d’alcalde i després alcalde durant la República. En ple franquisme fundà i dirigí el setmanari Presència, plataforma de resistència democràtica i catalanista. Fou reelegit reiteradament pels periodistes com a president de l’Associació de la Premsa de Girona.\n(Apunts biogràfics de Narcís-Jordi Aragó, darrer\npresident de l’Associació de la Premsa de Girona\ni primer president del Col·legi de Periodistes de\nCatalunya, demarcació de Girona)\nArticle publicat al programa de la III Trobada de la Unió de Periodistes de les Comarques Gironines, celebrada a Girona el 30 de gener del 1982:\nERA EL NOSTRE PRESIDENT\nCONEIXIA Manuel Bonmatí de tota la vida. De petit, el seu nom ja m’era familiar. I és que el meu oncle Antoni, germà de la meva mare, havia treballat amb el senyor Manel (així, amb respecte, l’anomenà sempre tothom) a la Banca de don Carlos Martínez, situada a la gironina plaça del Vi, tan vinculada a la biografia del mestre de periodistes que acabem de perdre. Parlo, és clar, de fa una colla d’anys.\n--Sí -em deia encara no fa gaire Bonmatí-; el teu oncle i jo vam ser companys de treball. Érem molt jovenets. Dos marrecs. En Comas i jo vam entrar de meritoris gairebé plegats al Banc. I ens repartíem la feina assignada als aprenents… Per cert, què fa? No l’he vist més. Dóna-li records.\nLa vida aviat els separà. El meu oncle, pare de l’actual i conegut tinent d’alcalde de Barcelona -l’Antoni Comas, de Convergència-, se’n va anar a la Ciutat Comtal i va seguir la “carrera” ferroviària. Vull dir amb això que ingressà, mitjançant unes oposicions, al servei d’intervenció de la companyia o empresa que avui s’anomena Renfe, d’on es jubilà fa alguns anys. El senyor Manel, en canvi, es quedà a Girona (preparava unes oposicions per al Banc d’Espanya, segons creu recordar el meu oncle), i ja tots sabem la carrera que hi va fer com a banquer, corredor de comerç, periodista…\nManuel Bonmatí (i me’n vaig directament al tema que vull tractar) era un home que “comprenia” la professió periodística. L’havia viscuda ja intensament abans de la guerra. I estava molt per damunt dels “capricis” que la dictadura franquista, per tal de controlar la informació, imposà en el món de la premsa de l’Estat espanyol, prenent com a model el sistema mussolinià. Val a dir que el senyor Manel era molt liberal.\nQuan, tot seguint l’exemple d’altres “províncies”, encapçalades per la de Madrid, vam crear a Girona la Unió de Periodistes (cal recordar que les Unions sorgiren bàsicament davant la marginació i el menyspreu a què es veien sotmesos moltíssims professionals, perquè no figuraven inscrits en un registre oficial d’iniciació feixista), Manuel Bonmatí no tingué cap inconvenient d’assistir a l’acte de constitució de la nostra associació, malgrat que era el president de l’altra. Fou el nostre convidat d’honor i la persona que, per la seva experiència, sabé donar-nos savis consells. Per això, puc afirmar que, gràcies una mica a la seva col·laboració -la col·laboració de qui en teoria era el nostre rival o enemic-, la Unió de Periodistes de les Comarques Gironines nasqué amb gran força i entusiasme. I és que el el senyor Manel, ja ho he dit abans, era un home que, amb el seu extraordinari sentit liberal i democràtic de les coses, entenia perfectament, tal com s’ha d’entendre, la professió periodística. Una professió sacrificada i dura que, deixant de banda títols i carnets oficials, només pot ser avalada pel treball de qui l’exerceix.\nSempre, després de la creació de la nostra UP, vaig estar en contacte amb ell. Algun cop, fins i tot, coincidírem convidats en actes o festes. El senyor Manel com a president de l’Associació de la Premsa i jo com a president de la Unió de Periodistes. Manuel Bonmatí, en tot moment, s’interessava per la nostra marxa, per la nostra problemàtica… L’última vegada que ens vam veure fou el dia 29 de juny, en ocasió de la inauguració de les noves instal·lacions de Punt Diari. I, un cop més, em preguntà per l’assumpte del pacte que fa gairebé un any signàrem les Unions de Periodistes, CC.OO i UGT amb les Associacions de la Premsa, pacte que pretén agrupar-nos a tots en una sola associació, però que està topant amb moltes dificultats (la FAPE vol continuar monopolitzant el mot “periodista”) i que sembla que costarà un xic de tirar endavant…\n--Hem de mirar -em deia- que tots anem units; que hi hagi bona avinença entre tots els periodistes. Tots som companys i hem de ser amics…\nMentre parlàvem, algú se’ns apropà i va demanar-nos: “Què diuen els dos presidents dels periodistes gironins?”, a la qual cosa jo vaig respondre, referint-me al senyor Manel, que a Girona només n’hi havia un, de president dels periodistes… I crec que ho vaig encertar plenament. Perquè, tant Juli Molons com Jaume Teixidor, tresorer i secretari, respectivament, de la nostra UP, ara, en produir-se l’òbit d’en Bonmatí, han lamentat la seva pèrdua, amb unes paraules molt significatives:\n--Era el nostre president. El president de tots els periodistes gironins…!\nUnes paraules que, en sentir-les, em van fer pensar -i encara hi continuo pensant- en Luis María Ansón, president de la Federación de Asociaciones de la Prensa de España. El senyor Ansón, el mes d’octubre proppassat, i en el transcurs de l’acte de la signatura a Madrid del pacte que ja he esmentat, després d’interessar-se per les relacions existents a Girona entre la Unió i l’Associació, problema gravíssim en moltes altres “províncies”, em digué:\n--!Ojalá pudiéramos contar con muchos Bonmatíes…!\nI és que, només amb homes com el recordat Manuel Bonmatí i Romaguera, la professió periodística a l’Estat espanyol podria arribar a assolir el nivell de democratització de què gaudeixen tots els països lliures del món…\n(President de la Unió de Periodistes\nde les Comarques Gironines)\n“Punt Diari”, de Girona\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 15:36 Cap comentari:\n«Víctor Català» i la Girona que li tenia el cor robat\nL’any 1955, Ricard Guanter i Flaqué, per encàrrec de Xavier Dalfó, director-editor aleshores de la recordada revista figuerenca-barcelonina Canigó (més tard, fou Isabel-Clara Simó, la seva esposa, qui la dirigí), anà a entrevistar Caterina Albert i Paradís, Víctor Català, l’autora de la célebre i traduïdíssima novel·la Solitud, guardonada ara fa exactament un segle amb l’important premi Fastenrath. Caterina Albert, nascuda i traspassada a l’Escala, encetà la llista d’escriptors i poetes de l’Estat espanyol que se n’han fet mereixedors. El segon, un any després, és a dir, el 1910, fou Joan Maragall, gràcies a la seva obra Enllà.\n«Si m’impressionaren moltes coses del seu aspecte físic, molt més ho feren els seus valors morals, que jo li vaig endevinar, tot i la meva joventut», explica Guanter, en el seu llibre Caterina Albert, Víctor Català, vista per un escalenc, subtitulat «Allò que les biografies no diuen», publicat per l’Ajuntament de l’Escala i CCG Edicions el 2006. I afegeix que «sobretot, em va impactar que ella, ja famosa en aquells moments, es molestés a atendre un simple aficionat de periodista amb la bonhomia i el respecte amb què ho va fer». Víctor Català tenia llavors 85 anys, continuava gaudint de bona salut i, en conseqüència, encara no s’havia convertit en una «esclava» del llit…\nEfectivament, Ricard Guanter era aleshores un simple aficionat de periodista. Però, convé dir-ho, un simple aficionat de periodista que començava a destacar, motiu pel qual en Dalfó li confià la realització d’aquella entrevista. Una entrevista que, com a resultat de les seves sovintejades converses posteriors amb la seva veïna Víctor Català, n’originarien d’altres, que veurien la llum a les pàgines de Los Sitios, l’antecessor de l’actual Diari de Girona. L’amic Guanter mai no tingué el més mínim problema per publicar-les íntegres, tot i que aquell diari, l’únic que s’editava llavors a la ciutat de Girona, pertanyia a la Cadena de Prensa del Movimiento. «Vull dir ben alt que rebia, alliberat de tota ideologia política, un tracte exquisit i molt gratificant del seu director, senyor Miñano», recalca, cosa que els que coneguérem bé Fulgencio Miñano Ros (com ara jo, per exemple, que vaig ser-ne amic, a part de col·laborar al seu mitjà), traspassat prematurament en iniciar-se el 1968, no ens estranya gens ni mica, malgrat que, a vegades, hom li critiqués algunes decisions que havia de prendre, si us plau per força, per ordre de Madrid.\nEn la vella col·lecció de Los Sitios, hi poden trobar totes aquelles entrevistes, citades per Guanter en el seu magnífic llibre, i que jo, tot i el temps transcorregut des de llavors, encara puc recordar en bona part. Així, per exemple, retinc a la memòria que, en una d’elles, Caterina Albert declarava que era una enamorada de la ciutat de Girona: «Girona és una ciutat que m’ha simpatitzat sempre i per a la qual sento un atractiu i preferència especials», confessava a Ricard Guanter. Òbviament, tal com aquest remarca en Caterina Albert i Paradís, Víctor Català, vista per un escalenc, l’autora de Solitud es referia a la Girona del seu temps. O sigui, a la Girona antiga, a la de les velles pedres i a la dels monuments antics, a la dels carrers de la Cort Reial, del Ciutadans, de la Força, de les Ballesteries, de l’Argenteria, etcètera, uns carrers, com també carrerons i places, presidits per la majestuosa i imponent Catedral de Santa Maria i l’església excol·legiata de Sant Feliu, la del curiós campanar punxegut i escapçat, que li feien evocar les ciutats d’Àvila, Segòvia o Salamanca.\nRicard Guanter afirma que Víctor Català portava Girona dins el cor. I així ho posa en relleu el fet que Caterina Albert dediqués a la ciutat dels quatre rius una colla de bellíssims i inspirats poemes, alguns d’ells escrits durant les estades que hi féu, on tenia molt bons amics (Joaquim Pla i Cargol, Josep Grahit i Grau, etc.), amics als quals, una vegada, per mitjà de Los Sitios, agraí les moltes consideracions que, en diversos moments de la vida, havien tingut envers la seva persona. Un d’aquells poemes és aquest: «Jo t’aimo Girona, la de mils encisos/ que en tu es condensen en un sol encís;/ Jo t’aimo Girona, d’amors indivisos;/ Jo t’aimo Girona, la de Sant Narcís».\nI un altre poema, escollit a l’atzar per en Guanter, diu així: «Girona antiga és noble com una posta d’or./ Té flaires de museu i quietuds d’arxiu…/ És un passat present, un quelcom mort que viu…/ Sarcòfeg cisellat que a dins sent batre un cor./ Pels alts carrers estrets davalla la claror/ com un ruixat de cendra òrfena de caliu./ Tot frec de peus retruny amb so profanador./ Com aus misterioses voleien els manteus/ a vols silenciosos, entorn dels rius sagrats./ I van passant devotes, com grans desenfilats/ d’un perennal rosari, en busca de llurs creus,/ mentre en l’ambient, on suren vetustes pietats/ s’esborra fins la idea que hi ha al món ateus».\nD’altra banda, no es pot oblidar que Víctor Català situà l’acció de la seva novel·la Un film, inclosa a les seves Obres Completes, primer a Girona i, després, a Barcelona. El seu protagonista, en Nonat, volia saber qui eren els seus autèntics pares i visqué tot un seguit de «peripècies», un cop hagué sortit de l’Hospici de Girona, lloc on transcorregué l’època inicial de la seva agitada existència.\nCaterina Albert i Paradís rebé la visita de la Parca el 27 de gener del 1966, a l’avançadíssima edat de 96 anys. El seu enterrament, efectuat el 29, que era aleshores la diada de Sant Francesc de Sales, el nostre patró -el patró dels periodistes, diada molt celebrada en aquell moment-, constituí, confome bé consigna Guanter, una gran manifestació de dol. I cal remarcar un detall important. Un detall que em permeto afegir al seu interessantíssim llibre: l’esquela mortuòria de Caterina Albert (a qui, per cert, el règim franquista titllava d’«eminentemente catalanista», encara que no de «separatista») aconseguí aparèixer publicada en català a Los Sitios pels pèls, ja que, quasi immediatament després, una ordre de Madrid manava que «todas las esquelas deberán ser publicadas única y exclusivamente en español». O, potser, en lloc de «en español», deia «en la Lengua del Imperio» o «en cristiano». Sincerament, no ho recordo. El que sí recordo -i, a més, a la perfecció- és que Víctor Català sempre afirmava que la ciutat de Girona (la Girona del seu temps, s’entén) li tenia el cor robat…\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 19:17 Cap comentari:\nFou la matinada del 3 d’agost del 1492, quan Cristòfor Colom salpà de l’antic port empordanès de Pals, després que, el dia abans, els mariners que l’almirall havia reclutat embarquessin a la Pinta, la Niña i la Santa María. Per aquest motiu, i per segon any consecutiu, la regidoria de Cultura de l’Ajuntament de Pals, el Cercle Català d’Història i l’empresa Xecna, aquest cap de setmana, que coincideix amb la Festa Major de la vila palsenca, homenatgen Colom i la Marina Catalana, alhora que recreen, al carrer i a la platja, la històrica sortida del famós navegant cap al Nou Món.\nI és que ja es pot donar com a segur que Cristòfor Colom no inicià pas l’aventura del descobriment d’Amèrica des del port andalús de Palos de Moguer (Huelva), malgrat el que diu la versió oficial espanyola. Així, per exemple, un insigne investigador veneçolà, Rafael Marrón González, a l’important diari Correo del Caroní, de Ciudad Guayana, fa un parell d’anys afirmava el següent: «En el año 1492, Palos de Moguer no existía. Existía Palos y existía Moguer. Palos jamás ha sido un pueblo amurallado. Si traducimos el nombre de Palos al catalán, nos encontramos con Pals, que, en 1492, no sólo tenía puerto, sinó también astilleros y, en aquel entonces, era la mayor potencia marítima de Occidente, que imponía sus leyes en todo el Mediterráneo a través de sus consulados.» I són moltíssims els investigadors de prestigi que opinen igual que Marrón. A més, hi ha una obra pictòrica molt clara de Dalí sobre el tema.\nPer la seva banda, el francès Jacme A. Cornet assenyala, en el seu llibre Cristòfor Colom, el corsari (Pagès editors), que dues de les tres caravel·les duien altres noms: la Niña, el de Santa Clara, i la Santa Maria, que més que una caravel·la era una nau (la nau on viatjava Colom), el de Marigalante. En un document antic, per cert, la Niña, caravel·la propietat dels germans Eanes Pinson, uns portuguesos establerts des de feia temps a l’Empordà, hi apareix això: «(…) a bordo de la Niña, que ha por nombre Santa Clara…», cosa que evidencia que, aquest últim, era el seu nom autèntic. I pel que respecta a la Marigalante, Luis Higuera Soldevilla, indica, en un article publicat el 28 d’octubre del 2004 a la Revista Naval, editada a El Ferrol, que «La nao Santa María, llamada antes Marigalante o María Galante, era propiedad de Juan de la Cosa, natural de Santoña (Santander), que se dedicaba con ella al comercio marítimo. La Marigalante fue construída en algún puerto del Cantábrico. O, según determinadas versiones, en alguno de Galicia, razón por la que muchos la llamaban la Gallega. De la Cosa, tras ceder esta embarcación a Colón, junto con la Pinta, la denominó simplemente la Nao». En canvi, segons consta en diversos documents de l’època, els mariners que participaren en la primera anada al Nou Món sempre donaren a l’embarcació el nom de Marigalant (cosa d’allò més lògica, atès que, en la seva majoria, eren catalans), malgrat que Cristòfor Colom, abans d’emprendre aquella aventura, la volgué rebatejar, sense èxit, anomenant-la Santa María.\nLa Marigalant, el 25 de desembre del 1492, es perdé. La nau capitana embarrancà en els sorrals de la costa d’Haití -i d’això, encara encara en parlen molts haitians-, on naufragà i s’abandonà. Les seves fustes, però, s’utilitzaren per construir un fortí que s’anomenà Natividad, lloc on Colom, que hagué de retornar a Espanya a bord de la Pinta, deixà una quarantena d’homes, els quals foren vilment assassinats. I, en record i homenatge a la difunta embarcació, l’almirall, en el segon viatge que realitzà a Amèrica, donà el nom de Marigalante (i no pas el de Santa María) a una de les petites illes de les Antilles, nom que, posteriorment, seria substituït per un altre, cosa que també passaria amb els noms i cognoms -catalans i portuguesos- que figuraven a les llistes dels mariners de les tres caravel·les.\nAquesta és la història real de la nau Marigalante o Marigalant, que la història oficial anomena Santa María. Una història oficial que converteix una gesta catalana en una gesta castellana, tot afirmant, a més, que l’almirall es deia Cristóbal Colón i que era originari de Gènova (Itàlia), quan el citat Cornet i d’altres investigadors han arribat a establir que Colom nasqué a Girona, el 24 de juny del 1438, i que era fill il·legítim del canonge Francesc Colom i Bertran -futur president de la Generalitat de Catalunya- i de la seva serventa Caterina de la Cavalleria. D’altra banda, també asseguren que el referit canonge el donà en adopció al esposos Dídac Colom, cosí seu, i Maria de la Concepció Sacosta (hi ha un document a l’Arxiu Diocesà de Girona que ho prova), els quals s’emportaren el nen a l’illa de Gènova, on vivien, illa situada a l’aleshores cabalós riu Ebre, davant de Tortosa, avui unida a aquesta ciutat, formant el barri de Ferreries. Així mateix, els investigadors diuen que, durant un temps, el petit Colom residí a casa dels seus parents de Tarroja de Sagarra, circumstància que ha motivat que alguns el facin fill d’allà.\nSobre la descoberta del Nou Món protagonitzada pel gironí Cristòfor Colom (en realitat, es deia Joan Baptista, però, per motius de tipus polític i de pirateria, es canvià aquest nom pel de Cristòfor), Salvador Dalí pintà, com he dit, un quadre bellíssim -un olí realment espectacular-, entre el 1958 i el 1959, que es troba actualment al Museu Dalí de St. Petersburg (Florida, USA). En aquesta obra, titulada El somni de Cristòfor Colom, hi ha tot de banderes catalanes (senyeres) i de pals (pals que volen indicar que la pobra Marigalant, la Pinta i la Santa Clara salparen del port de Pals), així com la figura d’un eclesiàstic d’alta categoria, inspirada en el bisbe sant Narcís, patró de Girona (eclesiàstic que vol significar que el pare biològic del navegant era un clergue molt important), i el campanar punxegut i escapçat de l’església gironina de Sant Feliu, un dels gran símbols de la ciutat natal de Joan Baptista Colom. Tot això és el que propi pintor, atenent la meva petició, un dia tingué la gentilesa d’explicar-me a Portlligat, tot fent-se’n ressò, en diverses ocasions, La Vanguardia. D’altra banda, convé recordar que una de les empleades del citat Museu Dalí de St. Petersbug declarà al Diari de Girona, deu fer cosa d’un parell d’anys, que «nosaltres tenim diverses proves de la identitat girona d’en Colom». I cal creure-ho. Com també cal creure que les denominades Caravel·les del Descobriment salparen el 3 d’agost del 1492 de l’important, i des de fa temps desaparegut, port de Pals d’Empordà.\nAquesta nau, la “Santa María”, era, en realitat, la “Marigalante” o “María Galant”, a la qual els mariners -la majoria catalans- sempre li donaren el nom de “Marigalant”\nPublicat per Emili Casademont i Comas a les 10:22 3 comentaris:


Nadal, els valencians i el rei borbó | Ulisses20\nNadal, els valencians i el rei borbó\nPublicat el 26 de desembre de 2017 per adasi\nPer Nadal, les televisions submises i les espanyoles, fins i tot les valencianes que encara no tenen televisió, bavegen pel discurset del borbó, De normal, un munt de tòpics i rutines buides de com s’estima els espanyols, aquell babau, que no el treu de l’avorriment que hom espera. Llàstima el desaprofitament mediàtic que significa adreçar-se a un públic, amb tots els mitjans als peus.\nPerò enguany n’hi havia un què, deien, una segona oportunitat per adobar el desastre d’aquell discurs bel·licista contra Catalunya que fa fer el xicot en el mes d’octubre. I sobretot tenia l’oportunitat, el borbó, d’arreglar l’amenaça del 155 contra els valencians. Però ca, impossible, aquells ximples viuen en el seu món de ximples i de borbons, que es pensen que el món perd el cul per aplaudir-los, facen que facen, però s’equivoquen de mig a mig: malgrat que n’hi ha que perden el cul, la dreta, l’extrema dreta, els comuns de Barcelona i els pokemons d’espanya.\nEl borbó demana conciliació, germanor, tota la pesca vomitiva d’un discurs buit més fals que la fusta de paulònia. El que ell demana realment és que continuem pagant-li milions d’euros, molts milions, per viure per damunt de les possibilitats dels reietons, el que vol és que li permetem de continuar els negocis d’armes, que li permetem de tenir lliure una família de creminals, que li ho permetem tot com si no fórem una democràcia, sinó una bufa, una llufa, mentre ell callava i permetia tota la corrupció del pp, que ves si n’hi ha hagut i n’hi ha…\nAls valencians què ens demanes, reietó, carbó o sutja? Desprès que Montoro ens ha intervingut l’economia, desprès que ens heu putejat l’escola, ens heu assetjat la sanitat, després que tenim el pitjor finançament de l’estat, que ens heu robat la dignitat, presentant comptes falsos a Europa que ara voleu fer-nos pagar, tu, borbó, i els teus ascolans del pp, ens demaneu germanor?, conciliació?, espanyolisme?\n—Cagonlhòstiaputa, si n’hi ha pocavergonyes! I inútil, inútils n’hi ha a cabassos!.


Medicaments a casa | Consumer\nPer guardar de manera correcta les medicines a casa cal tenir en compte unes normes de conservació\nPer Montse Arboix 25 de febrer de 2015\nAl 77% dels entrevistats en l’última enquesta sobre ús i consum de medicaments realitzada per EROSKI CONSUMER els sobren medicines una vegada acaben el tractament prescrit i un de cada dos les conserva a casa. Però per fer-ho amb seguretat, cal atendre unes pautes de conservació i revisar la data de caducitat i, per descomptat, quan estiguin en desús o hagin caducat, seguir unes normes d’eliminació. Aquest article explica com conservar medicaments i què cal fer amb els quals sobren. També s’apunta què suposen els efectes adversos als fàrmacs a Espanya.\nSegons l’Organització Mundial de la Salut (OMS), encara que molts països han adoptat polítiques nacionals per promoure un ús adequat dels medicaments, s’estima que a tot el món encara més de la meitat de tots els fàrmacs es prescriuen, dispensen o venen de manera indeguda i que fins al 50% dels pacients no segueix el tractament i les recomanacions prescrites pel professional de la salut.\nAl nostre país, la falta de compliment farmacològic, sobretot en malalties cròniques, és enorme: s’estima que el 85% dels pacients amb hipertensió no segueix el tractament i que entre el 7% i el 55% ho abandona per complet abans de l’any, d’igual manera que el 20% d’els qui han sofert un infart, que tambien ho fa solament al mes de l’alta hospitalària. I això és solament una mostra, perquè aquesta poca adherència es dona en totes les especialitats.\nUna enquesta recent d’EROSKI CONSUMER sobre els hàbits de consum de medicaments i el seu ús racional, en 1.050 persones de nou comunitats autònomes, assenyala que al 77% dels participants els sobra medicines una vegada acaben el tractament prescrit i que un de cada dos les guarda a casa. Però, quin és la millor manera de fer-ho?\nCom conservar els medicaments\nGuardar tots els medicaments en el seu propi envàs i amb el seu prospecte ajuda a tenir dades importants davant una reacció adversa\nEls medicaments a casa han de conservar-se en un lloc sec i fresc, i no exposar-los a la llum del sol ni prop de fonts de calor, ni en llocs que experimentin canvis de temperatura o d’humitat, com succeeix en la cuina o el bany. El millor és guardar-los dins del seu envàs a temperatura ambienti, a excepció dels quals hagin de conservar-se en el frigorífic. Els medicaments que s’alteren per l’acció de la calor (termolábiles) porten en l’envàs marcat el símbol Q, o un asterisc, i recullen en el seu prospecte les condicions de conservació amb llegendes com “conservar en el frigorífic dins de la seva pròpia caixa” o “no congelar”. Els cal han de conservar-se entre els 2 ºC i els 8 ºC, però mai en el congelador, i uns altres que requereixen una temperatura ambiental per sota dels 25 ºC.\nEntre els quals cal emmagatzemar en la nevera estan les vacunes, les insulines, algunes gotes oculars i antibiòtics, el glucagó (agent hiperglucemiante) i algunes suspensions una vegada preparades. D’alguns, com la insulina, solament és necessari conservar els vials nous en la nevera; el que s’està utilitzant pot estar a temperatura ambienti, si no hi ha perill que sofreixi canvis tèrmics. Cal tenir en compte que no s’han de col·locar en les portes del frigorífic, ja que en obrir-les es produeixen variacions de temperatura.\nAixí, com a norma general, s’aconsella guardar tots els medicaments, fins i tot els de ús més comú, en el seu propi envàs i amb el seu prospecte, per si existeixen dubtes sobre les indicacions, la posología o norma de conservació. No cal barrejar-los en un mateix envàs i de manera rutinària s’han de revisar les dates de caducitat. A més, és de gran ajuda tenir a mà aquestes dades davant una reacció adversa al medicament o una intoxicació. I, per descomptat, guardar-los sempre fos de l’abast dels nens.\nQuè fer amb els medicaments sobrants\nLes caixes de cartró i els envasos de medicaments, encara que estiguin buits, mai cal dipositar-los en el contenidor blau, groc, ni verd\nFins a fa uns anys, d’entre tots els fàrmacs que els usuaris portaven a les farmàcies, Farmamundi els seleccionava, recuperava els que estaven en bones condicions i els enviava als països amb menys recursos que els demandaven. La resta es destruïen per no danyar el medi ambient. No obstant això, cada vegada es recollien més medicines en males condicions. L’OMS va denunciar, en diverses ocasions, que a alguns països en desenvolupament sumits en situacions de crisis arribaven molts medicaments no utilitzables que provocaven problemes per emmagatzematge, ús irracional i eliminació incorrecta. A més, de poc servien en nacions on eren més necessaris antimaláricos, antituberculosos o vitamines, entre uns altres.\nDes del 2000, no s’autoritzen les exportacions de medicaments usats. Per aquest motiu, ara, quan els fàrmacs en desús es porten a la farmàcia, es dipositen en els contenidors del Sistema Integral de Gestió del Medicament (SIGRE).\nEn aquest punt de recollida han de portar-se totes les restes de medicaments, siguin caducats o no utilitzats, els envasos que hagin estat en contacte amb medicines (flascons, blísteres, tubs, aerosols, butllofes, etc.) i les caixes de cartró i envasos de medicaments de tot tipus, que tinguin alguna resta o estiguin buits (i mai en el contenidor blau del paper, ni al groc dels envasos, ni al contenidor verd de vidre). D’altra banda, no tot val. Des de SIGRE informen que no cal dipositar agulles, gases, termòmetres, radiografies, productes químics ni piles.\nSIGRE Medicament i Medi ambient és una entitat sense ànim de lucre que garanteix una correcta gestió mediambiental de medicaments d’origen domèstic i dels seus envasos, constituïda pel Consell General de Col·legis de Farmacèutics d’Espanya, Farmaindustria i la Federació de distribuïdors farmacèutics (FEDIFAR).\nReaccions adverses als fàrmacs\nEls avanços en farmacogenética -que estudia la resposta dels medicaments relacionats amb els factors genètics dels individus- aporten un millor coneixement, seguretat i eficàcia, tant en la prescripció com en la distribució de fàrmacs, la qual cosa es tradueix en una millor atenció a l’usuari i una millor qualitat de vida.\nSegons estimacions de la Societat Espanyola de Farmacogenética i Farmacogenómica (SEFF), la falta de seguretat associada als fàrmacs en els pacients hospitalaris es va estimar, en 2011, en 819 milions d’euros, mentre que en pacients ambulatoris que acudeixen a l’hospital, uns 912 milions d’euros. En aquest mateix any, les reaccions adverses degudes a fàrmacs van afectar a unes 240.000 persones a Espanya, apunten des de la SEFF, i es considera que, a tot el món, entre un 10% i un 20% dels pacients hospitalitzats i un 7% de la població general sofreixen reaccions adverses als fàrmacs.\nNo obstant això, els especialistes són de l’opinió que l’aplicació de la farmacogenética -que s’encarrega d’estudiar les bases moleculars i genètiques de les malalties per desenvolupar noves vies de tractament- ajudaria a estalviar entre el 25% i el 60% dels efectes adversos associats a fàrmacs.\nantibiòtics fàrmacs medicamentos-ca tractament


Easy Rentals Barcelona - Park Guell Barcelona Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMare De Deu Del Coll, 83, Gràcia, Barcelona, Espanya, 08023 - Veure al mapa\nBarri Gràcia Les Corts Hospitalet de Llobregat Eixample El Poblenou Gòtic Les Corts Gòtic Sagrada Familia Eixample\nBen situat a la els paisatges, compres, la cultura area de Barcelona ciutat, Easy Rentals Barcelona - Park Guell us proporcionarà el millor lloc per a un merescut descans. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEasy Rentals Barcelona - Park Guell també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Barcelona. Els clients de l'hotel poden gaudir de habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió, cuina americana, nevera per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Barcelona, faci de Easy Rentals Barcelona - Park Guell la vostra llar.\nNúmero de Identificación Fiscal: HUTB-008478 , HUTB-009070\nTots els tipus de viatgers (18) Parelles (3) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (3) Famílies amb infants grans (1) Grups (11)


Casa Chianti San Casciano in Val di Pesa Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Gramsci, 50, San Casciano in Val di Pesa, San Casciano in Val di Pesa, Itàlia, 50024 - Veure al mapa\nMés informació sobre Casa Chianti\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Le Bolle, no busqui més enllà de Casa Chianti. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Casa Chianti és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix lloguer de bicicletes.\nL'ambient de Casa Chianti es reflexa en cada habitació. calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Le Bolle, el Casa Chianti és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.


recomana.cat - Crítica de l'obra: T'estimo si he begut | El gran sots-teatre del món per Josep Maria Viaplana\nDivertida astracanada amb cançó\nEl gran sots-teatre del món\nBingo de graduació alcohòlica\nBingo Voyeur Poliorama\nLínea sí, bingo no\nCervesa negra i ben amarga Espectacular Te calent una tarda plujosa\nVist el divendres, 11 de desembre de 2020 al Teatre Municipal de Girona dins del Festival Temporada Alta\nObviaré tot el que s'ha dit d'aquesta obra, o més aviat el que s'ha dit però no diu res: que si Dagoll Dagom, que si T de Teatre, que si La Brutal... jo m'estimo més, en aquest moment, narrar el que com a espectador nu d'aquests precedents em va semblar l'obra.\nEl títol i les imatges mateixes indueixen a crear-se unes expectatives sobre com i de què anirà que aviat es veuen com a irreals, com si el títol s'hagués creat abans de començar a escriure l'obra, i no pot ser així, perquè el conjunt són un seguit d'històries que ja existien prèviament, posades sobre un fil argumental que serveix com a recipient, no com a conductor.\nPer dir-ho amb un símil arquitectònic, els maons dels quals està fet l'edifici són sòlids i valuosos, un seguit d'històries carregades d'humanitat, i amb una de les qualitats més grans que pot tenir una història, com és retratar l'essència humana dels que mai no seran famosos ni recordarà la història: la gent corrent.\nHistòries, per exemple, del que està tan insanament enganxat a la seva parella, i que ho accepta tot, tret de les discussions. Dels pares d'un infant que pateix bulling, a través de la seva denúncia a una comissaria dels Mossos, de la història d'una parella que es coneix a través d'una web de relacions, ell a l'atur, ella treballant en la neteja, que inicia un procés per a superar-se que s'estavella dramàticament. Els que es coneixen en un sopar d'empresa i que ens mostren l'ascendència, clímax, decadència i final d'una relació de parella, i un llarg etcètera.\nAquests maons estan units per un 'ciment' consistent en números musicals, ben executats per actors i actrius, alguns dels quals no provenen del cantar i ballar, però que amb el seu talent i simpatia els converteixen en alegres i entranyables, tot sobre un fons que -suposo que per a igualar el nivell de mediocritat dels personatges que es van retratant- esdevé un lloc tan prosaic com un Bingo. La veritat és que penso que localitzar-ho aquí ha estat la part menys reeixida de la història. No percebo que el lloc ajudi en res al sorgiment i evolució de les històries, tot i que sí que sigui un lloc que puguin freqüentar protagonistes com ells i elles.\nEl millor de tot és el gran nivell de les escenes, de tots els i les intèrprets, i la direcció actoral, enviant-nos reflexions sobre les penes i alegries dels mortals de cada dia, i poso especial atenció a les actrius, cadascuna d'elles protagonista principal d'algun dels moments, i del David Bagés, capaç de composar un parell -al menys- de personatges tan reals que no tan sols et recorden a gent que coneixes, sinó a alguna faceta de tu mateix.\nEn resum, un bon espectacle, que fa allò tan valuós com anar del drama a la comèdia per a explicar-nos històries reals, o si més no realistes, que per a mi hagués estat més rodó triant un altre 'ciment' o localització d'històries que, al capdavall, li són dramatúrgicament alienes.\nTot i amb això, una exhibició de talent teatral d'una autora, un director i un grup extraordinari d'actors i actrius.


Gente de casa | [ ut ] Essencial Empordà Guia\nCines, teatros y centros culturales\nComidas informales, tapas y vinotecas\nPastelerías y salones de té\nMascotas y servicios varios\nServicios para la casa\nPresentació i Preus\nEquip [ut] #1·#2·#3\nOn 9 julio, 2017 By: Andrea no comments\nUnder Artículos, Entrevistas, Gente de casa, Revista Tags: artista, costa brava, empordà, escultor, gerard mas, sant feliu de guíxols\nAvui per avui, hi ha una escultura oficial (acceptada per les diferents institucions artístiques) que, a grans trets, arrelaria en Duchamp (pare de tots els «bastards» que no podem adjudicar a Picasso) i que es desplegaria, episòdicament, al llarg del segle XX mitjançant noms com Tony Cragg, Anish Kapoor o Richard Deacon (integrants, tots ells, […]\nEnric Casasses Figueres:\nOn 17 diciembre, 2016 By: Andrea no comments\nUnder Entrevistas, Gente de casa, Revista Tags: art, català, cultura, empordà, enric casasses, l'escala, poesia, poeta\nUt tens clar, nena? En peu de guerra i so de pau arriba l’Enric a Girona, on hem quedat per fer l’entrevista. Plou a bots i barrals i, naturalment, no porta paraigües. Arriba xop de cap a botes, aferrant fort el cabàs de vímet ple de llibres, llibretes, mocadors i caixetes amb secrets. Porta pantalons […]\nCarlus Trijueque: el pastor de les Gavarres\nUnder Entrevistas, Gente de casa, Revista Tags: cabras, carlos trijueque, ecológico, empordà, fitor, les gavarres, oficios, ovejas, pastor, pastura, rural\nEnmig de la ràpida acceleració tecnològica del segle XXI, al bosc, el ritme pausat i cíclic de la Mare Natura encara perviu. Després de només uns dies al costat d’aquest jove pastor, no resta cap dubte de l’amor que sent per la seva feina. Amb un cop d’ull a la terra coneix l’estació de l’any, […]\nLaura Masramon, Empordà Personal Sommelier\nOn 25 septiembre, 2015 By: Andrea no comments\nUnder Entrevistas, Gente de casa, Reportajes, Revista Tags: catalunya, catas, d.o.empordà, empordà, enoturismo, laura masramon, somelier, vino\nPrimera lliçó… Començo a treballar en el món del vi a la cooperativa Empordàlia, com a responsable de comunicació i enoturisme, l’any 2009. Tres anys més tard entro a l’Oficina de Turisme de Nuits-Saint-George, a la Borgonya, com a informadora d’enoturisme, on aprenc que el vi provoca interès, però la cultura del vi mou masses. […]\nMarítim Bar: còctel irrepetible, república independent\nOn 23 agosto, 2015 By: Andrea no comments\nUnder Entrevistas, Gente de casa, Reportajes, Revista Tags: bar, cadaqués, huc malla, jordi vayreda, marítim, pere figueras\nVuit dècades a la proa de Cadaqués donen per molt: per veure Dalí amarrar la barca directament a la terrassa del Marítim, o Duchamp cercant nous contrincants pels escacs després de derrotar els habituals del Meliton; per fer unes canyes amb Kirk Douglas i Yul Brynner aprofitant una pausa en el rodatge de La luz […]\nLA REMEIERA PLÀCIDA\nOn 20 julio, 2014 By: Andrea 2 comments\nUnder Gente de casa Tags: empordà, gent de casa, healer, plàcida, plantas medicinales, plantas medicinales, remeiera, sanadora, vilarnadal\nPlàcida Vidal, remeiera o sanadora, lleva decenas de años viviendo en Vilarnadal. Tanto ella como su marido, oriundos de la zona de Camprodon, “bajaron de montaña” buscando otro tipo de vida. De familia de payeses, con sus vacas, huertos y pastos, utilizaban desde siempre plantas y frutos de la naturaleza para remediar los males de […]\nQUIÉN ES DIDAC LEE\nOn 1 diciembre, 2014 By: Andrea no comments\nUnder Entrevistas, Gente de casa, Revista Tags: dídac lee, directivo, emprendedor, fc barcelona, fcb, fútbol club barcelona, tecnologías\nHablo con un tipo que se define a sí mismo como “emprendedor en paralelo”, que abandonó los estudios a los veintiún años para iniciar un proyecto —decisión que le costó el disgusto de sus padres, los primeros migrantes de origen chino en Figueres—, que ahora dirige un holding —fundado por él mismo— de nueve empresas […]\nAlojamiento rural de alquiler en una gran finca ecológica.\nComidas y cenas con buen gusto!\nION CLUB GOLF DE ROSES WINDSURF / KITESURF / S.U.P.\nWindsurf, Kitesurf & Stand Up Paddle\nMax Rudgers es MAX MADERA\nEnric Palau, l’home del Sónar\nEl Empordà de Javier Cercas\nNobuko Kihira: de Kuwana a Cadaqués\nApunta’t a la nostra NEWSLETTER puntual amb informació actualitzada dels productes i esdeveniments d'[ut] Essencial Empordà Guia\nValls Nous 9, Ventalló, 17473 Girona\n972 793 253 / 617 337 793 (Andrea)\nLa versió electrònica de la [ut] està publicada a la gran plataforma de publicacions digitals issuu.com. En aquest link la podeu fullejar i descarregar-vos-la a la vostra tauleta: https://issuu.com/utempordaguia\nRecordar-vos que totes les recomanacions de la guia les podeu trobar també a la nostra App al GooglePlay i a l'AppStore!\n© 2019 - [ut] Essencial Empordà Guia - 972 793 253 - Desarrollada por [NOHISOM]


En memòria de Sergi López Cantón (Barcelona 1/1/1982-14/09/1998), músic, poeta, escriptor de relats curts, lletrista i impulsor del grup de rock "Salida de emergencia". Sergi López va compondre la lletra d'aquesta cançó en 1997 que resumeix el patiment de les persones que no\nEhsan Ullah Khan, referència mundial en la lluita contra el treball esclau infantil, sosté que Inditex, H & M, Apple i altres grans multinacionals fan servir mà d'obra esclava en els països més desfavorits i davant la passivitat de les societats riques.:\nEhsan Ullah Khan con el obispo de Vitoria, Juan Carlos Elizalde.\nEradicar el treball infantil és una qüestió de drets humans.\nAlgunes coses simplement no estan bé. El treball infantil és un fre per al desenvolupament sostenible i un anatema per a les societats justes, i la seva\nEl 9 de setembre de 2020 va aprovar-se al Parlament de Catalunya una llei pionera a tot l’estat que, finalment, ha regulat els preus dels lloguers. Aquesta llei frena de forma directa l’especulació amb l’habitatge i comença a\nL'Eurodiputat Ernest Urtasun i 27 membres més envien una carta adreçada a les autoritats pakistaneses demanant que s'aturin els atacs a persones trans.\nErnest Urtasun, vicepresident del grup Verds/Ale al Parlament Europeu, juntament amb 27 eurodiputats i eurodiputades han escrit al govern de Paquistán sobre la necessitat de protegir els defensors i defensores dels drets de les persones trans. Han instat al govern a\nSobre l'estupidesa d'alguns polítics, banquers, asseguradores i integrants del Pacte de Toledo, que segueixen repetint el mateix mantra des de fa 40 anys "les pensions deixarien de cobrar-se, sinó reforméssim el sistema".\nEls succesius governs del Regne d'Espanya han promocionat campanyes per intentar finiquitar el Sistema Públic de Pensions.\nEn paraules del catedràtic d'estructura econòmica, Juan Torres, " els nostres polítics governants han anat progressivament aprovant lleis i decrets que han\n25N: llistat de dones assassinades per les seves parelles i ex-parelles en el dia contra la violència de gènere.\nSegons Feminicidio.net, l'últim feminicidi es va produïr al districte 10 de Sant Martí de Provençals el passat 18 de novembre.\nEls Mossos d'Esquadra investiguen l'homicidi amb arma blanca d'una dona de 65 anys que va ser trobada el 18 de novembre a les\nEls eurodiputats demanen al govern txec que canvii la seva política respecte al registre d'assossiacions del mateix sexe.\nEls eurodiputats es dirigeixen al govern txec pel que fa al registre d'associacions del mateix sexe\nfa 3 dies 284 0 0\nPrimer Ministre, Govern Txec, Andrej Babiš\nViceprimer ministre i ministre de l'Interior, Govern Txec, Jan Hamáček\nDes de la intervenció de l'exèrcit turc el 1974, Varosha, el barri meridional de 6 km2 de la ciutat de Famagusta, està segellat i ha romàs deshabitat, sota el control de l'exèrcit turc.\nEscalada de tensions a Varosha, després de les accions il·legals de Turquia.\nVarosha és un districte de la ciutat xipriota de Famagusta, situada en la República Turca del nord de Xipre.\nDesprés d'un cop d'Estat fallit el 1974 amb el que Grècia va intentar arrencar\n10 novembre, 2020 llogateres Ada colau, Ajuntament de Barcelona, assemblees llogateres, Fira de Barcelona, Generalitat de Catalunya, moviment per l'habitatge, Ramón\n10 novembre, 2020 llogateres comunicat, derecho a la vivienda, desahucios, desnonaments, dret a l'habitatge, Grup d'Habitatge de Les Corts, Ley de Seguridad Ciudadana, Ley


Informa’t abans sobre els atractius naturals, les restriccions, els itineraris....\nUn guia t’ajudarà a gaudir d’una experiència segura i inoblidable.\nRespecta les regulacions de l’espai natural, no molestis la fauna ni t’enduguis flors o roques. Silenci.\nBusca productes de proximitat.\nContracta allotjaments amb Distintiu de Qualitat Ambiental o certificades com la Carta Europea de turisme Sostenible\nOpta pel transport públic o compartit, sempre que puguis.\nMuchos espacios naturales protegidos disponen de centros de visitantes que te informarán sobre actividades, guías y itinerarios.\nPregunta por guías o en los centres de visitantes sobre proyectos o entidades no lucrativas que ayuden a conservar el espacio natural.\nGuies de Muntanya Taüll Serveis Esportius


L’ESCEPTICISME RENAIXENTISTA – FILOSOFIA I VIDA\nUna de les conseqüències de la crisi del món medieval fou el ressorgiment de l’escepticisme, que sol acompanyar les èpoques de canvis profunds (com aquella que s’ha anomenat “el pas del mite la logos” o com la que va suposar l’època de la il·lustració atenesa i la irrupció de la sofística, o com la nostra mateixa època actual, postmoderna, descreguda, relativitzadora). Així, en el segles del Renaixement van florir les actituds escèptiques, desencantades amb les possibilitats del saber humà i amb la capacitat de progrés de la humanitat.\nLa recerca de principis sòlids en els textos antics portaria a un esforç de traducció al llatí de vells textos grecs, que, al seu torn, duria al desenvolu-pament d’una saviesa filològica aplicada al traducció, i d’una ciència pedagògica destinada a trobar la manera més eficaç de formar nous llatinistes i homes de lletres, que va rebre el nom d’humanisme (i que no va tenir un estímul inferior en la voluntat dels protestants per traduir a les llengües vives d’Europa les Sagrades Escriptures, que l’Església Catòlica guardava zelosament protegides en al seua versió llatina, inabastable per al comú de al gent de l’època).\nAnàlogament a com les traduccions dels textos d’Arquímedes o d’Èuclides inspirarien una visió pitagòrica de la realitat que duria a Galileu a desenvolupar una nova física de base matemàtica, o a com les traduccions dels textos de Plató, inspirarien la reformulació de la visió del món en termes heliocèntrics, la traducció de les Hypotyposis pirròniques, de l’escèptic grec Sext Empíric, obra en la qual es recollien i se sintetitzaven les doctrines escèptiques de Pirró d’Elis, ajudaria a l’aparició d’un escepticisme renaixentista que la crisi de la filosofia i la ciència aristotèliques, les continuades i sagnants disputes teològiques, els canvis polítics i socio-econòmics, i els mateixos descobriments geogràfics (que implicaven el descobriment de noves cultures i maneres de viure) ja estimulaven, un escepticisme que, d’altra banda, es mostrava, a més a més, com un antídot contra el dogmatisme filosòfic i religiós medievals, font d’intolerància i de violència. El fet que teologia i la filosofia medievals s’endinsessin en recargolades i subtilíssimes disputes sobre matèries cada cop més allunyades de les necessitats econòmiques i polítiques, sense que, a més, per això arribessin mai a conclusions definitives ni resolguessin les dificultats teòriques existents en l’àmbit científic, les feia caure en descrèdit, que prepararia el terreny per al creixement de l’escepticisme.\nA l’hora de parlar de l’escepticisme renaixentista es fa inevitable esmentar Erasme de Rotterdam(1466-1536), autor d’un breu assaig titulat l’Elogi de la follia (1511), dedicat al seu amic Thomas More, i escrit en el transcurs d’un viatge a Anglaterra on s’hi havia de trobar. A l’Elogi de la follia, Erasme (segurament l’intel·lectual de més renom a l’Europa del seu temps (i que tret de per aquest text, secundari en la seua producció, no és qualificable, amb propietat, d’escèptic) ens mostra un món on la indigència intel·lectual i les baixes passions i governen el món de manera inexorable, fins al punt de dur-nos a desesperar de les possibilitats de l’home. No seria la raó la qui governaria el món i els actes dels homes, sinó la bogeria, que conduiria al fanatisme, la guerra i la superstició. Allò més assenyat fóra allunyar-se de les pretensions de les escoles filosòfiques i de les disputes teològiques, que pretenen escatir una veritat que sempre se’ls escapa.\nHi hauria, però, un altra bogeria, una bogeria joiosa, sinònima de vitalitat, de passió per viure, del tot necessària per superar les misèries i els patiments connaturals a la vida humana. Aquesta altra bogeria ens duria abraçar el missatge evangèlic (enfosquit per les disquisicions i les subtileses escolàstiques), que constituiria l’única guia desitjable per a la vida de l’home, una vida que la senzillesa i la caritat cristianes poden elevar.\nUn altre autor fonamental, veritable representant de l’escepticisme renaixentista i un dels intel·lectuals més influents en la història de la cultura europea, és l’advocat, filòsof, polític diplomàtic i home de lletres, Michel Eyquem, senyor de Montanha, i més conegut com a Michel de Montaigne (1533-1592) i autor de tres volums d’Assaigs de molt diversa extensió i on reflexionava sobre la seua època i qüestionava el saber heretat. Aquest escepticisme, però, no va dur Montaigne, com algú podria imaginar-se, a qüestionar l’ordre establert i els seus principis, sinó a allò contrari. La manca de seguretats va induir Montaigne al conservadorisme en el pla dels afers humans i al fideisme en el pla de la religió.\nEntre els lectors atents de Michel de Montaigne es troba René Descartes, en el pensament del qual trobem clares influències del pensament de l’aquitanès, com ara la seua desconfiança cap al saber transmès o el fideisme i el conservadorisme que planen sobre la seua moral provisional.\n Pirró d’Elis (360 aC-270aC) fou el màxim exponent del corrent de pensament hel·lenístic conegut com a escepticisme antic, o també i en record d’ell, pirronisme antic, que sobre el principi que la veritat, si és que existeix, no és abastable a l’home, defensava el que anomenava epokhé, i que sol traduir-se com a ‘suspensió del judici (o de l’opinió)’, de la qual es derivaria la tranquil·litat de l’ànima (ataraxía) fruit de la desaparició de les disputes, interminables, entre els homes. L’escepticisme, juntament amb l’estoïcisme i l’epicureisme seria un dels corrents de pensament ètic que es difondrien en el període hel·lenístic i que perviurien més enllà d’ell (de fet, sis segles després de la mort de Pirró, veuríem com l’Academia platònica, contra allò fonamental de la seua tradició, acabaria abraçant les doctrines escèptiques, raó per la qual va fer-se mereixedora de les crítiques d’Agustí d’Hipona).\n És interessant recordar aquí que, possiblement, també Pirró, que havia acompanyat Alexandre, el Gran, en la seua expedició victoriosa fins a l’Índia, hauria experimentat també les conseqüències que sobre la seguretat intel·lectual tenien els descobriments geogràfiques i de noves cultures.\nMontaigne havia fet escriure a les parets de la biblioteca del seu castell, on s’havia retirat després d’una vida pública molt activa, alguns aforismes de Sext Empíric, com ara:«Allò que sabem amb certesa és res no coneixem amb certesa», o «Suspenc el judici».\n Amb el nom de fideisme es coneix l’actitud religiosa que renuncia a trobar qualsevol fonamentació racional de la creença religiosa i que defensa que la fe es fonamenta i es justifica a ella mateixa.\n Entre els lectors del Montaigne al nostre país cal destacar el suecà Joan Fuster, segurament el més incisiu i notable dels assagistes catalans de tot temps.\nErasme de Rotterdamescepticismeescepticisme renaixentistaHypotyposis pirròniquesMontaignePirró d'ElisSext Empíric\nAnterior Entrada anterior: EL PROJECTE REFORMISTA DE FRANCIS BACON\nSegüent Entrada següent: L’OCASIONALISME


2 min. Barcelona 24/08/2012 14:20\n260x366 L'exciclista i seleccionador francès Laurant Jalabert L'exciclista i seleccionador francès Laurant Jalabert\n"És una molt mala notícia per al ciclisme. Com sempre, és un problema d'aquests famosos anys de finals dels noranta i principis del 2000. Dit això, si Armstrong ha fet trampes, és normal que sigui sancionat", ha dit l'exciclista Bernard Thévenet, campió del Tour de França els anys 1975 i 1977 en declaracions a l'emissora RTL.\nL'excorredor ha afegit que "si la Unió Ciclista Internacional (UCI) segueix l'Agència Antidopatge dels Estats Units (USADA) –i li pren a Armostrong tots els seus títols des del 1998–, serà un missatge molt fort cap als ciclistes i cap a qui els envolten i tenen temptació de fer trampes".\nPer la seva banda, en aquesta mateixa emissora, l'actual seleccionador francès i excampió de la Vuelta a Espanya, Laurent Jalabert, ha comentat la seva tristesa "pel Tour de França, el ciclisme, el nostre esport, el meu esport, el que jo estimo".\nTanmateix, Jalabert es va mostrar "dividit" respecte a la notícia que el nord-americà es rendeixi davant l'agència antidopatge nord-americana perquè està convençut que "és un enorme campió" que "ha fet aquest esport popular fora d'Europa".\n"Tenia molt èxit, molt talent i també una manera de practicar el seu esport que no agradava a tothom. Hi havia gent que l'adorava i gent que el detestava, perquè era arrogant, perquè li agradava guanyar aixafant els seus rivals. Suposo que aquesta notícia agradarà a alguns però jo em sento una mica dividit ", ha afegit Jalabert.


Tots els colors del verd TIËSTO\nBarcelonaEls canvis d’estació sovint venen acompanyats per les ganes de donar un nou aire a casa nostra. Si no tenim gaire pressupost, a banda de visitar les botigues del gegant nòrdic disposem d’una opció més verda i orgànica per redecorar els nostres espais: les plantes!\nLa falguera torna amb força Getty\nLa Monstera Deliciosa es coneix com a costella d'Adam Getty\nLes falgueres i les fulles verdes exuberants són molt apreciades a Bossvi, el paradís de les construccions florals. La seva botiga del carrer París és una mena de jardí de les delícies ple de formes impossibles i de propostes que desafien la imaginació. Es tracta d’un espai showroom de 300 m( 2) d’exposició dedicat a composicions i dissenys exclusius tant de flor i planta fresca com de flors artificials. “Torna el verd, el renunciar a la flor: ara sobretot el que fem és combinar les fulles verdes de formes exòtiques. Si fas bé la combinació de només verd i fulles no trobes a faltar les flors. Es tracta de tornar a l’essència, al més bàsic. El tema tropical s’imposa, i fins i tot de cara a Nadal ja estem treballant en centres només amb fulles enormes de banana!”, explica amb entusiasme Laia Ortuño, propietària de Bossvi. En aquest local han desenvolupat un estil característic molt propi, tant per a la flor artificial com per a la natural, la filosofia del qual consisteix a oferir molt volum i un disseny cuidat a un preu raonable. A Bossvi no es consideren floristes, sinó “escultors de formes d’inspiració vegetal per decorar espais reals.”


Sobre nosaltres - Poolquimia.com\nLa xarxa de PoolQuimia envia els productes directament del magatzem central del fabricant o majorista a on digui el client, retallant despeses de logística i intermediació, i aportant estalvi en la compra de productes de qualitat.\nTot va començar l’any 2000 quan vaig començar a fer-me càrrec del manteniment de piscines públiques. Era jove i estava molt motivat però pràcticament no en tenia ni idea. Durant anys vaig haver d’aprendre moltes coses per mi mateix, perdent molt de temps, molta energia i molts diners. En aquells temps havia pagat dos, tres i fins a quatre vegades el preu que ara pago per determinats productes, com les pastilles de clor. Llavors no existien les facilitats que Internet i el comerç electrònic ofereixen avui dia. Amb els anys vaig aprendre com funcionava el mercat, vaig fer bons contactes i vaig muntar la meva pròpia xarxa de proveïdors de confiança.\nL’experiència acumulada i la fascinació per el món d’Internet l’any 2010 em portaren a crear PoolQuimia, on comparteixo el que he après de les piscines i la xarxa de distribució professional de productes per a piscines que jo utilitzo en el meu dia a dia. I és que quant més volum mogui la xarxa, millors condicions tindrem tots els que l’utilitzem.\nMarc Micaló i Viñolas


Browsing by Author L��pez Vicario, Jos��\n7-Jan-2018 ALBU.NET, caminando hacia el presente. Plan de convergencia de tecnologías para las localidades de Albudeite y Campos del Río. Solís Ruiz, José Antonio; Universitat Oberta de Catalunya; Tuset Peiró, Pere; López Vicario, José\n3-Jan-2021 Análisis de redes definidas por software (SDN) y su aplicación en el entorno sanitario Mediero Martí, Carlos; Vilajosana i Guillén, Xavier; López Vicario, José\nJan-2015 Análisis de señales electrocardiográficas usando técnicas de procesamiento digital Lorenzo Romero, José; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José\nJun-2019 Análisis de vulnerabilidades en sistemas IEEE 802.15.4/ZigBee Cazalla Barranco, Miguel Ángel; Vilajosana i Guillén, Xavier; López Vicario, José\nJan-2019 Análisis del comportamiento de los mecanismos de Beaconing adaptativos en Platooning Ruiz Macías, Mónica; López Vicario, José\n6-Jan-2019 Análisis del protocolo IEEE 802.11p en sistemas de comunicación vehiculares V2X López-Romero Guijarro, Rodrigo; López Vicario, José\n22-Jan-2017 Análisis y diseño de una red de sensores en un Parque Natural Córdoba Peñalver, Eduardo José; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José; Tuset Peiró, Pere\nJan-2014 Análisis y diseño de una red inalámbrica de sensores para un proyecto agrario Martínez García, Ramón; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José\n15-May-2017 Aplicación de una instalación de cableado estructurado inteligente en la red de cercanías de Madrid Sánchez Camacho, Alberto; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José; Tuset Peiró, Pere\n11-Jun-2017 ArduSmartHome Sánchez Muñoz, Miguel Ángel; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José; Tuset Peiró, Pere\n22-Jun-2013 Ataques a las comunicaciones sin hilos y sus principales métodos de mitigación Rasal Blasco, Laura; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José\n12-Jun-2016 Beacons BLE (Bluetooth Low Energy) en el sector turístico, control de afluencia y servicios de valor añadido Arregui Caballero de Tineo, Arkaitz; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José; Vilajosana i Guillén, Xavier\n10-Jan-2013 Bluetooth low energy Pascual del Riquelme Benavent de Barberá, Antonio; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José\n10-Jan-2014 Bluetooth Low Energy Carrera Navarro, Xavier; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José\n8-Jan-2013 Cisco voice migration project Ferrer Taboada, Xavier; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José\nJun-2018 ComonX, sistema de contol i monitoratge Pérez Muñoz, Ivan; Universitat Oberta de Catalunya; Tuset Peiró, Pere; López Vicario, José\n12-Jun-2016 Comunicacions peer-to-peer entre vehicles i/o vehicles i estacions fixes Solsona Esteve, Jordi; Universitat Oberta de Catalunya; López Vicario, José; Vilajosana i Guillén, Xavier\n9-Jun-2019 Contingencia de datos con doble operador Sarrión Mochales, Daniel; Tuset Peiró, Pere; López Vicario, José


El clúster de l'Aigua, amb seu a Girona, capta 715.000 euros de fons europeus - Diari de Girona\nEl clúster de l'Aigua, amb seu a Girona, capta 715.000 euros de fons europeus\nEls ajuts de la UE al Catalan Water Partnership contribuiran a finançar cinc projectes que sumen un pressupost de prop de 13 milions d'euros\no.p. 09.10.2020 | 00:09\nXavier Amores, director del CWP. lne\nXavier Amores, director del CWP.\nEl Catalan Water Partnership (CWP), amb seu a Girona, ha obtingut ajuts europeus per valor de 715.000 euros per a cinc projectes que tenen un pressupost total de 12,95 milions d'euros. Les dades situen el CWP com el clúster català que més èxit ha tingut en l'obtenció de finançament europeu.\nEl CWP explica que, entre els cinc projectes, destaca el SEA4VALUE, coordinat per Eurecat, que té com a objectiu «recuperar metalls i minerals valuosos com el bor, el magnesi o el liti de les salmorres resultants de les plantes de dessalinització d'aigua de mar». Per això recolliran mostres d'aquest residu en més de 100 plantes dessalinitzadores d'aigua de mar d'arreu del món per analitzar i estudiar-ne la composició i recuperar els metalls i minerals que puguin ser útils en sectors com la construcció, la química, l'automoció, l'aeroespacial o la maquinària. «L'objectiu final és aplicar una política d'economia circular i reduir la dependència de les importacions d'aquests metalls d'altres parts del món», explica el CWP en una nota de premsa.\nUn altre dels projectes aprovats és el Galatea, que busca implementar sistemes més sostenibles i intel·ligents en ports, drassanes, vaixells i vigilància marítima. Amb l'ajut europeu obtingut es finançaran projectes de pimes catalanes orientades a aquest repte en forma de cupons que gestiona el propi Catalan Water Partnership.\nEl tercer dels projectes que ha rebut fons europeus té com a objectiu impulsar mesures d'estalvi i reutilització de l'aigua al sector turístic, està liderat per l'Euroregió i compta amb el suport de l'Agència Catalana de l'Aigua, Eurecat i els clústers de l'aigua de França i les Illes Balears, a més del català.\nFinalment, el Clúster CWP també ha obtingut finançament per a dos projectes d'internacionalització d'una cinquantena de pimes; d'una banda el Green Small Smart City per ciutats mitjanes que apostin per a la sostenibilitat i el model d' smart city, i el projecte Welliance, que vol acompanyar en missions a Mèxic, EUA i Sud Àfrica a empreses de cinc clústers europeus que poden vendre solucions, productes i tecnologies orientades al mercat turístic.\nNascut el 2008, el Clúster de l'aigua de Catalunya, amb seu a Girona, està format per més de 100 empreses i centres d'investigació relacionats amb l'ús sostenible de l'aigua.\nquè són les «stablecoins?».


Full informatiu FCPP Num 54 - Febrer 2016\nEts a: Inici Notícies Fulls Informatius FCPP Notícia id 28524\nFull informatiu FCPP Num 55 - Març 2016\nFull informatiu FCPP Num 53 - Gener 2016\nFull informatiu FCPP Num 52 - Desembre 2015\nOlewer, Can Pascual i Portal del Roc lideren l’Interclubs Femení\nEl passat 6 de febrer es va disputar la 2ona prova del Interclubs Femení als camps de Franciac, La Garriga i El Vendrell on hi van participar 30 equips i 180 jugadores.\nA la zona Est, el millor equip va ser Can Pascual Femení que va fer 1 cop sota par, gràcies als bons resultats de les parella Miguelez – Bou i Robledo i Moré que van fer 52 i 55 cops respectivament. En segona posició va quedar l’equip local Franciac Femení Blau amb 2 cops sobre par. Pel que fa a la classificació general encapçala la llista Can Pascual amb 180 punts, seguit de Franciac Blau amb els mateixos punts. Franciac Swing Factory lidera la classificació handicap amb 180 punts.\nAl P&P La Garriga van jugar els equips de la zona Centre, la millor parella va ser la formada per Carolina González i la Dolors Graupera (Olewer) que van fer 52 cops, seguides de l’Elia Folch i la Mercè Ramonet (P&P Teià) i la Marilyn Holmes i la Mònica Riera (P&P Vallromanes) que van fer un cop més. L’equip Olewer va repetir triomf per segona vegada consecutiva i ocupa la part alta de la taula amb 200 punts, seguit de Vallromanes Femení amb 180. L’equip local La Garriga Femení va guanyar la classificació handicap i el Club esportiu Lopi encapçala la classificació categoria handicap amb 190 punts.\nLes jugadores de la zona Sud van jugar al P&P El Vendrell. El millor resultat el va fer la parella Andrea De Jager i Marta Creus (P&P Can Cuyàs) amb 2 cops sota par seguides de les locals Rodriguez – Cuadros, Calaf – Diaz (P&P bonÀrea), Alcazar – Soler (Portal del Roc) i Marco – Romero amb un cop més. Vendrell Ladies va guanyar la prova i Can Cuyas va guanyar la classificació handicap. A la classificació general va líder provisional Portal del Roc Femení amb 190 punts, seguit de Vendrell Ladies amb 172 i Can Cuyàs encapçala la categoria handicap.


Consell Comarcal del Maresme - L'EDAR de Mataró incorpora un sistema que li permet generar energia per a autoconsum\nL'EDAR de Mataró incorpora un sistema que li permet generar energia per a autoconsum\nL'Estació depuradora d'aigües residuals de Mataró (EDAR) ha donat un nou pas cap a la sostenibilitat. El Consell Comarcal del Maresme ha construit una planta que transforma en energia elèctrica i energia tèrmica el biogàs que es produeix en el procès de tractament de l'aigua. Actualment ja genera el 37% de l'energia que necessita l'EDAR i, l'any vinent, arribarà al 55%, amb l'ampliació de 4 a 6 microturbines.\nLa planta de cogeneració instal·lada a la Depuradora de Mataró ha comptat amb un pressupost de 616.198 euros, el 90,5% aportat per un PUOSC i el 9,5% restant pel Consell Comarcal del Maresme. Amb aquesta inversió s'hi han instal·lat 4 microturbines que, a partir del biogàs que es genera en el tractament de les aigües residuals, generen simultàniament energia elèctrica i energia tèrmica. L'elèctrica s'utilitza per al funcionament de la maquinària de l'EDAR i la tèrmica manté la temperatura que es necessita perquè els microorganismes facin la seva funció de degradació de la matèria orgànica.\nAquesta planta és la primera que s'hi instal·la al Maresme i, a banda dels seus beneficis mediambientals, permet reduir la dependència de les companyies elèctriques i estalviar. Les quatre microturbines que ja han entrat en funcionament generen 1.934 MWh a l'any, el 37% del consum de l'EDAR, o el que és el mateix, un estalvi en compra d'electricitat de 72.686 euros anuals.\nEl president del Consell Comarcal, Miquel Àngel Martínez i Camarasa, ha anunciat que després de l'estiu s'ampliarà la planta de cogeneració amb la instal·lació de dues noves microturbines. Amb les 6 unitats a rendiment l'EDAR s'assegurarà el 55% de l'energia que conseumeix i incrementarà l'estalvi fins als 118.718 euros anuals.\nMartínez ha avançat que el Consell Comarcal instal·larà també l'any vinent una planta de cogeneració a l'EDAR del Maresme Nord. "Avancem cap a instal·lacions més sostenibles que, amb menys impacte ambiental i amb més estalvi econòmic, facin la mateixa feina" ha dit recordant la recent posada en marxa del tractament integrat de fangs a l'EDAR del Maresme Nord, un sistema pioner que permet una gestió integradora i més eficaç de les depruadores de la comarca.\nEl conseller de Medi Ambient, Josep Triadó, ha expressat la seva satisfacció pels resultats de la incorporació de la cogeneració a la depuradora de Mataró i ha manifestat que "l'adaptació i mitigació del Canvi Climàtic al Maresme és una de les línies estratègiques que ens hem marcat com a Consell Comarcal i aquest compromís el posem en pràctica en totes les obres, actuacions i projectes" i ha afegit que "els esforços dels darrers anys han anat destinat a sanejar la pràctica totalitat de les aigües residuals de la comarca, ara toca fer la feina d'una manera més eficaç i sostenible".


Sol·licitud d'inscripció en el registre de sol·licitants d'habitatges amb protecció oficial - Informació del tràmit\nL'Oficina d'Habitatge de l'Ajuntament de Caldes de Montbui gestiona el Registre de sol·licitants d'habitatges amb protecció oficial, que ofereix l'empresa pública Administració, Promoció i Gestió, S.A. (ADIGSA) de la Generalitat de Catalunya.\nAquesta aplicació informàtica facilita la gestió del Registre de sol·licitants i ajusta el procés a allò que estableix la llei en matèria de gestió de la informació relativa a les persones que fan aquestes sol·licituds (Llei 18/2007 del dret a l'habitatge).\nTaula d'ingressos màxims, equivalents a 5,5 vegades l'IPREM (indicador públic de renda d'efectes múltiples)\nD'acord amb el nombre de membres que formen la unitat de convivència i la zona on es troba ubicat l'habitatge la quantia de 5,5 vegades l'IPREM és:\n1 membre: 53.068,40 €\n2 membres: 54.709,69 €\n3 membres: 57.062,80 €\n4 membres: 60.305,00 €\n5 o més membres: 63.937,83 €\nQualsevol persona que compleixi els següents requisits:\n· Ser major d'edat o estar emancipat.\n· Tenir necessitat d'habitatge, d'acord amb el que preveu l'article 8 del Decret.\n· Residir en un municipi de Catalunya; la residència s'acredita mitjançant l'empadronament en un municipi de Catalunya.\n· Complir el límit d'ingressos que estableix la normativa sobre habitatges amb protecció oficial per als adjudicataris d'aquests habitatges.\n· No trobar-se en les circumstàncies d'exclusió previstes en el Decret.\nEls requisits exigits per a ser inscrit en el Registre s'han de complir efectivament en el moment de la presentació de la sol·licitud d'inscripció i mantenir-se al llarg de tot el període de vigència.\nPRESENCIALMENT a l'Oficina d'Habitatge\nTELEMÀTICAMENT al web


Adreça electrònica jaume.pijoan@urv.cat\nDescripció general L'objectiu general d'aquesta assignatura és el de comprendre i interpretar la informació financera de les empreses, així com les normes en què es basa la seva elaboració. L'objectiu del programa docent és que l'alumne sigui capaç de comprendre la situació financera, activitat i fluxos de fons d'una empresa de tal manera que li permeti elaborar un diagnòstic, a partir de la informació continguda en els informes comptables públics de les empreses, que serveixi de base per a la presa de decisions. Aquesta anàlisi es farà des del punt de vista patrimonial, econòmic i financer.


Cita bibliográfica -- Enlace permanente: https://ddd.uab.cat/record/177652\nResumen: Els recursos humans són un element fonamental de les organitzacions. Això és encara més important per les economies del nostre entorn més proper, orientades cada cop més als serveis. Per altra part, moltes organitzacions presents als nostre entorn són o tenen relacions internacionals, cosa que implica la necessitat d'estudiar la gestió de persones en una situació econòmica i cultural molt més complexa que la es podria trobar fa uns anys. L'assignatura pretén oferir una visió dels recursos humans en que es considerin els principals aspectes estratègics per permetre una comprensió dels processos que es duen a terme en aquesta àrea de les empreses. Els objectius de l'assignatura són, per tant: Entendre el concepte de gestió estratègica dels recursos humans; comprendre els mecanismes de informació i comunicació en l'empresa; analitzar i assimilar qüestions a tenir en compte a l'hora de definir la provisió dels recursos humans. Definir la política de formació i desenvolupament; Plantejar i avaluar la organització i el disseny del lloc de treball; entendre els objectius i els instruments per avaluar l'acompliment i la compensació; compaginar tots els elements previs per tal de dissenyar les carreres professionals i els possibles processos de redimensió de l'organització. Finalment l'estudiant haurà de poder fer una definició de l'estratègia de recursos humans i aplicació de polítiques per a diferents tipus d'organitzacions, en diferents circumstàncies, per tal d'incrementar la generació de valor. 1.\nResumen: Over last few decades as economy has become more oriented toward knowledge-based work and dominated by the service sector, organizations have recognized that people are their major source of competitive advantage and their key resource. As a result, human resource management (HRM) has taken on a more strategic role in organizations. Decisions made about whom to hire, what training to give them, how to reward them, and so on have become increasingly important. More and more these decisions are made not only by the HR department and managers but also by individual employees and team members. Thus the main goal of this course is to enable students as future employees and future managers to understand their responsibilities regarding HRM.\nResumen: Los recursos humanos son un elemento fundamental de las organizaciones. Esto es aún más importante para las economías de nuestro entorno más cercano, orientadas cada vez más a los servicios. Por otra parte, muchas organizaciones presentes en los nuestro entorno son o tienen relaciones internacionales, lo que implica la necesidad de estudiar la gestión de personas en una situación económica y cultural mucho más compleja que la podría encontrar hace unos años. La asignatura pretende ofrecer una visión de los recursos humanos en que se consideren los principales aspectos estratégicos para permitir una comprensión de los procesos que se llevan a cabo en esta área de las empresas. Los objetivos de la asignatura son, por tanto: Entender el concepto de gestión estratégica de los recursos humanos; comprender los mecanismos de información y comunicación en la empresa; analizar y asimilar cuestiones a tener en cuenta a la hora de definir la provisión de los recursos humanos. Definir la política de formación y desarrollo; Plantear y evaluar la organización y el diseño del puesto de trabajo; entender los objetivos y los instrumentos para evaluar el desempeño y la compensación; compaginar todos los elementos previos para diseñar las carreras profesionales y los posibles procesos de redimensión de la organización. Finalmente el estudiante deberá poder hacer una definición de la estrategia de recursos humanos y aplicación de políticas para diferentes tipos de organizaciones, en diferentes circunstancias, para incrementar la generación de valor.


Traca i Mocador, el vi que fa vestits pel paladar – Vinateria Tot Vi, botiga de vins i caves a Reus\nHome > Traca i Mocador, el vi que fa vestits pel paladar\nAvui us volem presentar el nou vi que el Celler Mas de les Vinyes de Cabacés ha produït conjuntament amb el model internacional, Oriol Elcacho: Traca i Mocador. La història d’aquest vi es remunta a l’amistat que l’Oriol i el Josep Borrás, propietari del Celler Mas de les Vinyes, han mantingut durant anys. L’Oriol es va enamorar d’aquella finca de la qual tant n’havia sentit a parlar, però mai havia trepitjat. I una tarda de molta calor dos móns aparentment antagònics es van unir per no separa-se mai més. De cop i volta, una pregunta complicada tenia una resposta ben fàcil: el pont d’unió entre el vi i la moda tenia nom i cognom: Traca i Mocador.\nDes que la moda és moda, el món de la passarel·la arrossega la pesada càrrega de la frivolitat i l’artificiositat en les formes. Per la seva part, al sector del vi sempre se l’ha titllat de viure allunyat del públic jove i d’un hermetisme poc obert a la renovació. El que s’oblida amb massa facilitat és que tant el vi com la moda tenen un denominador comú que els fa atemporals: la màxima cura pel detall. La mirada gairebé quirúrgica del detall perquè el resultat sigui perfecte. El vi amb la terra i la moda amb les costures. Tan sols treballant el detall de la terra o la tela fins a l’última expressió s’aconsegueix un bon vi o un bon vestit. No hi ha metàfora més bonica que pensar que Traca i Mocador fa vestits pel paladar.\nTraca i Mocador és un vi jove fet amb garnatxa, merlot, samsó, sirah i cavernet sauvignon\nTags: Cabacès, DOMontsant, enoturisme, garnatxa, mas de les vinyes, merlot, Montsant, Oriol Elcacho, Samsó, traca i mocador, vi, vi català