“Els fills recorden moments, no hores amb els seus pares” - BBVA Aprendemos Juntos : BBVA Aprendemos Juntos\n“Els fills recorden moments, no hores amb els seus pares”\nPediatra i divulgadora\nLucía Galán Pediatra i divulgadora\nConsells d'una mare pediatra per tenir cura de la salut dels teus fills\n“Preparem als nostres fills per als aplaudiments, no per a les equivocacions”\n"No vull donar una imatge de mare perfecta als meus fills; no vull que ells em vegin com una dona indestructible. Per què? Perquè quan passin els anys i ells surtin allà fora, al món real, i tinguin la seva primera caiguda, el seu primer fracàs, no vull que s'ensorrin pensant: 'Quina decepció. La meva mare aquí mai s'hagués caigut, perquè la meva mare era perfecta ' ". Lucía Galán Bertrand és pediatre, escriptora, mare i conferenciant, més coneguda com a 'Lucía meu pediatre', Premi Bitácoras al millor bloc de Salut i Innovació Científica 2015 i Premi Millor Divulgadora d'Espanya per l'Organització Mèdica Col·legial 2018. Ha publicat, entre d'altres llibres, els títols 'El millor de les nostres vides', 'Ets una mare meravellosa', 'El viatge de la teva vida' i 'Contes de Lucía meu pediatre'. Recentment ha estat nomenada membre del Comitè Assessor d'UNICEF i ha convertit la pediatria en matèria de debat amb base científica a través de les xarxes socials. La seva tasca divulgadora no es limita a informar sobre mites de la salut, virus i febre, antibiòtics i vacunes, sinó també educació emocional. Des rebequeries i frustracions a educar en l'empatia i la cooperació: "No hi ha tercer món, ni primer món. Tots pertanyem a aquest món i és la nostra responsabilitat deixar-ho una mica millor del que l'hem trobat", conclou.\nLucía Galán. El meu nom és Lucía Galán Bertrand. Soc pediatra, escriptora i conferenciant, i soc una apassionada de l’educació, de la divulgació i de l’emoció.\nAdelaida Abruñedo. Hola, Lucía. Soc Adelaida. Tinc la sort de ser la mare de dues nenes de cinc i set anys. Quan em vaig quedar embarassada, un dels primers dubtes que em van sorgir va ser: “Ho faré bé?”. O inclús avui dia: “Encara ho faig bé?”. Com es pot resoldre aquest dubte? Creus que aquesta pregunta té una resposta?\nLucía Galán. Doncs mira, jo crec que la resposta és: desprenent-nos d’aquesta càrrega, d’aquesta responsabilitat, d’aquesta pesadesa, a vegades, que tenim de ser pares perfectes. Jo crec que quan et quedes embarassada, quan veus la línia del Predictor positiva, probablement sigui un dels moments més bonics i més dolços de la vida en parella. Tots ho recordem com una cosa especial. En aquell moment, replet de fantasia, tu t’imagines que tindràs el bebè perfecte, que la teva relació de parella serà perfecta, que la teva vida serà perfecta. Mires la teva parella i dius: “Amor meu, què pot anar malament? Si ho tenim tot!”. Amb els anys, aprens que la vida improvisa, que tu pots programar la teva vida, però ella porta el seu curs, que moltes vegades no coincideix amb el nostre. I que la perfecció no existeix. I jo no vull donar aquesta imatge de mare perfecta als meus fills. No vull que ells em vegin com una dona infrangible i perfecta. Per què? Perquè quan passin els anys i surtin fora, al món real, i tinguin la seva primera caiguda, la seva primera ensopegada, el seu primer fracàs, el que no vull és que s’enfonsin i pensin: “Quina decepció. La meva mare aquí mai s’hagués abatut, perquè la meva mare era perfecta”. Jo ho intento i m’esforço per mostrar als meus fills… Doncs com soc, una dona real, imperfecta. “Meravellosament imperfecta”, els dic, perquè, realment, aquesta imperfecció no ens fa ser pitjors pares. Els nostres nens no necessiten pares perfectes, necessiten pares que hi siguin, que siguin amb ells de manera incondicional. I per fer-ho, no cal ser perfectes.\nAdelaida Abruñedo. El que passa és que és cert que el ritme de vida que tenim últimament… Que els portem a l’escola, que anem a la feina, que en tornem… Anem d’un lloc a l’altre. Jo, particularment, a mi m’agrada aturar-me i ensenyar-los a gaudir de cada dia i del moment. Però veig pares que a vegades se senten culpables per no passar el temps suficient amb ells. Com…? Quins consells els donaries?\nLucía Galán. A veure, el sentiment de culpa jo crec que és l’assignatura pendent, avui dia, de tots nosaltres. Jo vaig descobrir el sentiment de culpa gairebé al mateix moment que vaig arribar amb el meu primer fill a casa, que acabava de donar a llum. El postpart, aquell gran desconegut per al qual ningú et prepara. Tu ets allà amb un bebè, tot són pors, tot són preguntes, tot són dubtes. Fixa-t’hi, jo ja era pediatra, però ningú m’havia parlat del postpart. Tothom estava celebrant el feliç esdeveniment, menys jo. Jo estava abatuda, estava exhausta, tenia ganes de plorar. Com que ningú m’ho havia explicat, em sentia terriblement culpable. I culpable per dos motius. D’una banda, com a dona, com a mare, de dir: “Però això és del que han parlat tant, de la maternitat, i jo em sento aquí com… No ho sé, que no ho estic fent bé”. Des del punt de vista de la meva professió, de pediatra. Ningú m’havia parlat del postpart, ni a la facultat ni a les pràctiques, ni tan sols jo m’havia adonat de l’impacte emocional que generava als pares quan, per primera vegada, tenien el seu bebè. I, aleshores, em vaig sentir en un buit en què vaig pensar: “Cal parlar d’això”. Perquè, realment, són unes setmanes tan difícils i tan dures. Posteriorment, va passant el temps. Com sol ocórrer a la vida, tot es va recol·locant i vas trobant el sentit de les coses que et passen. Però, tot i així, el sentiment de culpa és una cosa que, sobretot les dones, sempre arrosseguem. Jo he descobert que a mi, el sentiment de culpa, no em fa sentir gaire bé. Jo, quan em miro al mirall i em sento culpable, em veig lletja, fosca, gris, rondinaire. I, realment, aquesta és la imatge que regalo als meus fills cada matí quan s’aixequen? Aleshores, va arribar un moment que vaig dir: “S’ha acabat, prou. No vull regalar això als meus fills. No és la imatge que els vull donar”. Així que vaig decidir de convertir la meva culpa en un exemple. Què vol dir això? Doncs que, per mi, és inspirador que els meus fills vegin que tenen una mare a qui li agrada la seva professió, que ve contenta de treballar, que parla bé de la seva feina. Em cansa una mica aquest lament continu en què vivim. Sembla que estem tota l’estona queixant-nos, tota l’estona lamentant-nos. I no ens adonem que els nostres fills ens observen i ens escolten tot el dia. Per mi és inspirador que els meus fills em recordin en uns anys com una mare que, a més de ser mare, tenia una professió que l’apassionava. Perquè, realment, el que necessitem en aquesta vida són nens que es dediquin en un futur a coses que els apassionen, que els mouen. Aquí és on realment pots ser bo, quan fas alguna cosa que realment t’agrada. Així que faig aquest petit esforç, aquest petit exercici personal abans d’entrar per la porta de casa, i escullo anècdotes que m’han passat al llarg del dia per explicar-les als meus fills i transmetre’ls també aquesta passió pel que fem.\n“Jo vaig descobrir el sentiment de culpa en el postpart, aquest gran desconegut per al qual ningú et prepara”\nAdelaida Abruñedo. Lucía, explicaves que quan vas tornar amb el bebè a casa, et vas trobar amb aquesta sensació, la depressió potstpart, amb sentiments que no sabies com començar a expressar-los o conèixer-los. On creus tu que podem les dones que ens trobem en aquesta situació començar a cercar eines?\nLucía Galán. Doncs jo crec que tot depèn de l’educació dels missatges que transmetem, no només a les persones, d’igual a igual, que es troben al nostre voltant, sinó a les generacions que venen darrere. Jo invertiré tots els meus esforços perquè això no passi a la meva filla ni al meu fill. Perquè els pares tampoc reben informació i hi entren com un elefant en una terrisseria. De sobte, veuen la seva dona, que se suposa que ha d’estar feliç perquè el bebè està bé, perquè tot ha anat més o menys bé, però veu una dona trista, cansada, que es queixa, irascible, sembla que no és ella. Aleshores, tot això genera uns conflictes entre el pare i la mare els primers mesos que sembla que és antinatural, perquè dius: “És el moment més feliç de les nostres vides”. Doncs no ho és just al principi. Fins que les peces del trencaclosques comencen un altre cop a encaixar, a vegades, passen setmanes o mesos. I és una informació que no ens arriba. Ni tan sols em va arribar a mi, que era pediatra, i em va frustrar molt i em vaig enutjar molt. I em vaig enutjar amb els meus professors, i em vaig enutjar amb els meus adjunts veterans, i em vaig enutjar amb les meves amigues, i em vaig enutjar inclús amb la meva mare, amb qui tinc un vincle emocional molt intens, i li vaig dir: “Però mare, per què no em vas advertir d’això?”. I recordo perfectament la conversa. Jo era a l’habitació, tenia la casa plena de visites, tenia el bebè enganxat al pit, plorava a llàgrima viva perquè em trobava fatal i no sabia a qui l’hi podia explicar. Aleshores, en aquell moment, va entrar la meva mare a l’habitació per buscar les tovalles, perquè per les mares són molt importants unes tovalles boniques per les visites, oi? I em va veure plorar i em va dir: “Però, reina, què et passa?”. I li dic: “Mare, què em passa? No sé què em passa, digue-m’ho tu”. Aleshores, va seure al meu costat, em va fer un petó al front i em va dir: “Amor meu, això és el postpart. Tranquil·la, que passarà”. I, efectivament, va passar. Amb el segon ho vius de manera diferent. Per què? Perquè ja saps on vas, perquè ja ho has viscut, perquè ja has sentit tot això. Per la qual cosa, jo intento traslladar aquest missatge als pares que venen i que esperen el seu primer bebè, que ningú els ha explicat el postpart. I jo crec que és responsabilitat de tothom explicar-ho als nostres fills. Perquè, almenys, quan arribi, no se sentin bitxos raros. Perquè el fet de sentir-te reconegut, de saber que no ets l’únic, ja és un gran consol. I això s’aconsegueix mitjançant la generositat de compartir aquest tipus d’experiències. Que no és el més bonic de la maternitat, que sempre tendim a compartir les coses boniques, alegres, meravelloses. Però això també forma part de la maternitat i de la paternitat, i genera molta culpa, i genera molta por, i genera molta tristesa, i no és just que passem els primers mesos de criança en aquella bombolla, pensant que ens passa alguna cosa, quan el més normal és que gairebé totes les parelles passen per aquesta situació.\nAdelaida Abruñedo. Pel que expliques, les autocures, no només els primers dies, sinó a la maternitat en general, les consideres molt importants.\nLucía Galán. És clar. Com podem pretendre cuidar bé els nostres fills si nosaltres no estem bé? Jo, per donar el millor de mi als nens, necessito estar bé. Però se’ns oblida, tot gira al voltant d’ells. I això, al principi, és normal. Però arriba un moment que has de tornar a reconduir aquesta situació, perquè tu, abans de ser mare, eres moltes coses a les quals no cal que renunciïs. Per què ? El fet de convertir-te en mare fa que hagis de renunciar a la resta de coses que t’envoltava? A la teva professió, als teus amics, a les teves aficions? No, jo penso que no. Per què? Perquè jo soc molt més feliç quan tinc totes aquestes parcel·les cobertes. Per sentir-me una dona completa, necessito sentir-me complerta com a professional, necessito estar en contacte amb les meves amigues, necessito tenir una relació amorosa sòlida que m’entengui i que m’acompanyi en aquest viatge. I tot és igual d’important. Aleshores, jo veig moltes mares a la consulta que posen el focus tant en els seus fills que s’obliden d’elles, i pretenen donar el més bonic d’elles des del cansament, l’apatia, la deixadesa, la tristesa, l’abandonament. Com és possible? Com és possible donar el millor de tu quan et trobes tan lluny del que és ideal que vols donar als teus fills?\nAdelaida Abruñedo. A la consulta, deus haver vist un gran nombre de famílies que venen i sempre et pregunten el mateix. Em podries explicar les preguntes “top ten” que et solen fer?\nLucía Galán. Sí, bé, això forma part de la meva professió, però la veritat és que m’encanta, perquè soc una defensora fidel de l’educació sanitària, i al principi, ho has d’explicar amb deteniment, i la segona vegada també, però la tercera, ja no venen o ja no pregunten per això. La febre. Quin problema tenim amb la febre? Quina por hi ha de la febre? Quina fòbia hi ha a la febre? A veure, la febre és estar a la banda dels bons, sempre els hi dic. A mi m’agrada parlar una mica amb llenguatge infantil tant amb els pares com amb els nens. La febre és un mecanisme de defensa del nostre organisme. Quan el nostre organisme detecta que hi entra un agent estrany, el primer que fa és elevar la temperatura. I per què eleva la temperatura? Perquè, d’una banda, als gèrmens els agrada reproduir-se a temperatures baixes, i el nostre organisme, que és molt llest, ho sap. Aleshores, eleva la temperatura per posar-ho difícil als virus i que els costi una mica més reproduir-se. Això d’una banda. D’altra banda, l’elevació de la temperatura el que fa és estimular el nostre sistema immunològic per fabricar defenses per lluitar contra els virus. És com anar a la porta dels nostres leucòcits i dir: “Nois, tenim aquí un agent que cal lluitar contra ell”. Per la qual cosa, això de baixar persistentment la febre és un error. No. Els pediatres sempre diem: “No tractem la febre, tractem el malestar”. És a dir, si tu, sistemàticament, cada quatre hores, dones un antitèrmic al teu fill, cada quatre hores li baixes la temperatura i ho poses molt fàcil al virus perquè se segueixi reproduint. I, a més, no estimules correctament el seu sistema immunològic. Per tant, si el nen té 38 o 38,5 i salta al sofà, no cal tractar la febre. La febre l’està ajudant a superar la infecció.\n“Els nens no agafen refredats, ni grips, ni pneumònies per treure l'abric o caminar descalços”\nAdelaida Abruñedo. És clar.\nLucía Galán. Bé. Si té 38,5 i el nen està estirat al sofà, té dolor, es troba malament o està irritable, aleshores hem de fer servir l’antitèrmic. Realment, el més important del nen amb febre no és la temperatura, no és la xifra que ens dona el termòmetre, sinó l’estat general. Jo dic als pares: “El nen està content, riu, juga, menja, fa pipí? Tranquils. Cap nen amb un excel·lent estat general té una malaltia greu urgent que posi en perill la seva vida en uns minuts. Ara bé, el teu nen està decaigut, trist, està estirat al sofà, no juga, et mira d’una manera estranya, no vol menjar? Amb febre o sense febre, al pediatre. Té un mal estat general”. Aleshores, hem de deixar de mirar els aparells i mirar més els nostres fills, i mirar-los de manera completa: com respiren, quin color tenen i quina activitat tenen, i perdre la por de la febre. Més mites: “No caminis descalç que agafaràs fred!”.\nLucía Galán. Quantes vegades ho hem sentit?\nAdelaida Abruñedo. A casa meva, moltes.\nLucía Galán. Mares, àvies… Que no, que els virus no entren pels peus. “No surtis al pati sense la jaqueta perquè agafaràs una pneumònia!”. Que no, que els nens no agafen refredats, grips ni pneumònies per treure’s l’abric. Els virus, les infeccions respiratòries, es contagien pel contacte directe amb una persona infectada. És a dir, pel contacte estret de les gotetes de saliva que emetem quan parlem o a través del contacte molt proper o per compartir gots, coberts o joguines, en el cas dels nens. La mesura més eficaç per prevenir aquest tipus de malalties infeccioses a l’hivern és rentar-nos les mans sovint, tant nosaltres com els nostres nens, i portar una alimentació saludable i equilibrada que ajudi el nen a respondre de manera natural a les infeccions a les quals s’exposen. Però, tranquil·litat, per anar descalços, els bitxets no pugen i s’instal·len al pulmó.\nAdelaida Abruñedo. Jo recordo, quan era més petita, els entrepans que em feia la meva àvia de pa amb xocolata. Però quan vaig ser mare, em vaig centrar a buscar que l’alimentació fos equilibrada i saludable. De fet, presumeixo que a casa esmorzem pa amb tomàquet o inclús el famós hummus, que tant se’n parla. Però és cert que se’ns està escapant una mica de la mà tot això de la nutrició saludable? Què n’opines?\nLucía Galán. Bé, opino que donar cigrons cada matí als teus fills per esmorzar no et converteix en una mare meravellosa, com tampoc et converteix en un mal pare o en una mala mare si, de tant en tant, el nen menja una galeta. No estàs enverinant el teu fill. A mi no m’agraden gens els extrems. Aleshores, aquests missatges que veig de vegades i aquesta persecució i aquest linxament que hi ha, a vegades, quan es parla de l’alimentació infantil, no m’agrada. I no m’agrada perquè jo, després, ho veig sobre el terreny, a la consulta, amb els pares, i considero que s’està generant molt de sentiment de culpa a les famílies. S’està generant aquest sentiment de: “Faci el que faci, ho estic fent fatal”. I, realment, alimentar els nostres nens d’una manera saludable no és tan difícil. A mi em crida molt l’atenció com els dos primers anys de vida, els pares realment tenen molta informació sobre l’alimentació infantil i ho fan molt bé, llegeixen totes les etiquetes, no surten, ni de bon tros, d’allò que els pauta el pediatre o el professional sanitari, tot és natural, no els donen, per descomptat, llaminadures, dolços, postres lactis ni sucres afegits. I ho fan meravellosament bé la immensa majoria de les famílies. Però després, entre els sis i deu anys, les nostres estadístiques són que el 40% dels xavals tenen sobrepès i obesitat. O sobrepès o obesitat. I això sí que és un problema. Això sí que és un problema. Aleshores, què ocorre? On se’ns escapa? Els primers dos anys, jo veig uns pares molt conscienciats, com tu, i molt sensibilitzats amb el tema de l’alimentació infantil i, realment, ho porten de manera estricta. Però dels sis als deu anys, pràcticament la meitat dels nostres nens tenen sobrepès. Estem fent alguna cosa malament. Què passa? Els pares es relaxen i sembla que, quan han passat els primers tres anys de criança, ja, diguem-ne que, bé… Sí, et relaxes, mires cap a una altra banda, els nens ja es comencen a fer molt demandants i, aleshores, ja demanen molt, comparen. La indústria alimentària ens bombardeja, i és pràcticament impossible menjar d’una manera saludable si agafes un tren o un avió, o vas amb els nens al cinema, perquè no hi ha alternatives. Aleshores, hem de conscienciar els pares des de l’inici, des de la primera visita del nounat, els pediatres hem de parlar de l’alimentació infantil, promoure una lactància materna de manera exclusiva fins als sis mesos, i donar unes pautes adequades i consensuades amb la família en funció de l’estil de criança que volen portar a terme. Jo dic als pares moltes vegades: “Mira, quan vagis a comprar al supermercat, no compris res que no compraries a la plaça del mercat del poble”. Què comprem al mercat del poble? Carn, peix, fruita, verdura, llegums i pa, oi?\nLucía Galán. No hi ha envasats, no hi ha etiquetats, no hi ha bosses. Doncs quan som al supermercat, aquesta és la mentalitat: comprar carn, peix, fruites, verdures i fonts de cereal. Si el cereal és integral, millor. Sempre et diuen els pares: “Però li puc donar cereal integral?”. És clar, el pa integral, la pasta integral, l’arròs integral, no hi ha cap problema. És inclús molt més saludable que el cereal refinat, que el blanc. Aleshores, és molt important explicar als pares des de l’inici, des que comencem amb l’alimentació complementària als sis mesos, el Plat de Harvard. I el Plat de Harvard el podem aplicar al bebè de sis mesos i a l’àvia de 93 anys. I en què consisteix això? Consisteix… Tenim un plat. La meitat del menjar que posem al nen o a l’adult, ha de ser fruita i verdura. La meitat de la ració, fruita i verdura. Una quarta part ha de ser proteïna: carn, peix, llegums, ou. I l’altra quarta part ha de ser una font d’hidrats de carboni, si és possible, cereal integral: pa, pasta, arròs. Aleshores, quan venen les mares o els pares i em diuen: “Ai, ha sopat molt i molt bé: el seu filet de vedella”. Doncs regular, perquè el filet de vedella és tot proteïna. Jo prefereixo que li posin un terç del filet, ja tenim un quart, una culleradeta d’arròs, per exemple, ja tenim l’altre quart d’hidrat de carboni, i la resta del plat, doncs tres arbrets de bròquil o diverses rodanxes de carbassó, i després hi afegim una mandarina. I per beure, aigua. Els nens beuen aigua. “Però, home, per esmorzar, el seu suc…”. No. El seu suc té uns percentatges de sucres demencials. No, promouen les càries, l’obesitat, la hipertensió, la síndrome metabòlica. No, els nens beuen aigua, no necessiten beure una altra cosa que no sigui aigua als àpats. I com a font de grassa saludable, tenim l’oli d’oliva verge extra, tenim l’alvocat, i als nens majors de cinc anys els podem afegir nous per dinar. El missatge clau que m’agrada transmetre als pares amb el tema de l’alimentació infantil és: tu esculls la qualitat, i ell escull la quantitat. És igual que mengi poc si està ben distribuït, si fa un Plat de Harvard. Si el nen guanya pes bé, va creixent, els controls amb el pediatre són normals, cal despreocupar-se’n. No és important la quantitat, sí la qualitat. A més, és molt important explicar als pares que el paladar s’educa. Si a un lactant l’acostumes amb postres lactis ensucrats, amb coses endolcides, el bebè s’acostuma a aquest sabor tan intens dels sucres artificials. I què ocorrerà? Que rebutjarà els sucres naturals que es troben presents de manera natural, per exemple, a les fruites. No en voldrà. El mateix passa amb les grasses trans. Les grasses trans són el gran enemic del nostre sistema cardiovascular. Les hauríem d’eliminar de la nostra dieta. Les grasses trans es troben a tota la cuina precuinada, als “fast food”, als “snacks”, a les xocolatines. Bé. Si acostumem els nens a les grasses trans: patates, cuquets, brioixeria… Què ocorre? Que es fan addictes a aquest sabor tan intens, i tot allò que els posem, els resultarà insípid. Aleshores, no tenim en aquest país nens que mengen malament, tenim nens que són molt selectius a l’hora de menjar perquè els hem acostumat a uns sabors molt determinats i molt acotats que, a més, en moltes ocasions, no són saludables. Així que hi ha pares que et diuen: “És clar, es posa com un boig. Li he de donar les galetes perquè es posa com un boig”. Però qui compra les galetes? Va el nen al supermercat i compra les galetes i les posa al rebost? Si no vols que el teu fill es posi com un boig amb les galetes, que, efectivament, tenen un 30% de sucres i que és molt més saludable que mengi una torrada de pa integral amb oli d’oliva i una mica de sal, no compris galetes. El que marca un estil de vida saludable i una nutrició adequada no són aquelles petites excepcions que fem tots de tant en tant, i que no passa res si seiem en una terrassa i prenem alguna cosa. El que marca una alimentació saludable és la llista de la compra setmanal, és el que tenim al nostre rebost. I si no vols que el teu fill mengi això, que no ho vegi, no ho compris. Que quan tinguin 10, 12, 14 anys, ja lluitaràs, perquè ja en compraran ells o ja te’n demanaran. Però els primers anys en què només mengen el que nosaltres comprem, no és tan difícil.\n“Si acostumes al teu fill al gust intens del sucre artificial rebutjarà els sucres naturals de les fruites”\nAdelaida Abruñedo. Les meves dues filles estan vacunades, però sé que hi ha sectors de la població que, no sé si per desconeixement o per por, es neguen a vacunar els seus fills. Ens podries explicar de manera científica, realment, si són segures les vacunes?\nLucía Galán. Les vacunes, realment, són un dels avenços mèdics més importants de la història de la humanitat. Salven entre dos i tres milions de vides cada any i hi ha un consens unànime de totes les organitzacions científiques nacionals i internacionals sobre la seguretat i l’eficàcia de les vacunes. Els controls de seguretat i d’eficàcia que passen les vacunes no els passa cap fàrmac que tinguem ningú de nosaltres a la farmaciola de casa. Aleshores, que els pares tinguin dubtes és normal. Tenir dubtes és raonable. Tenir inclús por, també. La ciència avança, estem acostumats que, de sobte, escoltem una cosa i, després, 10, 15 o 20 anys més tard, és una altra. Però el que a mi m’agrada transmetre a les famílies és que, si us plau, quan tinguin dubtes, que els consultin amb el seu pediatre, amb fonts fiables, amb institucions i organitzacions científicament avalades, que no tot el que llegeixen és real. Que no es deixin guiar per persones que no tenen experiència i que no tenen formació per parlar de vacunes. Jo vacuno els meus fills perquè, quan et converteixes en pare, la responsabilitat més gran que tens en aquesta vida és vetllar per la seva seguretat i la seva protecció. I, si els vacuno, sé que evitaré, en un gran percentatge, que tinguin més de 15 malalties que puguin resultar mortals o que els puguin quedar seqüeles invalidants. Jo vacuno el meus fills guiant-me per totes les opinions de les associacions científiques nacionals i internacionals. Vacuno els meus fills perquè la meva opinió mai pot estar per sobre d’aquestes organitzacions que passen tota la vida estudiant la seguretat i l’eficàcia de les vacunes. Vacuno els meus fills perquè, si no ho faig, si tinguessin alguna complicació greu o alguna seqüela invalidant per alguna d’aquestes malalties, com a mare, mai m’ho perdonaria. Hi ha una por generalitzada a tot el món amb una vacuna en concret i amb el trastorn de l’espectre autista. D’on surt aquest temor de la triple vírica i l’autisme? Doncs això surt el 1998. Un metge anglès anomenat Dr. Wakefield publica un article en una de les revistes científiques més prestigioses del món, que s’anomena The Lancet, on ell, amb una mostra molt petita de només 12 casos, 12 casos de nens, associa l’administració de la triple vírica amb l’autisme. Què ocorre? Es produeix una revolució a l’entorn científic i mèdic, i això provoca unes caigudes de les cobertures vacunals tremendes a tot el món, amb el risc que això comporta, i l’aparició de brots de xarampió. Què va passar? Que un temps més tard, després d’investigar aquest estudi, es va descobrir que era un estudi fraudulent, que havia falsejat les dades, que a més, estava rebent quantitats abundants de diners per una associació antivacunes, i que, a més, ell mateix tenia la intenció de patentar una altra vacuna diferent a aquesta. Tant va ser així que a aquest home li van retirar la llicència de metge al Regne Unit, no va poder exercir mai més allà. La revista científica The Lancet es va retractar, però el dany ja estava fet, perquè havien passat ja deu anys. Posteriorment, hi ha desenes i desenes d’estudis amb més d’un milió de nens estudiats. Fixa’t que ell el va fer amb 12, que després es va descobrir que era fraudulent. Tenim més d’un milió de nens estudiats de tot tipus d’organitzacions en què hi ha un consens unànime: les vacunes no provoquen autisme. Ni la triple vírica ni cap. El trastorn de l’espectre autista no té res a veure amb la composició de les vacunes ni amb l’administració de les vacunes. És una cosa que hem de seguir transmetent a tots els pares. Fixa’t que encara ens queda camí, perquè la por més gran que tenen molts pares quan no vacunen és l’autisme i les vacunes. I ara mateix, la comunitat científica ho té claríssim i hem de seguir insistint en aquest tema. Una altra de les pors que tenen les famílies que són poc inclinades a la vacunació és el mercuri i les vacunes. Bé, al nostre país, a Espanya, cap vacuna té mercuri. Ho hem de repetir així: cap vacuna té mercuri. Què passa amb el mercuri? Hi ha algunes vacunes que tenen un compost anomenat “tiomersal” que, efectivament, és un derivat del mercuri. Bé, aquest compost és un conservant que fa que la vacuna duri més temps. Bé. Doncs el tiomersal s’utilitza en algunes vacunes multidosi que fem servir a països subdesenvolupats perquè és molt menys costós fabricar aquestes vacunes perquè, d’un mateix pot, en pots obtenir diverses dosis per pacients, i això abaixa molt el cost de la producció de la vacuna. Aquest compost, aquest conservant, només es troba en aquest tipus de vacunes multidosi que no tenim a Espanya. Però, tot i així, s’han fet tot tipus d’estudis per part de l’OMS, per organismes independents, per tota la comunitat científica, i no se n’ha trobat cap que associï risc, risc físic, risc per la salut, del tiomersal a les quantitats que en porten aquestes vacunes i el desenvolupament de toxicitat neurològica i problemes de la salut. No s’ha trobat cap estudi que relacioni tiomersal amb toxicitat neurològica. Amb la qual cosa, inclús aquelles que ho tenen, són segures.\n“Les vacunes salven milions de vides a l'any. Són segures, no provoquen autisme i no tenen mercuri”\nLa vacuna del virus del papil·loma humà és l’aneguet lleig de les vacunes. Tristament i injustament. Després de més de 290 milions de dosis administrades, l’últim informe de l’OMS ens diu que la vacuna del papil·loma és “extraordinàriament segura”. I així ho diuen. 290 milions de dosis administrades, que és molt. Recordem que el càncer de cèrvix és el segon càncer més freqüent de la dona, que només a Espanya moren 850 dones cada any. Que, a més, el virus del papil·loma és el responsable de càncer de l’orofaringe, la vagina, l’anus i el penis. Que el virus del papil·loma el transmeten les dones, els homes, i el càncer el pareixen els homes i les dones. Que a Espanya, de moment, aquesta vacuna només es finança per les nenes. Però esperem tots els professionals que, al més aviat possible, s’inclogui també pels nens, per un tema d’equitat. Vull dir que els nens també tenen la malaltia. I a molts països del món, ja s’inclou tant per nens com per nenes. L’últim informe, que va sortir a Austràlia… Els australians van ser pioners amb la vacunació del papil·loma. Van veure com disminuïen els casos de càncer de cèrvix d’una manera espectacular. Aquestes dades s’han publicat fa un any i són realment esperançadores per la resta de comunitat mèdica, perquè ja sabem cap on anar, tenim ja resultats tangibles dels efectes que pot provocar una vacuna. Tenim, per primera vegada, una vacuna que ja no només prevé una malaltia, sinó que prevé un càncer que mata milions de persones. Així que la vacuna del papil·loma és segura, i l’Associació Espanyola de Pediatria i el Comitè Assessor de Vacunes recomanen la vacunació tant per nens com per nenes.\nAdelaida Abruñedo. Encara avui dia, segueixo escoltant frases com: “Els nens no ploren, has de ser fort” o “Ui, que lletja et poses quan plores”. Jo crec que és molt important, tal com deies abans, ser un exemple nosaltres i facilitar-los o donar-los eines perquè ells puguin gestionar les seves emocions, i nosaltres ser els exemples per ells. Tu com ho fas?\nLucía Galán. Al llarg d’aquests 12 anys, ja, de maternitat, m’he adonat que preparem els nens i les nenes per l’èxit, pels premis, pels aplaudiments. Però ningú et prepara pel fracàs, ningú et prepara per les equivocacions, pels errors, per la tristesa, per tenir els teus moments d’aïllament, els teus moments de silenci, els teus moments de parar. Sembla que tot està enfocat a córrer, créixer, volar. I què passa, que no tinc dret a tenir un dia o una temporada més tranquil·la, més trista, que necessito més aïllament? És clar que hi tinc dret, i els nostres fills també. No podem pretendre que els nostres fills estiguin al cent per cent tot el dia, amb això que ens diuen: “No, t’has de menjar la vida a queixalades! Has de sortir al carrer tots els dies com si anessis a morir demà!”. Ep, que això està molt bé, però sortir així tots els dies, els 365 dies de l’any, no ho sé tu, però per mi, és esgotador.\nAdelaida Abruñedo. Esgotador, sí.\nLucía Galán. I exigir això als nens, també. “Però no ploris, però si ho tens tot, però…”. Doncs també tenen dret els nens a tenir els seus dies fluixos. Sí o no? O què passa? Que quan els nostres fills creixin, s’enfonsin i tinguin un moment de crisi personal de debò, què pensaran d’ells mateixos? Se sentiran com un fracàs en aquesta societat, on només està acceptat l’èxit, on només t’aplaudeixen si t’enfoquen els focus? Doncs no. A mi m’agrada educar els meus nens en la realitat, en l’esforç, en el sacrifici. Només es premia el primer del concurs, i és igual el segon, el tercer o el quart. Senten que han perdut, els posen al mateix sac. Si ve el meu nen a casa amb un cinc en un examen, decebut, trist i plorant perquè s’esperava molta més nota i jo sé que darrere d’aquest cinc hi ha hagut molt d’esforç, jo el celebraré com si hagués tret un deu. Perquè per mi, el més important és l’esforç, és la constància, és la perseverança. Aquests són valors que de debò els faran ser persones bones, persones que puguin deixar un llegat en aquesta vida quan no hi siguin, i no els resultats ràpids a curt termini.\nA mi m’agrada mostrar als meus fills les emocions tal com venen. No hi ha emocions bones, dolentes, positives, negatives. Són totes nostres, totes ens pertanyen i tots passarem per elles. Què passa, no podem plorar davant dels nostres fills quan tenim un problema realment important? Doncs jo he plorat davant dels meus fills i no me n’avergonyeixo, perquè sé que a ells, al futur, els passarà el mateix, i no vull que se sentin culpables quan passin per moments de crisi personal. Mira, l’última vegada que em vaig emocionar molt amb ells va ser fa uns mesos. Jo era a Níger amb Unicef. Níger és el país més pobre del planeta. Doncs realment va ser un viatge transformador i revelador, i jo crec que tothom en aquesta vida hauria de fer una cosa així, encara que només fos una vegada per prendre’n consciència. Doncs un dels llocs que vam visitar va ser un centre de refugiats de nens sense acompanyament, que són els nens que fugen sols de les seves llars, sense adults. Allà vam conèixer nens que havien arribat des de l’altra banda del continent africà, que feia dos i tres anys que viatjaven sols, que havien estat víctimes de tot tipus d’abusos: guerres, matrimonis infantils, per descomptat, abusos de… Bé, extorsions, tortures. Tot el que et puguis imaginar. I dos o tres anys més tard, havien arribat a Níger, i entre Unicef i ACNUR, els havien acollit a una casa i esperaven trobar-los una llar o una casa d’acollida a Europa. Aquests nens t’explicaven que ells, de dia, dormien, quan estaven fugint. I de nit viatjaven. Per què? Perquè de dia era molt més probable que els capturessin. Aleshores, de dia s’amagaven i dormien, i de nit era quan viatjaven. Quan jo mirava aquells nens de l’edat del meu fill Carlos, vaig pensar: “Com haguessin sobreviscut els meus fills a això?”. Que a Síria, fa deu anys, no hi havia guerra, que ningú està exempt que ens passi això. Quan vaig tornar d’aquell viatge i ho vaig explicar als meus fills, els vaig dir: “Nens, no hi ha tercer món, segon món ni primer món. Tots pertanyem a aquest món. I és la nostra responsabilitat deixar aquest món una mica millor que com l’hem trobat”. I la cooperació, la compassió, la generositat i l’ajuda també s’eduquen. No podem dir: “Són unes imatges molt dures per mostrar als nens”. Hem d’educar els nostres nens en la cooperació i en l’ajuda, perquè mai sabem si el dia de demà serem nosaltres o seran ells qui fugin.\n“Hem d'educar els infants en la cooperació, perquè no sabem si demà serem nosaltres o ells els que estan fugint”\nAdelaida Abruñedo. I en quina mesura o a partir de quina edat podem explicar aquestes coses als nens?\nLucía Galán. Doncs mira, jo sempre dic que amb els nens podem parlar gairebé de qualsevol tema si escollim les paraules adequades. Evidentment, per sota dels cinc o sis anys, quan encara viuen en aquest món de fantasia, cal filtrar moltes coses i has de parlar amb molta delicadesa, i no els pots parlar amb aquesta cruesa amb què vaig parlar als meus nens fa uns mesos. Però a partir dels sis anys, els nens ja saben què és la mort, ja saben que la mort és definitiva, ja saben que quan una persona marxa, no torna. A partir dels sis, set, vuit anys, estan exposats a una sèrie d’informació que els arriba per totes bandes. Inclús a les escoles els hi expliquen quan passa alguna cosa, cosa que em sembla fantàstica. Jo crec que a la mínima oportunitat que tinguem, quan passen coses hem de treure el tema d’una manera tranquil·la, serena, suau. Però hem d’anar introduint als nostres fills en allò que ens envolta, perquè si no, criem nens que pensen que la realitat és la seva bombolla. I la realitat és que dues terceres parts d’aquest planeta viuen en la pobresa. I no la poden descobrir ells als 20 anys quan surtin de casa. I no passa res per educar-los en això. No tindran malsons ni es traumatitzaran, perquè el seu baluard, la seva figura infrangible, la seva solidesa, el seu far, som nosaltres, els pares. Podem parlar de qualsevol cosa amb ells sempre que ens vegin a nosaltres estables, vegin el seu entorn estable. Però prefereixo ser jo qui els ofereixi aquesta informació, que no la trobin a través de determinats mitjans de comunicació o d’altres persones que no sé com controlaran la informació. Prefereixo ser jo la llanterna que els il·lumina i que els mostra què hi ha aquí, aquí i aquí. Quan són petits, aquesta llum és molt petita, perquè només els puc mostrar petites coses de realitat. Però a mesura que van creixent, el focus es va obrint, i els puc parlar de la cruesa que tenim en altres circumstàncies o en altres països sense que sigui un drama ni que sigui un trauma per ells.\nAdelaida Abruñedo. A casa, és cert que tinc sort, tenim sort, que les meves filles no es barallen gaire. Però jo no… Jo fomento que hi hagi discussions o debats perquè crec que és un espai segur on podem trobar solucions i, a la fi, enfocar-nos en com solucionar les coses de manera positiva. Però és cert, i no et mentiré, que a vegades és complicat. Quins consells em dones?\nLucía Galán. Bé, les baralles entre germans… A veure, qui no s’ha barallat amb el seu germà? Els pares venen molt aclaparats i pensen que són els únics, pensen que ho fan tot fatal, mires la teva parella i dius: “Què estem fent malament? Això no és normal”. És normal. Els germans es barallen, és normal. Tranquil·litat. Ara bé, tots hem sentit això de: “No s’hi ha d’intervenir. Ells ho han de solucionar sols. Has d’intentar no prendre-hi partit. Has de parlar des de la curiositat i no des del judici”. “Què ha passat aquí!”, des del judici, des de l’amenaça, des del càstig a: “Què ha passat aquí?”, des de la curiositat. És diferent per controlar una crisi que està començant. Mira, jo t’explicaré que quan els meus fills eren petits, es barallaven molt més que ara. I el moment típic era, doncs estàs sopant o esmorzant i, de sobte… Tot va molt bé i, de sobte, sense que te n’adonis, pam! Es barallen, es comencen a cridar, comencen a… Es volen llançar coses. Una cosa que dius… Tu ets allà com a espectador, com si estiguessis en un partit de tennis, mires un, mires l’altre, no saps si intervenir-hi o no. Bé, a mi em funcionava molt bé el següent joc. Els deia: “Nois, un joc”. La paraula “joc” pels nens petits és com un ressort. Ells escolten “joc” i, de seguida, connecten. Bé, et parlo de cinc, sis anys, set, quatre. “Nois, un joc”. Aleshores, es quedaven els dos mirant. “Jugarem a allò que m’agrada de tu”. Aleshores, mirava la meva filla petita: “Covi, el que m’agrada de tu, amor meu, és que ets molt afectuosa”. Bé, hauries de veure la meva filla. Tenia un tros de pa a la mà que l’anava a llançar al germà. De seguida, va fer així, com si digués: “Ostres, quin regal!”. Bé. La meva mare: “Covi, el que m’agrada de tu és que sempre somrius”. Vam fer una roda de reconeixement de les coses que ens agradaven d’ella. Va ser espectacular. La nena es va relaxar, per descomptat. Se’n va oblidar, es va tranquil·litzar. Vam fer una roda amb tots els que hi érem. I hi va haver un moment que li vaig dir: “Carlos, digues alguna cosa a la teva germana”. Contra tot pronòstic, perquè jo pensava que el meu fill no seria capaç de fer-ho, de sobte, va dir: “Covi, el que m’agrada de tu és que m’acompanyes a l’‘urba’ a jugar amb els amics”. I em va semblar meravellós, perquè ho deia des de les seves dificultats per relacionar-se amb la resta, des del coneixement que és tímid. Em va semblar un moment molt tendre. Vam deixar la roda de reconeixement per mi per al final. Em van dir coses que, com a mare, també són un regal, perquè estem molt acostumats a donar, donar, donar, però les mares estem poc acostumades a rebre. Aleshores, és un exercici molt bonic de fer. I recordo que en Carlos va acabar: “Mare, el que m’agrada de tu és que sempre hi ets”. Mira, ho recordo i m’esborrono. “Sempre hi ets”. És curt, és clar, contundent, però, pam! Directe a l’ànima. És… No ho estic fent tant malament.\nAdelaida Abruñedo. I això pot ser perquè solem posar el focus a la part negativa, als comportaments negatius, en lloc de, realment, fixar-nos en les coses que fem bé, com dius tu, les coses que ens agraden de la resta?\nLucía Galán. mi hi ha una cosa que m’encanta fer amb els meus fills, que és dir-los: “Confio en tu”. Això em sembla un regal. “Mare, estic molt nerviós amb l’examen. Uf, de debò, no sé com em sortirà”. “Ah, sí, sempre et queixes, home, i després obtens unes notes molt bones!”. Doncs no, jo no sé si obtindrà una nota bona o no. “Carlos, no sé com et sortirà l’examen, però has treballat molt, i la teva mare confia en tu”. El meu fill arriba a l’escola amb la motxilla plena, amb el missatge de dir: “Soc capaç perquè els meus pares m’han dit que confiaven en mi”. Hem de reconèixer més, hem de posar el focus a les coses positives, als talents dels nostres fills, a les coses que saben fer bé. Aquest és el secret. Perquè el que necessitem són nens que, en el futur, es dediquin a alguna cosa que els agradi de debò, que els apassioni. I per això hem de posar el focus en allò que són bons, no en allò que són dolents. Si el meu fill no és bo en matemàtiques, jo sé que no farà una enginyeria. Per què carregar-los de classes extraescolars de matemàtiques? No! Posa el focus en allò que sigui bo, perquè és on hi ha el seu talent. I el talent, o l’alimentes o mor.\n“Hem de posar el focus en els talents dels nostres fills, perquè en un futur es dediquin a la seva passió”\nAdelaida Abruñedo. I on es troba la fina línia entre l’aprovació externa que els donem i l’aprovació que haurien de tenir internament: “Ho he fet bé per mi mateix”, sense esperar l’aprovació externa dels pares o dels professors?\nLucía Galán. És clar, jo crec que pels nens és molt important l’aprovació del pare i de la mare. A ells els agrada sentir-se orgullosos que el pare i la mare estiguin contents. Però és molt important treballar l’autoestima dels nens perquè no busquin tant aquest reconeixement extern, que a vegades, es pot tornar fins i tot addictiu, sinó el seu reconeixement intern. “Tu estàs satisfet amb el que has fet?”. “Doncs sí, doncs no”. Si és que no: “Què podem millorar?”. Hem de fer que ells reafirmin que el que fan és el correcte. I reforçar aquest missatge quan realment han fet alguna cosa que ha estat molt positiva per ells o han fet un bé per la gent que els envolta. Els ho hem de reconèixer i recordar totes les vegades que calgui.\nAdelaida Abruñedo. Segur que t’ho han preguntat també un milió de vegades. Com es tracten o com es gestionen les rabioles dels petits?\nLucía Galán. Bé, abans de saber com gestionar una rabiola, hem de saber per què es produeix, quin és el seu origen. Aleshores, és molt important que els pares sàpiguen que… Intentem dividir el cervell en dues parts imaginàries, entesos? Perquè això és molt més complex, però és així, molt visual. Tenim una part superior, que anomenarem… Una part superior anomenada escorça prefrontal, que és on es troba la raó, l’autocontrol, l’empatia, la moralitat. Aquí hi ha la part amb la qual nosaltres, els adults, ens movem gairebé tot el dia. Som multitasques, amb la nostra escorça prefrontal programem el nostre dia, diem què hem de fer, què no hem de fer, ens inhibim, ens autocontrolem, empatitzem… Bé. La part inferior és on hi ha el sistema límbic, l’amígdala. És on hi ha les emocions més instintives, és el nostre cervell emocional. És on es troben aquelles emocions que, una vegada les tens, no les pots contenir: la rialla, els plors, el desig. Bé, doncs els nens, la immensa major part del temps, estan en aquesta part inferior, en aquest cervell emocional. Aleshores, pels nens és l’aquí i l’ara. És el pur desig. Per què? Perquè l’escorça prefrontal està molt poc desenvolupada, en tenen molt poca. Per la qual cosa, tots aquests raonaments elaborats que nosaltres fem, ells ni els fan ni els entenen. Per tant, el nen de tres anys és: “Sandàlies!”. “Amor meu, està nevant, estem a tres graus sota zero”. “Sandàlies!”. “Però, reiet, no veus que neva?”. I tu t’animes, agafes el nen, el treus a la terrassa i: “Ho veus, amor? Mira, està nevant. Això és perquè el mar és aquí, el mar ha pujat, s’ha condensat i després ha torna a caure en forma de neu, i la neu és fred”. I li dones una lliçó magistral de meteorologia avançada que el nen ni entén ni comprèn, i que li dona igual. El nen vol sandàlies. Punt. Cervell emocional 100%. Amb el pas del temps, aquesta escorça prefrontal es va desenvolupant, desenvolupant, desenvolupant. I, aleshores, ja veiem com els nens de cinc, sis, set, vuit anys, comencen a fer ja raonaments més elaborats i preguntes molt més estructurades.\nSegons els experts, aquesta escorça prefrontal, aquest raonament elaborat, no s’acaba de desenvolupar fins als 20 anys. Imagina’t tot el que ens queda. Per tant, les rabioles són la màxima expressió d’aquest cervell emocional de l’aquí i de l’ara. I tu, per més que hi insisteixis des d’aquí dalt, de: “Rei, no té sentit que et posis així al supermercat perquè mira, estàs fent el ridícul i, a més, no et compraré la bossa de patates perquè, a més, la mare s’enutjarà, perquè tal cosa i tal altra”. Tu creus que des d’aquí arribaràs allà baix? No, el nen ni t’escolta, vol la bossa de patates. Què podem fer quan estan cridant i sembla que no controlen la situació? En primer lloc, romandre al seu costat. Ni cadireta de pensar ni “et castigaré” ni, per descomptat, cridar. No podem pretendre aconseguir una cosa positiva de ningú a través del crit. T’has de tranquil·litzar, has de comptar fins a deu: “Amor, tranquil. Tranquil, la mare és aquí. No t’amoïnis, tranquil. Ara quan estiguis tranquil, parlem”. Perquè encara que tu raonis, això no ho entendrà, necessitem que ell surti una mica d’allà baix. Aleshores, aquestes rabioles duren uns minuts, no són eternes. Hem d’aguantar el tipus i esperar que el to del plor vagi baixant. Quan el nen sembla que es va relaxant, el primer que fa aquest nen és buscar la mare o el pare amb el qual ha tingut el conflicte, tenen aquesta necessitat. I s’aixequen i et venen a buscar. Bé, doncs en aquest moment que sembla que ja està sortint d’allà baix, l’hem d’agafar, fer-li un petó, abraçar: “Reiet, què ha passat?”. Ja n’està sortint una mica i t’està explicant coses. Doncs aleshores és quan els expliques: “No, amor, ara mateix no podem comprar les patates perquè ara menjarem i tal cosa i tal altra”. Però quan ja ha sortit una mica aquí dalt, comprens? Mira, fa poc, a la consulta, ho vaig viure amb un pare i va ser espectacular. Arriba el pare a la consulta. La seva nena, de tres anys, asseguda. Estava jugant amb una joguina de ficar un trangle, quadrat, cercle… I, de sobte, jo estava parlant amb el pare, la nena agafa la joguina. “Buaaa!”. La llança, es posa a cridar, es fa cap enrere, es dona un cop al cap. El pare: “Però què passa?”. Intenta agafar-la i la nena li pega, perquè hi ha nens que reaccionen així a les rabioles, es posen violents. El pare, lògicament, es posa molt nerviós, i li dic: “Juan, tranquil, seu aquí i deixa la nena”. “Però Lucía, quina vergonya…”. “Tranquil, seu i deixa la nena aquí”. Bé, va deixar la nena aquí. I la nena: “Buaaa, buaaa!”. Em mirava a mi com si digués: “Aquí hi ha alguna cosa que no quadra. Buaaa, buaa!”. I jo, al pare: “Juan, tranquil, seguim parlant com si no hagués passat res. Ves dient a la nena que no passa res, que quan estigui tranquil·la, parlareu, que ets aquí”. Missatges de tranquil·litat. El pare, molt bé. “Rateta, amor, no passa res, el pare és aquí. Quan vulguis, parlem, soc aquí, soc aquí”. Bé. Ni tres minuts. Tres minuts més tard, la nena va canviar la intensitat del plor, es va aixecar, va anar a buscar el pare i, sense que jo hagués dit res al pare, el pare va agafar la nena, la va abraçar i va estar una bona estona amb ella: “Tranquil·la, tranquil·la, tranquil·la”. I quan va deixar de plorar, la va agafar, la va mirar fixament i li va dir: “Amor, què ha passat?”. I diu la nena: “No hi entrava i no hi entrava i no hi entrava!”. Perquè, a més, les rabioles són per aquestes coses. I aleshores, el pare va agafar la nena, es va aixecar, va agafar la joguina, va agafar les peces i li va dir: “Mira, això és un triangle, això és un cercle, això és un quadrat”. La nena va començar a aplaudir. Bé, jo era allà i només em faltaven les crispetes. Estava feliç. Aquesta és una resolució perfecta d’una rabiola. Estant al seu costat però esperant que surti una mica d’aquesta part emocional, que pugi a la poca escorça prefrontal que té i, aleshores, intentar raonar.\nAdelaida Abruñedo. Doncs això que expliques és curiós, que un pare es trobi a la consulta d’un pediatre amb els seus nens, perquè, és possible que estigui generalitzant, la majoria som mares, qui portem els nostres nens al pediatre, a la consulta. Quina relació té o quina actitud tenen ara els pares d’avui dia en relació amb la criança?\nLucía Galán. Jo he vist un canvi. Fa gairebé 15 anys que tinc aquesta professió, i és cert que abans sobretot eren mares o àvies, i ara cada vegada veig més pares i avis. Aleshores, això és meravellós. És a dir, aquí hem d’avocar sempre a favor de la coresponsabilitat. El nen és tant del pare com de la mare. I les dificultats, quan es comparteixen, són molt més fàcils de suportar. Les alegries, quan les compartim, són millors. Ha de ser una tasca d’ambdós, i també hem d’aprendre a demanar ajuda els uns als altres, perquè nosaltres, les dones, tendim molt a: “Jo puc, jo puc, jo puc, jo puc”, oi? Tot a la meva esquena. Ens costa molt delegar. És com si ho faig jo, ho faig millor i més ràpidament. Doncs no. També cal que ells ho facin, és clar que sí. Perquè ho poden fer exactament igual de bé, o inclús millor que nosaltres, per què no? Però cal donar-los l’oportunitat. Mira, fa poc, vaig tenir un pare a la consulta que em deia… No sé què m’estava explicant de la seva filla María i li vaig dir: “Ep, que ho fas molt bé”. I em diu: “Doncs jo no sé si ho faig bé o malament. Si soc el segon millor pare del món, m’hi conformo”. I dic: “Segon millor pare del món? Com és això?”. I em diu: “Sí, perquè el millor pare de món és el meu pare”. Dic: “Què dius!”. I diu: “Sí, així que si ho faig la meitat de bé, ja seré el segon millor pare de món”. I em va deixar sense paraula. Dic: “Que bonic”. I vaig recordar el meu pare. El meu pare treballava de sol a sol. Jo no sé si vaig passar moltes hores o poques hores amb el meu pare, però els records que tinc amb ell són tan valuosos i tan bonics que sé que ha valgut la pena. Ha estat sempre al meu costat. És al meu costat. Jo el que dic als pares és: els nens no col·leccionen hores de rellotge. Els nens col·leccionen moments. I es tracta d’omplir les seves motxilletes d’aquells moments meravellosos i inoblidables als quals puguin recórrer quan siguin grans. Que obrin la motxilla i que trobin la infància feliç que mereixen tots els nens. Aquell conte de bona nit, qui no el recorda? A mi m’explicava el meu pare el conte de bona nit. Els esmorzars. Si tens l’oportunitat d’esmorzar amb els teus fills, encara que t’hagis d’aixecar abans, no la perdis, és el millor regal que pots donar als teus fills. Els meus fills podran dir: “La meva mare portava una vida agitada i sempre estava amunt i avall”, però jo, des del principi, vaig voler esmorzar cada matí amb els meus fills i els vaig voler portar a l’escola. I he hagut de canviar de feina diverses vegades per aconseguir-ho, que sembla senzill, però per mi no ho era. Però era molt important començar el dia junts. Aquestes estones que tenim, aprofitem-les, omplim la seva motxilleta de moments inoblidables que després, quan ets adult, ens agrada i ens reconforta obrir-la i veure-ho, oi?\n“Què t'agradaria que els teus fills recordessin de la seva infància quan tu no estiguis aquí?”\nAdelaida Abruñedo. No creus que exigim molt als nostres nens? No seria millor que ens centréssim més que a tenir èxit, al fet que fossin feliços?\nLucía Galán. Sens dubte. Mira… Els nostres fills no han nascut per complir els nostres somnis. Els teus fills han nascut per complir els seus somnis, que tant de bo siguin molt més grans i molt més bonics del que nosaltres havíem pensat. Els teus fills no han nascut per ser un minitu, han nascut per ser un miniell, i en el futur, un gran ell. Fa uns anys va venir a la consulta un pare molt alt, molt guapo, molt atlètic, amb el seu fill. I el seu fill és una mica baix, té sobrepès, i estava a la bàscula i li vaig dir: “Reiet, tu practiques algun esport?”. I em va dir: “Bé, sí, bàsquet”. I m’ho va dir així. “I què passa? Que no t’agrada?”. I em va dir: “No”. Dic: “Ai, i què t’agrada?”. I em diu: “A mi m’agrada la bateria!”. I m’ho va dir així. De sobte, es va il·luminar, va obrir les mans. I, aleshores, jo, que soc una mica preguntaire, vaig al pare alt i atlètic i li dic: “Si no li agrada el bàsquet, per què fa bàsquet?”. I em diu: “Perquè jo soc jugador de bàsquet, soc entrenador professional de bàsquet. El bàsquet és un esport en equip, és un esport molt saludable i jo vull que el meu fill faci bàsquet”. En aquell moment vaig callar, però vaig pensar: “Aconseguiràs que el teu fill sigui un jugador mediocre de bàsquet tota la seva vida i l’estàs privant de ser un virtuós de la bateria o, simplement, de gaudir d’allò que li agrada”. I tornem al talent. Hem d’alimentar els petits talents dels nostres fills, perquè això és el que els convertirà en persones felices, si tenen la sort de dedicar-se a alguna cosa que els apassiona. Hem d’acceptar els nostres fills com són. Això és el més difícil de tot. Quan t’imagines amb el Predictor, t’imagines aquell nen perfecte, amb aquelles qualitats que t’agraden de tu, amb aquelles altres qualitats que tu no tens però que t’hagués agradat tenir, oi? I et fas el teu nen a mida. I després, la realitat, moltes vegades, no té res a veure. La quantitat de pares que hi ha que no accepten els seus fills tal com són i intenten fer alguna cosa a imatge i semblança seva. N’hi ha molts. Els hem d’acceptar tal com són, meravellosament imperfectes, amb les seves virtuts i els seus defectes, però com són. Mira, jo tinc un nen i una nena. I la meva filla petita és explosiva. Ella és molt extravertida, és una cria cap enfora, que dic jo. Necessita reconeixement, necessita moviment, és líder, ella arrossega. I el meu fill Carlos és emocional, és tímid, és introvertit, és de pocs amics, i li costa. Bé, doncs jo, en un intent de convertir en Carlos en la seva germana, o inclús en… Projectar els meus… els meus dons amb la comunicació o amb… Doncs em frustrava veure’l així. Aleshores: “Però Carlos, fill, surt a jugar!”. Convidava molts nens a casa i el portava amunt i avall a tots els llocs perquè es relacionés. Fins que un dia, als vuit anys, em va dir: “Mare, prou. Mira, jo tinc tres amics, que són en David, l’Hugo i en José. No en necessito més”. I de debò que em queien les llagrimotes de dir: “Lucía, ja n’hi ha prou, accepta el teu fill com és. És meravellós com és. És meravellós”.\nAdelaida Abruñedo. També he escoltat una frase que dius, que ningú es casa pensant en el divorci, però aquestes coses passen. Com podem els pares i les mares ajudar o acompanyar en aquest procés els seus fills i filles?\nLucía Galán. Efectivament, quan et cases, penses que serà per tota la vida, oi? Però, com dèiem al principi, la vida improvisa i, a vegades, aquestes coses passen. I les has d’afrontar amb valentia. I has de recollir tots aquests trossets, redreçar-te i seguir endavant. No tens cap altra opció. Tens unes personetes que depenen d’una manera gairebé exclusiva de tu i del seu pare. I has de ser al peu del canó per ells. És fonamental parlar amb sinceritat amb els nostres fills, explicar-los les coses com són, tranquil·lament. No podem permetre de cap manera que els nostres fills se sentin culpables d’aquesta situació. No hi ha culpables. Els únics responsables d’una decisió així són els pares, però no podem permetre que ells se sentin culpables. No hem d’utilitzar mai els nens com una arma llancívola entre el pare i la mare. Mai. No podem ni tan sols nosaltres, els pares, culpar-nos per haver pres una decisió pensant en nosaltres. Perquè saps què passa? Que jo, per donar el millor de mi als meus nens, necessito estar bé i necessito ser feliç. I per mi, els meus nens són el més important que tinc a la meva vida. Però jo també soc important. I si jo no soc feliç, o des de la tristesa, des de la pena, des del desgast o des del desamor, és impossible omplir la seva vida d’amor, d’entusiasme, de felicitat. No puc. Jo no vaig saber com fer-ho. Necessitava tornar a retrobar-me. Necessitava ser plenament feliç per donar el millor de mi als meus nens. Els nens s’adapten a gairebé qualsevol circumstància quan les bases són sòlides, quan hi ha respecte, quan hi ha amor. I una família no necessita viure junts, el que necessita és estar unida. El que necessiten els nostres fills és que el pare i la mare siguin feliços, junts o separats, però feliços.\n“Ens preparen per als èxits, per als aplaudiments, però no et preparen per a les pèrdues, per al duel”\nAdelaida Abruñedo. Però, a la fi, tornem al mateix: ser l’exemple.\nLucía Galán. Efectivament. En aquella època, els meus nens eren molt petits, hi havia una pregunta que em turmentava molt com a mare, i és: “Lucía, què t’agradaria que els teus fills recordessin de la seva infància quan tu no hi siguis?”. A mi aquesta pregunta m’ha fet sortir de molts mals passos i m’ha donat moltes respostes. I jo vull que recordin una mare feliç, sí. Una mare lluitadora. Que comet errors, que demana disculpes quan s’equivoca. Que bonic és agafar el teu fill, ajupir-te, posar-te de genolls i dir: “Amor, ho sento, m’he equivocat”. Quin exemple. Però ho hem de fer. Nosaltres no posseïm la veritat. Jo vull que els meus fills recordin una mare perseverant, constant, que hi sigui present. Que ha tingut les seves crisis, per descomptat, qui no? No vull que em recordin perfecta. Ni soc perfecta ni ells seran perfectes. No vull que es frustrin o que se sentin culpables si tenen un desengany amorós. Els meus fills ara ja entenen que això també forma part de la vida i que no passa res, que et sobreposes. Que no existeixen les meitats de ningú ni el tren passa només una vegada a la vida. Que som persones completes, que on miris hi ha una multitud de persones i de trens per agafar. Que ens hem de perdonar i ens hem de donar l’oportunitat de sentir. Donar-nos permís per viure, per viure de debò. I perquè ens recordin com a persones alegres, felices, compromeses. I això, des de l’amargor i des de la tristesa, és impossible.\nAdelaida Abruñedo. Sé també que has estat a cures intensives neonatals. No em puc imaginar l’experiència emocional que ha de suposar. M’agradaria que ens expliquessis quins aprenentatges, tant com a pediatra i també de manera personal, quins aprenentatges has adquirit, que estic convençuda que n’has adquirit.\nLucía Galán. Doncs mira, al llarg de la meva professió com a pediatra, he après que no podem perdre mai la humilitat. Encara que sàpigues molt d’una cosa o encara que en sàpiga poc la persona que tens davant, no podem deixar de ser humils. He après que és molt més important com dius les coses que realment el que dius. Perquè el que recordarà aquella família serà el que li has fet sentir i no les paraules exactes. Al llarg de la meva professió, he après que ens ensenyen a salvar vides, però no a perdre-les. No ens preparen per tenir davant uns peres que estan a punt de perdre el seu fill. O per dir-los que el seu fill té una discapacitat i que hauran de conviure amb aquesta discapacitat la resta de la seva vida. Als metges d’avui dia no ens preparen per treballar amb els nostres pacients des del respecte, des de l’amor, des de l’empatia. He descobert el poder tan gran que té l’empatia quan tractes temes sensibles, malalties importants. He après que hem d’acompanyar més, acariciar més, tocar més. He après que la línia que separa el metge del pacient és molt fina. Que la vida és molt fràgil. I que avui parlo aquí com a pediatra, però demà potser soc jo la pacient, o un dels meus fills. He après que no som aquí per salvar la humanitat, que fem el que bonament podem. Tracto els meus pacients exactament de la mateixa manera que a mi m’agradaria que em tractessin si demanés ajuda. He après que em queda molt per aprendre. Molt. Que en aquesta professió et preparen pels èxits, pels aplaudiments, pels reconeixements, però no et preparen per les pèrdues, pel dol. No et preparen pels errors tampoc, i a vegades, has de conviure amb ells la resta de la teva vida. En aquesta professió he après que dels èxits poc s’aprèn, que el veritable aprenentatge es troba als errors, a les equivocacions, a les ombres. Quan et trobes en l’èxit, els focus t’enlluernen i els amics es multipliquen. Però quan ets a les ombres, quan necessàriament has de buscar la llum per tirar endavant, aquí és on es troba el veritable aprenentatge de la vida. Que el que de debò importa no són les coses, són les persones. I que jo no puc pretendre que els meus fills no caiguin. Cauran. I han de caure. Però sí que lluito amb dents i ungles perquè s’aixequin cada vegada.\nAdelaida Abruñedo. Lucía, moltes gràcies. El que t’he dit al principi, és un plaer poder haver compartit amb tu aquest moment, molt de gust.\nLucía Galán. Moltes gràcies a tu, de debò, ha estat un honor. I jo espero que els pares i les mares que ens hagin escoltat s’emportin a casa el missatge de: “Ho estàs fent bé. És difícil però ho estàs fent bé, i sou els millors pares que poden tenir els vostres fills”. Gràcies, de debò, gràcies.\nAdelaida Abruñedo. A tu.


Els crítics d'Agrupament Socialista demanen a Navarro que corregeixi els retrets de Balmón\nEl corrent crític del PSC Agrupament Socialista ha demanat aquest dijous al líder del partit, Pere Navarro, una "rectificació" dels retrets que el seu número dos, Antonio Balmón, va llançar contra alguns díscols amb l'adreça.\nAbans de celebrar un acte a Torroella de Montgrí (Girona), la regidor a Girona Pia Bosch ha llegit un manifest que adverteix que "ni el partit en el seu conjunt, ni cap company mereixen el tracte" dispensat. "El PSC mereix i necessita aquesta rectificació", ha sentenciat Bosch abans de l'acte en el qual el corrent ha aprovat iniciar els tràmits per constituir-se formalment, després de portar mesos reunint-se sota el nom de Fòrum Cívic.\nBalmón va convidar el dilluns a alguns membres d'Agrupament Socialista com l'alcalde Lleida, Àngel Ros, i l'exconsellera Marina Geli a deixar el partit i els va qualificar de "professionals de la polseguera".\nA part de Ros, Geli i Bosch, a l'acte també han assistit els exconsellers Antoni Castells i Joan Manuel del Pozo, l'exdiputat autonòmic Daniel Font, i els membres d'Avancem --un altre corrent crític del PSC-- Fabián Mohedano i Jordi del Río. També han acudit a la cita l'exconseller i exlíder del PSC en el Parlament Joaquim Nadal, la diputada Rocío Martínez-Sampere, l'exdiputada Laia Bonet, i el líder del PSC a l'Ajuntament de Barcelona, Jordi Martí.\nAgrupament Socialista ha impulsat un document de suport a la 'Via catalana cap a la independència', discrepant així de l'adreça del PSC, que rebutja acudir a la cadena humana perquè la veu nítidament independentista.\nEl corrent crític, per contra, considera que és una iniciativa "plenament legítima" malgrat el seu marcat to sobiranista, i admeten que alguns dels seus membres es plantegen acudir a la cita.\nEn declaracions als periodistes, Daniel Font ha explicat que el corrent neix perquè "hi ha una orfandat i unes insuficiències en les actuals formacions polítiques i particularment en el PSC".


L’any 1998 es creà una Comissió de Qualitat amb membres de les diferents àrees de l’organització que s’encarregà de definir la Missió i Visió del centre . Per tal de saber i controlar els processos clau i necessaris per a poder desenvolupar l’estratègia educativa, el centre dissenya i desenvolupa Plans estratègics periòdics (triennals o quinquennals) sintetitzant els objectius clars i mesurables per als canvis a realitzar en l’escola, incorporant a membres de les diferents etapes educatives liderats sempre per un membre de l’Equip Directiu. Els resultats de cada procés són avaluats i revisats periòdicament.\nPer mitjà d’enquestes, entrevistes, anàlisis de màrqueting etc. s’identifiquen les millores i s’analitzen noves necessitats i expectatives. En base a aquest anàlisi, l’escola centra la seva proposta de valor en oferir una educació integral de l’alumne que li permeti afrontar nous reptes amb garanties d’èxit.\nConscients de la confiança dipositada per les famílies, l’escola fa especial atenció a factors fonamentals que són alhora el seus senyals d’identitat:\nFer que tots els membres de la Comunitat Educativa se sentin acollits i integrats en el marc d’un ambient familiar.\nConsiderar la persona com a centre de la nostra proposta educativa. A PÀLCAM es valora l’alumne com a protagonista del seu propi futur i es potencia el seu desenvolupament integral, concretat en el seguiment personalitzat i adaptat a la seva realitat i evolució.\nDonar resposta als adolescents que estan fora de l’ensenyament reglat per reincorporar-los-hi i/o promocionar-los professionalment.\nAplicar principis i pràctiques de gestió per dur a terme aquests compromisos i assolir uns objectius exigents i accessibles.


Història de l'automobilisme a Catalunya - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nPer a altres significats, vegeu «Història de l'automobilisme a Catalunya (llibre)».\nUn moment de la cursa durant la II Copa Catalunya, organitzada pel RACC el 1909\nLa història de l'automobilisme a Catalunya és el conjunt de fets relacionats amb la pràctica esportiva de l'automobilisme en aquest país al llarg de l'època històrica en què hi ha estat present, des de començaments del segle XX fins a l'època actual.\nL'automobilisme compta amb gran tradició a Catalunya, on ja el 1906 nasqué el primer club dedicat a fomentar aquest esport, l'actual Reial Automòbil Club de Catalunya. Des d'aleshores i fins a l'actualitat, el Principat ha destacat tant en l'organització d'esdeveniments de primer ordre com en l'interès per la pràctica d'aquest esport.\n2 Dècades de 1900 i 1910\n2.1 Els orígens de l'automobilisme esportiu\n2.2 Les primeres curses\n3 Dècades de 1920 i 1930\n4 La postguerra\n4.1 Els midgets\n4.2 Els Grans Premis de Pedralbes\n4.3 Els ral·lis, la muntanya i el kàrting\n5 La dècada de 1960\n6 Dècades de 1970 i 1980\n6.1 El Circuit de Catalunya\n7 L'automobilisme al tombant de segle XXI\n7.1 La Fórmula 1 i els ral·lis\n7.2 La promoció de l'esport\n8 Automobilistes destacats\nReproducció del Bonet de 1889\nEl 1885, Gottlieb Daimler i Karl Benz construïren a Stuttgart i Mannheim els seus respectius "carruatges sense cavalls", considerats els primers automòbils amb motor d'explosió de la història. Només quatre anys més tard, el 1889, l'empresari tèxtil Francesc Bonet va patentar i construir a Barcelona el primer vehicle amb motor d'explosió català, l'anomenat Tricicle Bonet. Calgué esperar al 1898 perquè Emilio de la Cuadra fundés la primera empresa fabricant d'automòbils catalana, la Compañía General Española de Coches Automóviles E. de la Cuadra. La seva efímera successora, J. Castro, Fábrica Hispano-Suiza de Automóviles, fou adquirida el 1904 per Damià Mateu i altres prohoms barcelonins i convertida en la Hispano-Suiza Fábrica de Automóviles, empresa que aviat assolí un gran prestigi internacional.\nDècades de 1900 i 1910[modifica]\nEls orígens de l'automobilisme esportiu[modifica]\nEl "Concurs per a Carruatges sense Cavalls" organitzat a França el 1894 és considerat la primera prova d'automobilisme de la història, per bé que la primera en què s'hi computà la velocitat dels participants fou la travessa París-Bordeu de 1895. Les curses entre ciutats s'escamparen per Europa fins que a la París-Madrid de 1903 hi hagué quatre accidents mortals. D'ençà d'aleshores les curses canviaren a la modalitat de Gran Premi, disputats en circuits tancats a partir de 1906.\nA Catalunya, els pioners de l'automobilisme eren membres de famílies benestants, molts d'ells esdevinguts dirigents dels primers clubs i associacions automobilistes. El 1906 es creà l'Automòbil Club de Barcelona, el qual esdevingué Reial Automòbil Club de Catalunya (RACC) el 1910. En foren fundadors Enric Cera, Josep Suitas, Joan Ponsa, Joan Reynes, Josep Bertrand, Marcel·lí Jorba i el dibuixant i pintor Ramon Casas.\nLes primeres curses[modifica]\nTant l'automobilisme com el motociclisme esportiu varen penetrar a la península Ibèrica per Catalunya. La primera cursa de motocicletes, automòbils i bicicletes de la península es va celebrar a Barcelona el 10 de desembre de 1899, organitzada pel diari Los Deportes. La cursa recorria un circuit de 4 km entre el Passeig de Sant Joan (amb sortida a la cantonada amb el carrer Rosselló), el carrer Indústria i la plaça de Tetuan. La primera cursa estrictament d'automobilisme en circuit catalana l'organitzà el RACC el 1908: la I Copa Catalunya, promoguda per Enric Ràfols i Francesc Casadellà i disputada el 28 de maig al circuit del Baix Penedès (Sitges-Vallmoll-Vilafranca). Reservada a voiturettes, el guanyador fou l'italià Giosuè Giuppone amb un Lyon-Peugeot de 1.300 cc. La segona edició es disputà l'any següent al circuit Sitges-Sant Pere de Ribes-Canyelles-Vilanova i la Geltrú-Sitges. El 1911, el RACC promogué la Copa Barcelona en carreteres pròximes a Vilassar de Mar. Aquell any entrà en funcionament la delegació francesa de la Hispano-Suiza, la qual aconseguí rivalitzar amb Peugeot en curses importants com la Copa de l'Auto de Boulogne-sur-Mer, on els tres primers classificats foren sengles Hispano-Suiza construïts al carrer Floridablanca de Barcelona.\nEl pilot Bara amb l'Hispano-Suiza durant una cursa a Boulogne-sur-Mer el 1914\nTambé el Moto Club Deportivo de Barcelona (MCDB), origen del Reial Moto Club de Catalunya (RMCC), organitzava en aquella època curses populars com ara la Prova de Regularitat i Turisme, la segona edició de la qual comptà amb 43 vehicles inscrits, un d'ells el primer automòbil fabricat a Catalunya que participava en una cursa esportiva: l'autocicle David, pilotat pel seu creador Josep Maria Armangué. Una altra prova destacada que inicià el MCDB fou la Pujada als Brucs, estrenada el 1913 i convertida el 1924 en la Pujada a Montserrat. En tots aquests esdeveniments, els autocicles hi jugaven un paper destacat al costat de les motos i els sidecars. A banda dels David, marques com ara Díaz y Grilló, Ideal o la palmesana Loryc esdevingueren molt populars.\nEl 24 de maig de 1914, el RACC i el MCDB organitzaren conjuntament la I Copa Tibidabo a l'Avinguda del Tibidabo. El 1915 s'intentà establir un primer rècord Barcelona-Madrid-Barcelona per carretera, fruit de la rivalitat entre els fabricants J. Custals i Josep Maria Moré, però com que cap dels dos no va completar el recorregut, el RACC organitzà una prova similar al juny de 1916. A la cursa, dividida en quatre etapes, hi participaren 18 vehicles i els guanyadors foren els germans Lluís i Frederic Armangué, que varen recórrer els 1.200 km amb el seu David en poc més de 28 hores, més de 3 d'avantatge sobre el segon classificat. Al cap d'un mes, el RACC organitzà la primera Volta a Catalunya, amb sortida i arribada a Barcelona i un itinerari de 645 km, la qual ajudà a popularitzar l'automobilisme al país. També el 1916, es fundà la Penya Rhin al restaurant del mateix nom de la Plaça de Catalunya de Barcelona. Fou un dels clubs més destacats de l'automobilisme català d'aquells temps i organitzà diverses curses en circuits improvisats com els del Baix Penedès, Llevant, Tarragona o Vilafranca.\nEl 29 d'octubre de 1917 es va morir en accident aeri Josep Maria Armangué, un dels principals impulsors dels esports de motor a Catalunya. En honor seu el RACC organitzà el Trofeu Armangué per a autocicles, disputat per primer cop el 29 de juny de 1921 en el circuit Tarragona-Secuita-Vallmoll-Tarragona.\nDècades de 1920 i 1930[modifica]\nFernando de Vizcaya amb l'Elizalde a la Pujada a la Rabassada de 1924\nEl 1921 la Penya Rhin organitzà el I Campionat d'Espanya d'Automobilisme (segon d'Europa després del francès), també conegut com a Gran Premi Penya Rhin. Després de disputar-se al circuit de Vilafranca del Penedès del 1921 al 1923, s'organitzà a Sant Sebastià fins que tornà a fer-se'n càrrec la Penya Rhin el 1933, aquest cop al circuit de Montjuïc on es mantingué fins a 1936.\nA partir de 1922 les vendes d'automòbils es multiplicaren. A Barcelona, coincidint amb la celebració de la tercera edició del Saló de l'Automòbil, se superaren els 10.000 vehicles matriculats. Paral·lelament s'inicià la construcció de l'Autòdrom Internacional de Terramar, inaugurat el 1923 a Sant Pere de Ribes. Era un circuit de velocitat amb revolts peraltats inspirat en els ovals de més prestigi dels EUA, però problemes de caràcter tècnic i econòmic provocaren que l'AIACR l'inhabilités al cap de poc de la jornada inaugural. A causa d'això, l'automobilisme català programà només una cursa anual de prestigi: la Pujada a la Rabassada, creada el 1922 per la Penya Rhin. Era l'època de domini a les curses dels Elizalde, fabricats al Passeig de Sant Joan de Barcelona.\nEls anys 1928 i 1929 es disputaren dos ral·lis i una pujada de muntanya (especialitat aleshores molt popular) a Montjuïc, amb motiu de la Gran Exposició Universal de 1929. El crac del 29 minvà també l'embranzida de l'automobilisme a Catalunya, però la Penya Rhin el mantingué actiu amb l'organització anual de la cursa de la Rabassada, la qual fou puntuable per al Campionat d'Europa de muntanya el 1931. El 1936, cinc setmanes després de celebrar-se la VII edició del Gran Premi Penya Rhin, esclatà la Guerra Civil espanyola. Durant el conflicte, la prova de Montjuïc es continuà disputant malgrat les dificultats derivades de la manca de carburant, els bloqueigs i el tancament de fronteres de resultes de la guerra.\nDesprés de la guerra civil espanyola, la indústria del motor s'havia empobrit i l'esport de l'automobilisme visqué uns anys de recessió. Calgué esperar al 1945, un cop acabada la Segona Guerra Mundial, per a reprendre totalment l'activitat esportiva gràcies a l'empenta d'associacions com ara la Penya Motorista Barcelona, organitzadora de la cursa per a turismes a Montjuïc, i la Penya Rhin que passà a organitzar els seus Grans Premis al circuit de Pedralbes, a l'aleshores inacabada Avinguda Diagonal.\nJaume Pahissa en una cursa de midgets a Barcelona el 1950\nA finals de la dècada de 1940 gaudiren de certa popularitat les curses de midgets, una modalitat similar a l'Speedway o el Dirt track (curses de motociclisme en pista oval, sobre terra i cendra) practicada amb uns cotxes especials anomenats midget en anglès. El 1949 se'n disputaren les primeres curses a Barcelona, al canòdrom Parque Sol de Baix de la Travessera de les Corts. Els millors especialistes n'eren Salvador Claret, Jaume Pahissa, Albert Saumell, Pere Genovés, Carles Aymerich i Francesc Godia. Fou una època de gran rivalitat esportiva entre aquests pilots i els castellans, entre els quals destacava Rafael Jiménez. Els uns i els altres s'enfrontaven al llarg de 8 o 10 curses anuals, entre les quals fou cèlebre el "Match Castilla-Cataluña" de 1950, protagonitzat per Jiménez, Godia i Pahissa. A mitjan dècada de 1950, però, les curses de midgets foren prohibides en haver-se descobert que movien fortes sumes de diners en apostes clandestines.\nEls Grans Premis de Pedralbes[modifica]\nEl Gran Premi Penya Rhin se celebrà a Pedralbes els anys 1946, 1948, 1950, 1951 i 1954. Atès que el 1950 s'estrenà el Campionat del Món de Fórmula 1, les edicions de 1951 i 1954 varen puntuar per a aquesta competició amb el nom de Gran Premi d'Espanya. Durant aquells anys, passaren per Barcelona els millors pilots i cotxes del moment. És especialment recordada l'edició de 1951, ja que el Gran Premi celebrat a Barcelona despertà gran expectació pel fet que s'hi decidia el títol del II Campionat del Món, que guanyà finalment l'argentí Juan Manuel Fangio. Francesc Godia fou el primer català a participar en un campionat del món de Fórmula 1, obtenint bons resultats (quart a Alemanya i a Itàlia i setena posició final al Campionat del Món de 1956).\nEl 1954, amb motiu de la celebració a Barcelona del XIV Gran Premi d'Espanya, la Penya Rhin programà el dia anterior una cursa per a cotxes Sport, prova on destacaren els Pegaso Z-102 en dura competència amb els Jaguar, Ferrari i Maserati. El nivell assolit pels Pegaso dissenyats pel català Vilfred Ricart i fabricats a La Sagrera ja havia permès a Celso Fernández, el 1953, d'aconseguir-hi el rècord mundial del quilòmetre i la milla.\nEls ral·lis, la muntanya i el kàrting[modifica]\nEl Pegaso Spider "Rabassada" amb què Joaquín Palacio guanyà la Pujada a la Rabassada el 1953\nAl llarg de tota la dècada de 1950 les proves anaren proliferant gràcies a diverses entitats: la Penya Motorista 10 x Hora organitzà el 1953 la primera edició del Ral·li Costa Brava; la Penya Motorista Barcelona organitzà el Ral·li dels 1.000 Quilòmetres, on participà per primer cop un SEAT (conduït pel campió estatal de regularitat, Josep Humet) i el RACC reprengué la Volta a Catalunya el 1954 (la quarta i darrera edició fins aleshores s'havia fet el 1920). Fou la primera en l'àmbit estatal que tingué un tram cronometrat -guanyada per Joaquín Palacio amb un Pegaso Sport Rápido- i fou guanyada per l'equip format per Guillem Bas i Sebastià Salvadó (futur president del RACC). El 1957 la cursa es completà amb la denominació I Ral·li de Catalunya. Aviat, tant el Ral·li Costa Brava com el Ral·li de Catalunya foren puntuables per al Campionat d'Europa.\nAltres curses d'anomenada durant aquesta època foren la Copa Montjuïc i les represes pujades a la Rabassada i a Montserrat, ambdues interrompudes a causa de la guerra. El 1959 s'afegí una altra pujada de renom a les moltes que se celebraven aleshores, la Pujada a Sant Feliu de Codines de la Penya Motorista 10 x Hora.\nUna altra modalitat que entrà amb força al tombant de dècada de 1960 fou la del kàrting. Originària dels EUA, gaudí de molt bona acollida a Catalunya des del moment de la seva introducció a començaments de 1960. Els petits karts, amb xassissos de rodes minúscules i moguts per motors de talladores de gespa, esdevingueren una forma fàcil i assequible d'iniciar-se en la competició automobilística. Les curses de karts es consideraven una mena d'escola de pilots i aviat s'escamparen per tot Catalunya, amb curses a llocs com ara Granollers, Sitges, Vilanova i la Geltrú, Tarragona, Manresa, Sabadell i molts altres que eren seguides per un públic nombrós. A Barcelona s'hi va convocar la I Competició Internacional de Kàrting, celebrada en un improvisat circuit a l'Avinguda Diagonal, tot just una setmana abans que es fes a Marsella la primera prova francesa d'aquestes característiques. Un dels millors pilots català de karts era Jaume Samsó.\nA partir de la dècada de 1960, malgrat el fort creixement dels esports de motor a Catalunya, aquests sofriren una forta mancança pel que fa a infraestructures, protecció i finances. Per exemple, la primera marca catalana, SEAT, mai no arribà a crear un autèntic departament de competició, malgrat petites incursions en el món dels ral·lis. Tot i que el gran seguiment dels esports de motor feia que es creessin gran quantitat de clubs, penyes o escuderies, la majoria no tenien prou pressupost com per poder aspirar a organitzar competicions més enllà d'algunes de caràcter local. De nou, la tasca més important fou la realitzada pel RACC o per la Penya Motorista 10 x Hora. Així, el RACC, presidit per Salvador Fàbregas, creà diversos trofeus (com ara el Nuvolari o el Joan Jover) per tal d'aprofitar les instal·lacions del circuit de Montjuïc i fer-hi curses automobilístiques. Les primeres proves s'hi disputaren amb els Monomil, monoplaces de fabricació francesa amb motor Dyna-Panhard.\nUn monoplaça de Fórmula 4 Bultaco 250cc de 1968\nDurant la primera meitat de la dècada, Francesc Godia va batre el rècord Barcelona-Madrid tot deixant-lo en 4h 54'58" h al volant d'un Porsche 904 GTS per la N-II, amb els membres del RACC i del Real Automóvil Club de España (RACE) cronometrant la prova. Un cognom molt conegut a l'època era el de Juncosa, tant pel que fa a les seves famoses preparacions de vehicles SEAT i Abarth com pels èxits en competicions de tota mena que assoliren el pare, Jaume Juncosa, i els fills Jaume i Manuel Juncosa.\nEl 1965, el RACC organitzà a Montjuïc el Gran Premi de Barcelona de Fórmula 3 (Trofeu Joan Jover) i l'any següent el Gran Premi de Fórmula 2, curses que repetí els anys 1967 i 1968. El 1965, el circuit de Montjuïc fou també l'escenari de la sortida del Ral·li de les Dues Catalunyes. El RACC també organitzà noves pujades de muntanya de renom, com ara la Pujada al Puig Major, a Mallorca, i la del Montseny, estrenada el 1964 i puntuable al cap de poques edicions per al Campionat d'Europa, competició de què en fou una de les proves cabdals.\nDurant aquells anys i fins al tombant de dècada següent es popularitzaren les curses de Fórmula 4, per a les quals es va fer habitual de construir cotxes artesanals equipats amb motors de motocicleta de fins a 250 cc, especialment Bultaco, OSSA i Montesa. Els xassissos eren diversos: Selex, Hispakart, Tapias, Artés-Guepardo, etc. Per bé que en un principi semblà que la nova categoria tindria un èxit continuat, la manca de promoció i de suport federatiu, unida al fet que els petits monoplaces no deixaven de ser una mena de karts sobredimensionats, no va permetre que l'experiment tirés endavant.\nEl IV Gran Premi de Barcelona de 1969 es convertí en el XV Gran Premi d'Espanya puntuable per al Campionat del Món de Fórmula 1. La prova es disputà al circuit de Montjuïc aquell any i també el 1971, 1973 i 1975.\nDècades de 1970 i 1980[modifica]\nDurant la dècada de 1970, la capacitat organitzadora del RACC es va veure reforçada i el Ral·li Catalunya es fusionà amb el Costa Brava, esdevenint puntuable per al Campionat d'Europa amb coeficient 2 d'ençà de 1971. El RACC promogué també la construcció del circuit permanent de Calafat, inaugurat el 1974. Aquest nou espai i l'assoliment de quotes més elevades de poder executiu per la Federació Catalana d'Automobilisme tornaren a impulsar la pràctica de l'automobilisme a Catalunya.\nUn Seat 124 FL de ral·li de 1978, durant el Ral·li Costa Brava Històric del 2015\nEl 1973 es disputaren els 400 quilòmetres de Barcelona al circuit de Montjuic. La darrera edició del GP d'Espanya en aquest indret, la de 1975, fou l'última en què se celebraren curses de Fórmula 1 a Barcelona a causa d'un greu accident en què moriren 5 espectadors. Des d'aleshores ja no es tornà a disputar cap més prova de Fórmula 1, 2 o 3 a Catalunya fins a la dècada de 1990, un cop construït el nou circuit de Catalunya a Montmeló. El de Montjuïc continuà només com a escenari de curses de motociclisme, entre elles les 24 Hores de Montjuïc, mantingudes fins al 1986. La pèrdua del Gran Premi de Fórmula 1 -que passà a disputar-se al circuit del Jarama- no provocà que el RACC abandonés l'organització de proves esportives, ja que l'entitat continuà programant curses de fórmules de Promoció (Fórmula 1430 i Fórmula 1800).\nA mitjan dècada de 1970, l'autocròs es va començar a escampar arreu del país. Inspirada en les curses de motocròs, aquesta modalitat s'introduí primer en forma de curses per a Citroën 2CV, conegudes popularment com a Pop-Cross, i més tard va anar evolucionant tant pel que fa a les competicions com als vehicles, cada cop més especialitzats. El febrer de 1979 se'n va fer una prova internacional al circuit de motocròs "Les Planes" (a la població garrotxina de Les Planes d'Hostoles), puntuable per al campionat d'Europa de la disciplina.\nTambé durant aquesta època destacà l'equip de ral·lis de la marca SEAT, amb Antoni Zanini al capdavant, guanyador d'un Campionat d'Europa al volant d'un Porsche 911 SC i de 10 Campionats d'Espanya (9 d'asfalt i un de terra). Amb Salvador Cañellas de copilot, Zanini també s'adjudicà els campionats de velocitat en circuit i de ral·lis el mateix any, fet inèdit en l'automobilisme estatal. Durant la dècada de 1980 despuntaren altres pilots com ara Salvador Servià, campió estatal de ral·lis amb un Lancia 037 els anys 1985 i 1986, o el barceloní Lluís Pérez-Sala, pioner de la Fórmula 1 moderna a Catalunya, al volant d'un monoplaça Minardi, els anys 1988 i 1989. Un altre pilot reeixit durant aquests anys fou el sabadellenc Joan Fernández, anomenat "el rei de la muntanya" pel seu domini aclaparador d'aquesta especialitat. Entre molts altres èxits, Fernández fou dues vegades Campió d'Europa de muntanya.\nEl Circuit de Catalunya[modifica]\nArticle principal: Circuit de Catalunya\nSortida del Gran Premi d'Espanya de 2015, al circuit de Catalunya\nLa darreria dels anys vuitanta fou cabdal en l'evolució d'aquest esport a Catalunya. Més enllà de la trajectòria d'esportistes com Fermí Vélez, que participà en proves de Fórmula 3 i Fórmula 3000, o els pilots de ral·lis Josep Bassas, Josep Maria Bardolet i Jordi Gené, l'automobilisme esdevingué un esport amb gran seguiment a partir d'aleshores gràcies especialment al circuit de Catalunya, el projecte de construcció del qual havia nascut en quedar inhabilitat per a l'automobilisme el de Montjuïc. En un primer intent, el RACC adquirí uns terrenys prop de Caldes de Malavella per a construir-hi l'equipament. Amb aquesta finalitat arribà a apujar les quotes als seus més de 90.000 socis, però finalment la iniciativa no es concretà. Una altra iniciativa abandonada pretenia ampliar el circuit de Montjuïc, afegint-hi fins i tot la plaça d'Espanya. Finalment, la Generalitat de Catalunya s'hi involucrà i començà a projectar un circuit al Vallès Oriental.\nCap a 1985, es localitzaren uns terrenys en venda a Montmeló que reunien totes les característiques desitjades. L'octubre de 1986, la Generalitat impulsà el projecte i propicià que el juliol de 1987 s'aprovessin les reformes urbanístiques adients a Montmeló i a Granollers per a permetre-hi la construcció d'aquesta gran infraestructura. El 24 de desembre d'aquell mateix any, el RACC adquirí la finca, valorada en més de 500 milions de pessetes d'aleshores (uns 3.000.000 d'euros actuals) i, després de diversos tràmits administratius, el 24 de febrer de 1989 es constituí el Consorci entre la Generalitat de Catalunya, el RACC i l'Ajuntament de Montmeló. Tot seguit, el president de la Generalitat Jordi Pujol, acompanyat del president del RACC Sebastià Salvadó i de diversos dirigents esportius, presidí la col·locació de la primera pedra de l'equipament. Un cop enllestida l'obra, per a la qual calgué moure 1.000.000 de m³ de terra, el nou Circuit de Catalunya s'inaugurà oficialment el 10 de setembre de 1991.\nL'automobilisme al tombant de segle XXI[modifica]\nLa Fórmula 1 i els ral·lis[modifica]\nFrançois Delecour al Ral·li de Catalunya de 1991\nL'Schlesser-Buggy de Ronn Bailey als carrers de Barcelona, durant el "Ral·li Barcelona-Dakar 2005"\nEl circuit de Catalunya esdevingué l'element clau en la popularització de l'automobilisme al país. Inaugurat oficialment el 1991 i amb una aforament per a 130.000 espectadors, acull des d'aleshores els Grans Premis dels mundials de motociclisme i de Fórmula 1 entre d'altres. La cobertura televisiva que arrossega la celebració del Gran Premi d'Espanya al circuit de Montmeló convertí el mundial de Fórmula 1 en un autèntic fenomen de social. El seguiment s'incrementà al final de la dècada de 1990 gràcies a la participació de pilots com ara Pedro Martínez de la Rosa (qui debutà el 1998 amb l'escuderia Jordan i després fou pilot de proves de McLaren durant 7 anys) i Marc Gené (qui debutà el 1999 amb un Minardi i després fou pilot de proves de Williams i Ferrari). El 2009 se'ls uní Jaume Alguersuari, membre de l'equip Toro Rosso. Cal esmentar també el tècnic Joan Villadelprat, probablement el català més universal de la Fórmula 1 amb una carrera d'èxit dins les millors escuderies (McLaren, Tyrrell, Ferrari i altres). Tot això fa que cadenes de televisió com ara TV3 retransmetin en directe el mundial des de fa anys.\nEls ral·lis han seguit gaudint també de molta acceptació. El RACC aconseguí el 1991 -l'any d'inauguració del circuit de Catalunya- que el Ral·li Catalunya-Costa Brava fos puntuable per al Mundial de l'especialitat. A més, la històrica prova del Ral·li Dakar adquirí una gran transcendència mediàtica a l'època. Barcelona n'organitzà en diverses edicions la sortida dels participants catalans, entre ells el pioner Joan Porcar, els germans Josep Maria i Salvador Servià, Isidre Esteve i Nani Roma. L'edició del 2005 s'anomenà oficialment "Ral·li Barcelona-Dakar". També en ral·lis d'asfalt destacaren diversos catalans que afavoriren aquest increment de seguidors: Marc Martí en fou doble campió del món (2002 i 2003) com a copilot de Carlos Sainz, i pilots com ara Xevi Pons o Daniel Solà esdevingueren referents de l'automobilisme català. A banda, Oriol Servià guanyà el campionat Indy Lights nord-americà el 1999 i disputà el Campionat Car World Series dels EUA entre el 2000 i el 2009.\nLa promoció de l'esport[modifica]\nLa formació de nous valors ha estat clau a Catalunya des de fa anys. L'equip gironí de kàrting dirigit per Josep Pravi Marcó i el seu fill Genís, Genikart, adoptà Fernando Alonso de ben jove i el va dur a l'èxit dins el món dels karts, culminat en el Mundial júnior de 1996. El 1999, Alonso debutà al volant d'un monoplaça i guanyà el campionat Euro Open MoviStar by Nissan, creat l'any anterior per una altra empresa catalana, RPM Racing, fundada per l'empresari i promotor Jaume Alguersuari (pare del conegut pilot). Actualment, aquest certamen s'anomena World Series by Renault i és l'esdeveniment esportiu d'Europa que mou més públic després dels grans premis de Fórmula 1 i de MotoGP. Finalment, la presència regular de pilots catalans a la Fórmula 1 ha afavorit el fet que la Secretaria General de l'Esport de la Generalitat de Catalunya, juntament amb el RACC i la Federació Catalana d'Automobilisme, impulsés d'ençà del 2005 el programa de formació "Joves Pilots".\nAltres fets que dinamitzaren les competicions i n'augmentaren la popularitat a Catalunya foren la construcció del circuit d'Alcarràs, inaugurat el 2007, i l'aposta de SEAT pel món de la competició amb la creació de l'equip Seat Sport que competí en els Mundials de ral·lis (1994-2000) i de turismes (2005-2009). Malgrat la retirada de l'equip, després de guanyar els títols del 2008 i el 2009, els cotxes SEAT continuaren guanyant curses en el Mundial de turismes, ara en mans d'equips privats.\nJaume Alguersuari amb el Dallara F308 de Fórmula 3 el 2008\nXevi Pons amb el Ford Fiesta al Ral·li d'Alemanya del 2014\nDècades del 1910-1920\nJosep Maria Armangué\nJosep Maria Moré\nDècades del 1930-1940\nJosep Maria Palomo\nJosep Maria Servià\nDècades del 2000-2010\nHistòria de l'automobilisme\nHistòria de les pujades de muntanya als Països Catalans\nHistòria del motociclisme a Catalunya\n↑ 1,00 1,01 1,02 1,03 1,04 1,05 1,06 1,07 1,08 1,09 1,10 1,11 1,12 1,13 del Arco, Javier; Fradera, Valentí; Polidura, Carles; Viñas, Carles. «Automobilisme». enciclopedia.cat. Gran Enciclopèdia Catalana, 31-12-2011. [Consulta: 15 maig 2016].\n↑ «El RACC fa cent anys» (PDF). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 24-02-2006. [Consulta: 1r març 2006].\n↑ 3,0 3,1 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Las primeras carreras». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 128-135. ISBN 84-920886-5-6.\n↑ «L'actualitat» (PDF). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 24-02-2006. [Consulta: 1r març 2006].\n↑ «El Trofeo Armangué y el Campeonato del R.M.C. de Cataluña» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 30-06-1921. [Consulta: 1r març 2006].\n↑ 6,0 6,1 Garriga, Manuel «Personaje - Jaume Pahissa. Un hombre genial» (en castellà). Motos de Ayer. MC Ediciones, SA [Barcelona], núm. 107, març 2010, p. 48-53. ISSN: 1137-151X.\n↑ Del Arco 1990: «La metamorfosi dels 50» p. 119-120\n↑ «III Trofeo Juan Jover 1965» (en anglès). formula2.net. [Consulta: 1r març 2006].\n↑ «Bultaco (1.960 - 1.971)» (en castellà). autopasion18.com. [Consulta: 24 març 2013].\n↑ Del Arco 1990: «La dècada prodigiosa (anys 60)» p. 144-145\n↑ «El Autocross, especialidad en auge» (PDF). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 03-01-1979. [Consulta: 1r març 2006].\n↑ 12,0 12,1 Del Arco 1990: «Montmeló, el circuit de Catalunya» p. 286-287\nDel Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990. ISBN 84-320-6249-9.\nVídeo "Història de l'automobilisme a Catalunya" al Web edu3.cat\nCapítol "L'evolució de l'automòbil a Catalunya", emès per TVE dins el programa "Moments" el novembre de 2011\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Història_de_l%27automobilisme_a_Catalunya&oldid=19002037»\nAutomobilisme a Catalunya\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 19 oct 2017 a les 19:41.


Carlos marx: el capital. critica de la economia - Sold at Auction - 183074040\nCARLOS MARX: EL CAPITAL. CRITICA DE LA ECONOMIA POLITICA. TRES TOMOS. COMPLETA\nOficial Time TC: 20:58:25 TR: 72 ms.


Kamer Motel Manavgat Turquia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nKamer MotelBarbaros Cad. Antic Side, Side, Manavgat, Turquia, 7600 - Veure al mapaExcel·lent8,6Basada en 96 comentarisKamer MotelVeure més fotosplatjaVeure més fotosVeure més fotos8,6 Excel·lent valoració dels hostesVeure tots els comentaris"Loved everything from the lovely breakfast down to the clean..."ElizabethUnited KingdomBanyVeure més fotosExcel·lent ubicació 9,6Veure el mapaVeure totes les 27 fotos9,6UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionatbalcó/terrassa\nOpcions d'habitacióMés fotos i detallsDoble Estàndar o 2 Llits amb vistes al Mar (Standard Double or Twin Room with Sea View)...20 m2plat de dutxa2 llits individuals o 1 lli...Fixa les dates per veure preus\nSobre l'allotjamentDescripcióSituat en el cor de Collingbourne Kingston, Kamer Motel és un lloc ideal des d'on descobrir Side. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. No és menys excepcional el fàcil accés que té l'hotel a les incontables atraccions i llocs d'interès de la ciutat com Temples d'Apol.lo i Atena, Teatre, Museu Agora. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Kamer Motel és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, lloguer de cotxes, restaurant, visites turístiques. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen platja privada, jardí, esports d'aigua (no motoritzats) estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Kamer Motel és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Side.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatcalefacciótelèfonassecador de cabellempolles d'aigua de cortesiatelevisió de pantalla planabalcó/terrassaneveraTV satèl•lit/cableCaixa forta a l'habitacióplat de dutxa Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantThere is a public parking site nearby for a surcharge. Comentaris recents de clients


Ja teniu a la vostra disposició l’oferta d’After-class pel curs 22-23.\nHi ha moltes novetats: xinès, running, speak-up, playcook, arts&lab... i moltes més.\nCombinant aquelles activitats que som capaços d’oferir amb els nostres recursos i d’altres en col·laboració amb entitats de referència.\nUs deixem aquí el link del dossier amb tota la informació\nI el formulari d’inscripció\n- Apliquem un -50% de descompte a la matrícula si es fa abans del 17 de juny.\n- A partir de la 4a after-class per família, s’aplica un 15% de descompte a totes les activitats.


Climatización en Castelldefels | PÁGINAS AMARILLAS\nCrielec Instalacions se encuentra a 46,73 km de Castelldefels\nSoluciones Energéticas y Reformas se encuentra a 50,01 km de Castelldefels\nSertec 24H Barcelona se encuentra a 25,78 km de Castelldefels\nTecnología Eléctrica Aplicada S.l. se encuentra a 3,15 km de Castelldefels\nComercial Navafic S.L. se encuentra a 4,12 km de Castelldefels\nTarraco - Frío-Clima-Electricidad se encuentra a 55,20 km de Castelldefels\nORTIZ REFRIGERACION CLIMATIZACION\nCarrer Jaume I, 18 2-308860CastelldefelsBARCELONA\nAvinguda Manuel Girona, 70 LOCAL08860CastelldefelsBARCELONA\nCarrer Pelayo, 8 1008860CastelldefelsBARCELONA\nCarrer Arcadi Balaguer, 6408860CastelldefelsBARCELONA\nCarrer Font, 208860CastelldefelsBARCELONA\nBúsquedas relacionadas con climatización en Castelldefels\nClimatización en Castelldefels (Barcelona). Empresas y servicios relacionados con Climatización en Castelldefels - Barcelona


Gener 7, 2020 - Compsaonline\nDaily Archives: Gener 7, 2020\nGUANYADORS SORTEIG DE REIS!\nNoticiesPer adminnova Gener 7, 2020 Deixar un comentari\nJa tenim els guanyadors del sorteig de reis! Moltes Felicitats David Sanchez Botarda i Roger Companys Solà !! Moltes gràcies a tots els participants! Estigueu atents a les nostres xarxes per estar al dia de totes les novetats i els pròxims sort!