Vivim a una hora de distancia de Barcelona i la becària únicament hi havia estat a la ciutat en un parell d’ocasions quan era petita que hi havíem anat per fer algunes compres durant l’època de...\nL’àmplia oferta hotelera de Barcelona, malgrat que aquests darrers mesos s’ha reduït bastant, ja que molts establiments estan tancats, fa que no sempre sigui fàcil localitzar un bon allotjament al...\nMenorca és un paradís per als amants de les platges d’aigües cristal·lines. Però, l’accés a moltes d’aquestes precioses cales no sempre és senzill i requereix una bona caminada per indrets que, en...\nSi la vacunació segueix avançant a bon ritme i ens mirem el futur amb optimisme, sembla que les perspectives per viatjar aquest pròxim estiu comencem a ser força bones. Per aquest motiu, hem demanat...\nLa ciutat noruega de Tromsø està ubicada per sobre del cercle polar àrtic, un indret privilegiat per als viatgers que van a la caça de les aurores boreals durant els mesos d’hivern. Coneguda amb el...\nSi esteu planificant un viatge a les illes Lofoten, de ben segur que voleu saber quins són aquells indrets que heu d’incloure sí o sí en la vostra ruta. Per aquest motiu, hem preparat un article amb...\nA part de paisatges que enamoren, les illes Lofoten tenen una llarga història vinculada als vikings. Per aquest motiu, si voleu conèixer com era l’estil de vida i les tradicionals d’aquest poble...\nConeguda com la capital de la Lapònia noruega o capital de l’Àrtic, Tromsø és la ciutat més gran del nord de Noruega. Ubicada a 350 quilòmetres al nord del Cercle Polàr Àrtic, cada any atrau a...\nQuan vam començar a dir als nostres coneguts que marxàvem a fer una ruta en cotxe per les illes Lofoten molts ens van demanar que els hi marquèssim al mapa on estaven. Si sou dels que no sabeu on...\nCom tot a Noruega, la sanitat és molt cara. És més, és pràcticament prohibitiva per les butxaques dels viatgers de classe mitjana. Així que, si no voleu tenir cap ensurt, i més si viatgeu amb nens,...\nBARCELONA ▪ Feia molt de temps que tenia ganes d\nBARCELONA ▪ Si una cosa ens agrada de les ciutat\nBARCELONA ▪ Comencem aquest bloc de fotografies\nCROÀCIA 🇭🇷 ▪ Tanquem aquest bloc de fotog\nCROÀCIA 🇭🇷 ▪ Sabíeu que a Croàcia les m


(+Fotos) 75 anys d’Unicef, la celebració més solidària i especial\nDesprés d’ajornar la celebració programada per al 25 de novembre passat, Unicef Andorra va poder bufar les espelmes en una càlida trobada solidària a l’Andorra Park Hotel. Van ser-hi presents més de 150 persones.\nDes de fa més de 75 anys, el Fons de les Nacions Unides per a la Infància (Unicef) treballa per salvaguardar els drets i el benestar dels infants, fins a consolidar-se com a un organisme present a la primera línia de les crisis humanitàries, conflictes armats i desastres naturals que han assotat tota mena de comunitats des del 1946.\nActualment, Unicef és present a més de 190 països i territoris; Andorra n’és un des del 1994, any en què es va fundar el Comitè Nacional i es va posar la primera pedra, al nostre país, per aconseguir canvis reals en la vida dels infants. Com a part d’un gran engranatge, aquest país dels Pirineus ha sabut ser part d’una història de més de 75 anys i, com no podia ser d’una altra manera, aquí, a casa nostra, també es va celebrar un aniversari molt esperat que la pandèmia va obligar a ajornar.\nLa sala Guillemó, a l’Andorra Park Hotel, es va vestir de festa per rebre les més de 150 persones que no es van voler perdre l’oportunitat de commemorar una data tan important i alhora solidària, ja que la recaptació de cada entrada –260 euros per persona– i la ‘fila zero’ van fer possible assolir 43.650 euros que permetran Unicef Andorra continuar amb els projectes que actualment executa a Bhutan, amb la integració d’infants discapacitats; a Bangladesh, amb una iniciativa nova per reduir l’impacte de les intenses riuades, i a l’Afganistan, amb un programa nou que busca millorar la situació de les dones i nenes d’aquell país. Cal destacar que també es va habilitar la ‘fila zero’ per qui volgués fer-ne una aportació.\nCom a part de la cerimònia, Laura Álvarez, expresidenta del Comitè Nacional d’Andorra per l’Unicef, va cedir el testimoni de l’organització a Geòrgia Pont, que en formava part des de fa 8 anys.\nDes de fa temps, Álvarez ja deixava entreveure la necessitat de “rejovenir” les files d’Unicef Andorra, especialment de la Junta Directiva, un pas que finalment va poder donar amb l’assumpció de Pont com a presidenta en una fase que no li resultarà desconeguda a la nova presidenta, ja que representa “una etapa més dins de la continuïtat de tot el que he estat fent fins al moment. Potser en aquests moments seré la cara visible, com ho ha estat la Laura fins ara, però serà un esglaó més dins de la continuïtat”.\nCom ja és habitual en aquest tipus de gales, el càtering del Fourteen by EXE Prisma es va lluir amb un servei impecable que va començar amb un aperitiu a peu dret, amb el cucurull de formatge conlloc de Casa Raubert amb compota d’El Pastador, maridat amb una copa de cava Família l’Oliveda bruta.\nPosteriorment, ja amb els convidats a les seves taules, s’hi va servir la crema de carbassa rostida de Casa Folch amb raviolis casolans, farcits de botifarra de Cal Jordi de Ransol, i bolets de temporada. El clímax el va marcar el deliciós melós de vedella de Ramaders d’Andorra, cuit lentament amb trumfes de Cortal de Llumeneres i blat de moro fumat. El toc final, el de dolçor, va arribar-hi amb el potet de pastís de formatge de Casa Raubert amb galeta de mantega i xarrup de gerds, una proposta fresca i agradable molt ben valorada pels comensals.\nAlberto Núñez, director de restauració de Fourteen by EXE Prisma, va explicar que un dels propòsits del servei de càtering que encapçala és el d’enaltir els productes gastronòmics que es fan al Principat. I quina millor ocasió que un marc tan especial com el d’un sopar a benefici dels infants menys afavorits!\n75 anys d'UnicefAndorra ParkGeòrgia PontLaura ÁlvarezSopar SolidariUNICEFUnicef Andorra


L'escriptor de Sant Celoni Jesús Pacheco guanya un dels premis de la Vila de Tous | NacióBaixMontseny\nRedacció | 12/09/2017 a les 17:04h\nArxivat a: Cultura, llibres, Tous, valencià, assaig, premis, Jesús Pacheco, Sant Celoni\nEl celoní Jesús Pacheco premiat per un assaig en valencià a Tous | cedida\nL'escriptor de Sant Celoni Jesús Pacheco ha guanyat el Premi d'Assaig en valencià dels V Premis Literaris Vila de Tous 2017, amb l'assaig breu "Ubi sunt i low-cost" que és una breu relació de la destrucció de la societat europea del benestar, on d'una manera punyent i irònica, s'analitzen les conductes i reaccions de les persones envers les noves plataformes digitals i es fa un breu resum de la història de l'estat del benestar durant els últims 60 anys.\nJesús Pacheco és llicenciat en Filologia Castellana (1988) i en Filologia Catalana (1989). Professionalment, és contructor. Té publicats 4 llibres. Tres de relats: Tots el àngels del món (1996), Anomeneu-lo amor (1998) i Ficcionaris (2001) i un de poesia: L'ordre del foc que va guanyar el Premi de Poesia Vila d'Algaida 2016. Una part dels microcontes de Ficcionaris han estat seleccionats en un llibre de 4t d'ESO (Editorial Santillana) com a mostra de relat ultrabreu. Acaba d'enllestir un nou llibre de relats curts: El Danubi també passa per Praga.\nEl món del bosc i la pagesia aquest cap de setmana es citen a Vallgorguina\n6 L'ABaC de Jordi Cruz, quart restaurant català amb tres estrelles Michelin\n9 El món del bosc i la pagesia aquest cap de setmana es cita a Vallgorguina


NINES. VILLANUEVA PERARNAU, MURIEL (ISBN: 9788494587764) Compra el libro\nHome | Materias | Nines\nDotze relats que són dotze nines, històries punyents i vitalistes on s'allibera una feminitat descarnada.\nLes dotze nines d'aquest llibre, reals o simbòliques, de pell o porcellana, guarden cadascuna el seu secret. Observen la vida en silenci, des del seu prestatge, des del seu racó del món. Amb l'estil àgil, directe i alhora poètic que la caracteritza, Muriel Villanueva ens presenta un recull de contes amb un nexe comú, el d'una intimitat truncada per la presència de l'altra, de la que mira, de la que no expressa, de la que calla qui és en realitat.


La Generalitat es disposa a debatre els horaris escolars\nLa Generalitat es disposa a debatre els horaris escolars: «Són motiu d'equitat i segregació»\nAixí ho ha declarat el conseller d'Educació de la Generalitat, Josep Bargalló\nper Redacció / Europa Press diumenge, 17 de novembre 2019 - 09:37h\nBargalló ha expressat la voluntat de la Conselleria a replantejar diversos aspectes sobre el model educatiu actual | Catalunya Diari\nEl conseller d'Educació de la Generalitat, Josep Bargalló, ha mostrat la voluntat del Govern de debatre sobre els horaris escolars perquè «són motiu d'equitat i segregació», ha informat la Conselleria en un comunicat.\nHo ha dit aquest dissabte en la clausura de la XXVII jornada de reflexió del Consell Escolar de Catalunya (CEC), en què ha assegurat que a l'àrea metropolitana de Barcelona «hi ha alumnes que fan trajectes molt llargs per arribar al centre, cosa que és segregació territorial, i que molts arriben a casa sense menjar, cosa que és segregació social».\nEl #conseller@JosepBargallo ha destacat que "quan parlem d'horari escolar hem de parlar de l'alumnat, que és objecte i subjecte. També és important el professorat, la conciliació i l'organització de la comunitat però sens dubte és més important parlar de l'alumnat"@consescatpic.twitter.com/rkJi5fQetk\n— Educació (@educaciocat) November 16, 2019\n«Les escoles ara estan en fase de millora»\nEn la jornada, que s'ha celebrat a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), Bargalló ha dit que en l'horari escolar l'alumnat és «objecte i subjecte» i ha expressat la voluntat de la Conselleria de replantejar-lo.\n«Les nostres escoles ja han superat la fase de la innovació i transformació, ara estan en fase de millora», ha defensat el conseller, qui ha afegit que replantejar l'horari escolar és important per millorar els processos d'aprenentatge.\nEls diners que Sánchez pagarà als pares catalans que volien l'escola en castellà\nAmnistia Internacional esborra el seu comunicat contra la sentència\nTambé haurien de parlar de les hores lectives que fan a la privada i la pública, això encara és més segregació\nHaurien de fer jornada continua com altres paisos


El principal objectiu del pla és promoure la perspectiva de la diversitat afectiva, sexual i de gènere de forma transversal en les polítiques públiques de la comarca per eradicar les desigualtats i les violències que es deriven de l’orientació sexual, la identitat de gènere i les diferències en el desenvolupament sexual.\nLa presentació del pla es farà el proper 4 de novembre a les 18:30 hores al Teatre El Mundial (Passeig Marimon Asprer, 10 de la Bisbal d’Empordà). En la presentació hi haurà entrevistes, actuacions musicals, performance i exposicions.


Piedras Suites Aparthotel Buenos Aires Argentina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDuplex Suite Double - Llit\nPiedras 906, San Telmo, Buenos Aires, Argentina, 1070 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Piedras Suites Aparthotel?\nMés informació sobre Piedras Suites Aparthotel\nAl visitar Buenos Aires, vosté es sentirà com a casa a Piedras Suites Aparthotel, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. També són a fàcil accés Yuyu Tango, Museo Argentino del Títere, Alma Buenos Aires.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Piedras Suites Aparthotel és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Els clients de l'hotel poden gaudir de Zones públiques amb Wi-Fi, transport hotel/aeroport, habitació familiar, visites turístiques, servei de bugaderia.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Piedras Suites Aparthotel és una elecció inteligents per a viatgers a Buenos Aires, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nCatedral Metropolitana - 1,28 km\nPuerto Madero - 1,53 km\nBasílica del Santísimo Sacramento - 2,57 km\nEl Ateneo Grand Splendid - 2,93 km\nRecoleta - 3,53 km\nCementiri Recoleta - 3,68 km\nMuseu Nacional de Belles Arts - 4,11 km\nMuseu d'Art Llatinoamericà de Buenos Aires - 5,22 km\nPalermo Soho - 5,59 km\nBoscos de Palermo - 6,24 km\nMuseo Argentino del Títere - 40 m\nMuseo del Traje - 240 m\nStudio Fotin - 380 m\nMercado San Telmo - 440 m\nMercado de San Telmo - 450 m\nSanta Casa De Ejercicios Espirituales - 500 m\nPaseo de la Historieta - 510 m\nSuite quàdruple - Cuina


Taller 2: DECORACIÓ DE GALETES "LE BISCUIT C'ES ROSE" (dissabte 12) Entradas, Sáb 12 oct. 2013 a las 10:00 | Eventbrite\nTaller 2: Decoració de galetes "le biscuit c'est rose" 10 Entradas Finalizado 25,00 € 0,00 €\nCompartir Taller 2: DECORACIÓ DE GALETES "LE BISCUIT C'ES ROSE" (dissabte 12)\nTaller: Decoració de galetes "le biscuit c'est rose"\nAquest curs tracta la decoració de 5 originals galetes inspirades en els anys 60.\nPer a dur a terme l'activitat es proporcionaran les galetes ja fornejades preparades per decorar tot i que s'explicarà la recepta.\nEs disposarà de:\nFondant necessari per a la decoració, colorants, glasa, talladors, pinzells\nCada assistent es podrà emportar les seves galetes i un regal\n¿Tienes alguna pregunta sobre Taller 2: DECORACIÓ DE GALETES "LE BISCUIT C'ES ROSE" (dissabte 12)? Contáctate con firaReus


ENTRE FILS: d’abril 2013\nFa uns dies va ser el cumple de l'Ana d'Authen-tic\ni com que fa uns mesos es va fer la cuina nova\nvaig pensar que li agradaria alguna cosa\nA casa són set de colla i volia fer-li 7 pollastrets\npero al tercer se'm van acabar les ganes de seguir.\nElla és molt detallista\ni sempre fa uns regals molt bonics.\nAixí que espero haver estat a l'alçada.\nHace unos días fue el cumple de Ana d'Authen-tic\ny como hace unos meses se hizo la cocina nueva\npensé que le gustaría alguna cosa\nEn su casa son siete y quería hacerle 7 pollitos\npero al tercero perdí las ganas de seguir.\nElla es muy detallista\ny siempre hace unos regalos muy bonitos.\nAsí que espero haber estado a la altura.\nSome days ago it was Ana from Authen-tic's\nbirthday and since she had her new kitchen done some months ago I thought she might like something to decorate it.\nThey're seven at her house and I wanted to make 7 little chickens but I became tired of making them at the third.\nShe is very retailer and she always makes very beautiful presents. So I hope to keep up with her.\nL'Ana m'ha enviat una foto\nde com havien quedat a la cuina.\nAna me ha enviado una foto\nde cómo habían quedado en la cocina.\nAna has sent me a picture of the kitchen.\nPublicat per Rosa Giralt a 17:53 7 comentaris\nXAL A LA VISTA\nEstic realment enganxada als Xals.\nEm distreu i no penso, que en aquests moments\nem va de maravella.\nUn dia d'aquests negres que vaig tenir l'Ana de Authen-tic\nes va presentar a casa amb uns cabdells de cotó moníssims.\nI n'ha sortit aquest xal!\nel model no és nou perquè ja l'havia fet abans\nperò amb aquests colors tan primaverals\nel resultat m'ha agradat molt.\nEstoy realmente enganchada a los Chales,\nMe distrae y no pienso en nada, que en estos momentos\nUn día de estos negros que tuve Ana de Authen-tic\nse presentó en asa con unos ovillos de algodón monísmos.\nY ha salido este chal!\nel modelo no es nuevo porque ya lo había hecho antes\npero con estos colores tan primaverales\nTambé volia demanar disculpes a totes les que em visiteu\ni em deixeu comentaris\nperquè darrerament no en contesto cap.\nHo sento molt, no penseu que no els llegeixo\nno s'en perd ni un.\nÉs només que em suposa una feina extra\na tot el que tinc\nal damunt darrerament\ni el meu cervell deu tenir algun cable cremat\nperquè no puc amb tot.\nTambién quería pediros disculpas a todas las que me visitáis\ny me dejais comentarios\nporque últimamente no contesto ninguno.\nLo siento mucho, no penséis que no los leo\nno se pierde ninguno.\nEs solo que me supone un trabajo extra\na todo lo que tengo encima últimamente\ny mi cerebro debe tener algun cable quemado\nporque no puedo con todo.\nPublicat per Rosa Giralt a 1:05 9 comentaris\nNOVES GENERACIONS I NOU MONENER\nNOVES GENERACIONS I NOU MONEDER.\nLa meva filla estava encoixinant i va aparèixer de visita un amic,\nDoncs que es va unir a la festa, jajajajaja.\nNUEVAS GENERACIONES Y NUEVO MONEDERO.\nMi hija estaba acolchando y apareció de visita un amigo.\nPues que se unió a la fiesta, jajajajaja.\nBé, ells a la seva i jo a la meva.\nque jo estava fent un moneder,\ni així va quedar...\nBien, ellos a la suya y yo a la mía.\nque yo estaba haciendo un monedero,\nLes Noies d'AUTHEN-TIC van fer un sorteig i........\nUn kit amb tot el material per fer un individual com aquest.\nTinc ganes de que m'arribi per comerçar a fer-ho.\nVeritat que és moníssim?\nLas chicas de AUTHEN-TIC hicieron un sorteo y........\nUn kit con todo el material para hacer un individual como este.\nTengo ganas de que llegue para empezar ha hacerlo.\nVerdad que es monisimo?\nPublicat per Rosa Giralt a 16:46 8 comentaris\nEtiquetes de comentaris: PATCHWORK, PREMIS\nTUNEJANT - TUNEANDO\nLa meva princesa tunejant una bossa de regal d'una revista...\nMi princesa tuneando una bolsa de regalo de una revista...\nABANS - ANTES\nDESPRÉS - DESPUES\nUNA ROBA BONICA - UNA TELA BONITA\nFESTÓN (No se com es diu en catalá)\nPublicat per Rosa Giralt a 9:15 7 comentaris


Gaspar: On som i on anem?\nOn som i on anem?\nLa nostra situació política-personal i econòmica ens ha portat a una realitat quotidiana que no es nouvinguda. Una borratxera festiva, lúdica, en els últims anys, ens ha acompanyat molt de temps en la nostra especial “grandeur”.\nEl què hui són plors, ahir era festa. Ens han fet una mala jugada, potser, però nosaltres hem anat d’orgullosos i prepotents pel món: tinc coneguts i saludats que coneixen països exòtics tant bé com jo conec la Serra d’Aitana.\nHem dissenyat el present que estem patint i descobrint. Res ha estat deixat a l’atzar. Els nostres joves han crescut sota el miracle econòmic espanyol sense especificar.\nI per què dic aquestes coses que tots sabem i reconeixem? Perquè hem de saber d’on venen les nostres mancances que ara, sembla, que acabem de descobrir: el consumidor ha deixar de ser-ho per imperatiu de la realitat cruda i evident. No podem consumir cotxes, apartaments, viatges, aniversaris, festes, vestits, cerveses... ens hem despertat del somni. El senyor que ens regalà la droga, que possibilitava el consumir, ha canviat de plans.\nCulpables, per acció o omissió tots. Uns més que altres però tots. Més, aquells que han tingut responsabilitats, i han permés, que la festa continuara sabent que havíem tocat fons.\nNo podem acollir-nos al benefici de la ignorància: la tradició dels grecs i del Mediterrani mil•lenari no ens ho permet. Sabíem que els excessos tenen conseqüències.\nDesprés de tot, la història continua fluint i ens porta i ens espenta a una nova realitat, on no ens havíem preparat ,per fer-li front. Feliços nosaltres i despreocupats.\nLes ideologies a Europa han estat enterrades. Ara sols es parla dels substantius corrupció i mercats. La corrupció és veïna nostra, però els mercats ningú sap on són. Es parla del poder financer com si d’un fantasma molt llunyà es tractara. Anem per bon camí en el diagnòstic, però hem de tornar a dissenyar el present amb altres teòrics.\nAquells que han permés que siguem on som, han d’apartar-se per no perllongar l’agonia actual: estem vivint un fracàs multitudinari i general.\nAra bé, una minoria poderosa, i sense cap de problema social-econòmic , està atenta al canvi i farà que no se n’ isca de mare...la història altra vegada pot ser-nos molt útil, també la memòria, de l’anomenada transició democràtica recent.\nUna empenta històrica estem vivint. O tal vegada una sacsejada. Les revolucions eren al segle XX, no?\nPublicat per Gaspar en 7:18 p. m.\nEtiquetes: 15M, 19J, crisi, spanishrevolution\nDesprés del 19J\nComença un temps nou


FARIGOLA, 40g | deemm\nInici > Teràpies Naturals > Per al dolor de gola > FARIGOLA - 40g\nLa farigola és un gran antisèptic de les vies digestives i respiratòries, expectorant i antiespasmòdic. A més a més, és útil per les infeccions intestinals i pel tractament de la gastritis\nLa farigola és un gran antisèptic de les vies digestives i respiratòries, expectorant i antiespasmòdic. A més a més, és útil per les infeccions intestinals i pel tractament de la gastritis, pertant, es poden fer infusions per les flatulències. També serveix per combatre bronquitis i la tos associada al refredat, a més a més és mucolítica.\nEcoceutis Farigola ajuda a mantenir les defenses de l’organisme òptimes, essent un perfecte aliat del sistema immunològic.\nCol·locar en una tetera d’aigua bullint, una cullera de postres de farigola. Deixar reposar durant 5 minuts i abocar la infusió a una tassa. Beure la infusió després dels àpats dues o tres vegades al dia.\nFarigola 100% natural\nPastilles per al dolor de gola i alleujament de la tos\n45g - amb Eucaliptus & Pròpolis\nPastilles per al dolor de gola\n45g - amb Mel & Farigola


JVV Grup | Enginyeria electrònica al servei de les idees\nJVV GrupMés de 25 anys d’experiència\nFa més de 25 anys que operem en el sector de l’electrònica industrial, i donem servei a tot tipus de companyies.\nLa nostra especialització i experiència es centra en la gestió de projectes d’I+D des de l’origen fins a la producció, i posem un èmfasi especial en nous desenvolupaments que comportin innovació, ja sigui dins de la il•luminació LED, el desenvolupament de sistemes de control i alimentació o els dispositius fotovoltaics autònoms.\nA JVV Grup fem tangible la teva idea.\nTreballem per a múltiples sectors en l’àmbit industrial, i donem un servei global que abraça des del desenvolupament del projecte, la logística de compres, la industrialització i el suport postvenda, per a la qual cosa ens guiem pels controls de qualitat més exigents. Per això, ens hem dotat de les eines necessàries en cada àrea de la nostra companyia. A JVV Grup fem tangible la teva idea.\nClara vocació de servei i suport diferencials per a cada projecte i client.\nImplementar amb èxit solucions en enginyeria electrònica, formant part del teu equip, creant, difonent i aportant valor a través de l’experiència adquirida en múltiples projectes. Desenvolupar projectes amb un esperit creatiu, metòdicament i apostant per nous contextos tecnològics.\nJVV Grup vol ser el teu Departament d’Enginyeria Electrònica, l’objectiu del qual és el desenvolupament intel•lectual i productiu de solucions amb un elevat valor afegit (tant estructuralment com econòmica). De la idea al producte.\nI+D cor de l’empresa, qualitat i professionalitat, mètode, adaptabilitat i capacitat de resposta. Senzillesa de processos, voluntat de millora contínua. Equip humà, compromís amb els nostres clients, confidencialitat, honestedat i complicitat. Curiositat, esperit emprenedor i creatiu. Sostenibilitat i cura per les persones que pertanyen al grup, i també de la societat en general.\nJVV Grup forma part d’un grup d’empreses de l’àmbit tecnològic, amb una clara vocació de servei i suport diferencials per a cada projecte i cada client. JVV Grup, enginyeria electrònica al servei de les idees; Engishare, solucions electromecàniques d’interfície usuari-màquina; IV solar balises solars de senyalització autònoma.\nA Engishare aportem solucions electromecàniques, oferim teclats de membrana, capacitius, retroil•luminats, així com envolupants de plàstic a mida, i sense motlle.\nAfegim valor al diàleg home-màquina, amb independència de la complexitat del missatge, alhora que gestionem els negocis per tal d’aportar un servei integral i personalitzat.\nFem de la investigació i la innovació el nostre segell d’identitat, i tenim la intenció de consolidar-nos com una empresa capaç de crear solucions diferencials per als nostres clients.\nA IVSOLAR, desenvolupem i fabriquem dispositius fotovoltaics autònoms, entre els quals destaca la nova generació de balises lluminoses per a senyalització d’obstacles per energia solar amb certificació, de conformitat amb la normativa de l’OACI –Organització d’Aviació Civil Internacional.\nLes balises lluminoses autònomes per a senyalització IV SOLAR tenen l’experiència de JVV Grup en el desenvolupament d’òptiques i il·luminació per LED, així com de captació i emmagatzematge d’energia solar (energia fotovoltaica), per tal de garantir un funcionament fiable i sostenible. Gràcies al nostre Departament d’I+D, hem adaptat les balises lluminoses a les diverses necessitats que requereixen els nostres clients (connexió GPRS, IR, etc.).\nDesprés de diversos projectes, ens hem vinculat a empreses solvents que complementen els nostres serveis\nAsselum neix el 2002, com a resposta a una tecnificació i normalització creixent en el sector de la il·luminació, duem a terme assajos fotomètrics i colorimètrics de fonts de llum, formació en luminotècnia, assessoria en projectes d’il·luminació, i venda i servei de programari de disseny òptic i càlcul luminotècnic.\nEn resum, proporcionem solucions luminotècniques integrals, i som un dels laboratoris de fotometria més importants d’Espanya.


MelillaEsDeporte.es - El Club Trail Running Melilla estará presente en la ‘Penyagolosa Trails’ y los ‘101 kilómetros de Ronda’\nTrail Running 11-05-2018 - Run\nVarios atletas pertenecientes al Club Trail Running Melilla competirán este fin de semana, sábado día 12 mayo, en las importantes pruebas de ‘Penyagolosa Trails’ y en la ‘Ultra Trail 101 km de Ronda’, dos de las pruebas de trail más significativas del circuito nacional de carreras por montañas.\nConcretamente Omar Dris, Miguel Zarco y Rafael Alcaide, disputarán la ‘Penyagolosa Trails HG 2018’ en la localidad de Castellón, prueba perteneciente al circuito de carreras ‘WAA Spain Ultra Cup’ y ‘Ultra Trail World Tour’, con un recorrido de 108 kilómetros de distancia y con 5.600 desnivel positivo y 4.400 desnivel negativo. A esta cita también acude otro deportista de la ciudad autónoma como es Juandi Aguilar\nPor otra parte, los otros dos corredores melillenses, Juan Jesús Siles y Ramón Canela, se trasladarán a Ronda para participar en la prueba por excelencia de la Legión, la XXI Edición de la carrera militar ‘101 KM de Ronda’.


Consulta sobre l’impacte de la crisi provocada pel Covid-19 a Catalunya, per Pexels. 2019. Llicència: BY-SA


Sant Tornem-hi: Vers l’Estat català: vies, mecanismes, lideratges... i l’endemà (també cal pensar-hi, agradi o no)\nVers l’Estat català: vies, mecanismes, lideratges... i l’endemà (també cal pensar-hi, agradi o no)\n1. PUNT DE PARTIDA\nHem vist que la constitució de l’Estat català arribarà tard o d’hora perquè la societat catalana ja està madura. Ho està per molts motius interns -són prou coneguts-, però cada dia que passa se n’hi van afegint d’altres, alguns dels quals provinents de fora. És el cas d’Escòcia, que té previst fer un referèndum d’independència abans del 2015 (més avall en parlo). O el final d’ETA (20-10-2011), que obre una perspectiva política nova. En efecte, l’Estat espanyol ja no té excuses per a no seure a parlar amb l’independentisme basc que opta exclusivament per vies democràtiques. Per tant, aviat s’encetarà un debat entre bascos i espanyols sobre el futur d’Euskadi que, vulgues que no, de retruc afectarà el procés d’independència de Catalunya. (Això si s’accepta que el règim polític vigent a Espanya és una democràcia. Si, per contra, hom pensa que Espanya és un ens que està per sobre de la gent -i n’hi ha que ho pensen-, el debat trigarà més a fer-se i/o tindrà dificultats. Però, malgrat els estirabots de l’extrema dreta i d’algun dirigent socialista -més folklòric que modern- que no paeix la possibilitat que un territori pugui esdevindre Estat, crec que una part significativa de les elits polítiques, mediàtiques i econòmiques espanyoles accepta -o comença a acceptar- que un moment o altre el plantejament polític dels independentistes tindrà acollida entre la societat catalana i basca.)\nArribats aquí, la pregunta és: i com es farà, això? És una pregunta complexa, que de fet remet a d’altres. Com es pot constituir un Estat? Quins mecanismes jurídics, polítics i legals hi ha per a fer-ho? És complicat o simple? En el fons, és legal? I qui pot dur-ho a terme? I encara més: com es gestionarà l’endemà?\nEn aquest apunt miro d’explicar com veig l’estat de coses relatiu a aquests àmbits. Ho desglosso per apartats. En resum, crec que es pot dir que, a la cuina de la independència, els ingredients ja estan al punt; però no sabem si els cuiners que han d’elaborar el plat (els polítics) estan una mica encantats, o desvagats, o despistats, o potser esporuguits, o indecisos, o dubitatius, o tal volta volsdiristes, o no del tot convençuts (encercleu els adjectius que considereu més adients i/o tatxeu els que no us agradin). És el gran dilema: cal decidir-se a trencar l’ou per a fer la truita, ja que no es pot fer una truita [l’Estat català] sense trencar un ou [dir a l’Estat espanyol que passi-ho bé, amb el disgust que això portarà a alguns dirigents espanyols].\n2. LES VIES PER A LA INDEPENDÈNCIA\nHi ha diverses possibilitats per a constituir l’Estat català, totes prou simples i factibles. Vegem-les.\na) La primera possibilitat és un referèndum. Es consultaria la població catalana sobre si Catalunya ha d’esdevindre un Estat. Així ho va intentar -sense sortir-se’n- el Quebec (1995), ho va fer Timor Oriental (2002), ho va fer Montenegro (2006), ho va fer el Sudan del Sud (2011) i ho farà Escòcia (entre el 2013 i el 2015). Per això, aquesta via pot anomenar-se com via escocesa (per posar una denominació geogràfica propera, més escaient per al cas català que la referència a un altre país).\nÉs factible fer un referèndum? Sí, fins i tot amb l’oposició de l’aparell de l’Estat espanyol. Si la majoria de la població d’un territori dóna suport, via referèndum, a un nou statu quo (sigui l’Estat independent, sigui una altra fórmula: un Estat lliure associat, per exemple), això un argument gairebé imbatible en el marc de l’Europa occidental, que posa com a base de funcionament polític la democràcia. Per molt que diversos sectors de l’Estat espanyol s’hi oposessin, les seves objeccions no serien tingudes en compte per pràcticament ningú fora d’Espanya (potser Sèrbia sí, tornant el favor a Espanya de no haver reconegut Kosovo, del qual parlo més avall).\nCert és que la legislació espanyola estableix que cal el permís de l’Estat espanyol per a fer una consulta així amb el cens. En aquest punt es pot establir una ampliació del cens (per exemple, que puguin votar les persones de 16 i 17 anys), cas en què no cal el permís.\nb) La segona possibilitat -que segurament és la que es durà a terme- és la declaració unilateral d’independència feta des del Parlament de Catalunya, amb una votació per majoria. Aquesta via, propugnada per n’Alfons López Tena, és la que van aplicar Eslovènia (1991) i Kosovo (2008) per a separar-se de Sèrbia. Per tant, aquesta via pot dir-se via kosovesa (amb referència a la sentència internacional del 2010, de la qual parlo més avall).\n(Val a dir que el eslovè és pràcticament idèntic al català quant a les fases del procés. Vegeu aquest escrit d’en Vicent Partal, periodista i director de Vilaweb, sobre el procés d’independència d’Eslovènia, “La lliçó que els eslovens ens van donar fa vint anys” (28-6-2011). Fins i tot el diari més important del país, a la vanguàrdia de la comunicació, considerava inviable independència el dia abans que es proclamés, mentre que l’endemà s’hi adheria entusiàsticament.)\nAmb la via kosovesa es pot fer un segon pas ratificatori per part de la població, per exemple amb un referèndum que validi la Constitució del nou Estat al cap de mig any de la declaració d’independència.\nPer tal de solemnitzar i donar un cert relleu a la declaració unilateral d’independència des del Parlament de Catalunya, el president de la Generalitat -o un nombre suficient de diputats, per exemple el 33%- pot convocar Corts Constituents. S’ha de precisar que no és obligatori fer aquest pas: simplement, es pot convocar un ple del Parlament i prou. A més, les Corts Constituents durarien sols un dia (de fet, la votació durarà uns minuts; el que pot fer-ho durar hores és el discurs del president -previ a les votacions- a favor de la independència). Però un acte solemne com aquest permetria dotar l’actuació del rang protocol·lari que li correspon: seria com vestir-se de llarg per a l’ocasió, mudar-se. A més, l’acte pot servir per a atreure l’atenció dels mitjans de comunicació internacionals, de les cancelleries i de la Unió Europea, fet que li donaria rellevància internacional.\nc) La tercera via consisteix en què Catalunya, com a territori amb drets històrics, sol·liciti l’entrada a una institució internacional que aplega Estats, o demani de ser-hi reconeguda. Se seguiria així l’estratègia duta a terme per Palestina: el setembre del 2011, l’Autoritat Nacional Palestina va demanar d’ingressar de ple dret a les Nacions Unides (fins llavors només hi tenia presència observadora); per això podem designar aquest mecanisme amb el nom de via palestina.\nAl marge de si l’envit palestí reïx, la via encetada per Palestina permet a Catalunya plantejar el mateix a la Unió Europea. En efecte, la Generalitat pot demanar de ser admesa com a Estat dins la Unió Europea (amb una resolució del Parlament de Catalunya ecomanant-li aquesta tasca). Cal tindre present que l’Estatut d’Autonomia III (llei orgànica 6/2006) recull l’estatus de nació per a Catalunya, i que avui Catalunya ja és un territori que forma part de la Unió Europea, de manera que només es tractaria de canviar-ne l’estatus (de regió a Estat). De paral·lelismes entre Catalunya i Palestina n’hi ha: actualment la Generalitat és gestora d’una comunitat autònoma, i per això es troba, mutatis mutandi, en una situació semblant a la de l’Autoritat Nacional Palestina (el mateix val per als governs d’Euskadi i Navarra).\nCom es pot veure, el mecanisme jurídic és bastant simple, sigui quina sigui la via triada. I les reticències i objeccions que pugui presentar l’Estat espanyol són menors. La raó és que, a l’Europa occidental, la democràcia és més que una circumstància. És un concepte considerat com l’eina que ha de regir el funcionament dels països. I per tant és el marc que regeix el destí de les societats, que no pot ser superar per cap altra consideració.\n3. HIPOTÈTICS IMPEDIMENTS LEGALS ENFRONT LEGALITAT INTERNACIONAL\nDues de les vies han sigut reconegudes pels organismes internacionals: la via escocesa i la via kosovesa (la via palestina encara no s’ha resolt). Per tant, formen part de la legalitat internacional.\nPer a la via escocesa, la Unió Europea, amb motiu del referèndum de Montenegro (2006), va establir que calia una participació mínima del 50% del cens i que hi hagués pel cap baix un 55% de vots favorables a la independència (encara que caldria veure per què no pot ser el 50% més un vot, com en qualsevol altre referèndum). Celebrar, doncs, un referèndum en aquestes condicions el fa plenament vàlid segons la Unió Europea (organisme al qual pertany Espanya, val a dir).\nLa via kosovesa (proclamar unilateralment en un parlament la independència) va ser avalada per una sentència de la Cort Penal Internacional (CPI) del 22-7-2010. Sèrbia havia dut a aquest tribunal la proclamació d’independència de Kosovo, en entendre que no era legal. Però la Cort Penal Internacional va determinar que la declaració d’independència que havia fet Kosovo no viola cap llei internacional, i per tant era perfectament vàlida. Per tant, avui considerar il·legal la declaració unilateral d’independència no té cabuda en el dret internacional. (Diguem que, d’altra banda, hi ha també el precedent d’Eslovènia: va optar per aqueixa via i avui és Estat membre de la Unió Europea.)\nEncara es pot objectar que la legislació espanyola no preveu la independència de cap territori de l’Estat espanyol. Més en concret, la Constitució espanyola diu (article 2) que “La Constitución se fundamenta en la indisoluble unidad de la Nación española, patria común e indivisible de todos los españoles [...]”. En aquest punt cal dir que la legislació internacional s’ha incorporat a la legislació espanyola. I precisament això fa que, fins i tot dins el marc legal espanyol, no es pugui objectar res a cap procés d’independència de cap territori, si no es vol entrar en contradicció en l’ordenament jurídic espanyol. Ho explica en Josep Dalmau al seu llibre Espanyols per força (Proa, 2002, pàgines 215-218). Mossèn Dalmau reporta, entre altres, l’article 96.1 de la Constitució espanyola, que estableix que “Los Tratados internacionales válidamente celebrados, una vez publicados oficialmente en España, formarán parte del ordenamiento interno. Sus disposiciones solo podrán ser derogadas, modificadas o suspendidas en la forma prevista en los propios Tratados o de acuerdo con las normas generales del Derecho Internacional”. Si el Regne d’Espanya és i vol continuar sent membre de la Unió Europea -avaladora de la via escocesa amb motiu de Montenegro- (ho és des del 1986); és i vol continuar sent part de la Cort Penal Internacional -avaladora de la via kosovesa- (ho és des del 1998 pel que fa a la signatura i des del 2000 pel que fa a la ratificació); i és i vol continuar sent membre de l’Organització de les Nacions Unides -avaladora i promotora de la via escocesa amb motiu de Timor Oriental- (ho és des del 1955); en definitiva, si el Regne d’Espanya és i vol continuar sent un actor internacional reconegut, ha d’acceptar les normes internes i la jurisprudència d’aquests organismes. Si no vol aplicar-los, ha de denunciar aqueixos tractats internacionals i per tant abandonar les institucions esmentades (denunciar un tractat vol dir sortir-ne).\n(Si voleu ampliar dades sobre aquest camp, podeu llegir-vos, a més de l’obra esmentada de mossèn Josep Dalmau, el llibre de n’Alfons López Tena Catalunya sota Espanya (La Magrana, 2007, pàgines 222-227), amb una visió més modernitzada. També podeu llegir-vos l’apunt “Com serà la Catalunya independent? i Arguments contra la independència”, del blog El Cau del Llop. I l’article “Petit manual il·lustrat sobre la independència (Tot allò que els catalans hem de saber per fer pas a pas un procés d’independència i no sabíem a qui preguntar)”, de n’Albert Segura i n’Emili Bella, publicat a la Revista Òmnium, 15 (tardor del 2010), editada per Òmnium Cultural.)\n(Sobre altres possibles arguments contraris a la indepedència de tipus més social o econòmic, n’hi ha però són en general fluixos. Podeu veure’ls aquí.)\n4. UNA ALTRA FEINA A FER: PLANIFICAR L’ENDEMÀ\nEn el procés de constitució de l’Estat català cal tindre en compte una sèrie de complexitats tècniques que poden endarrerir-ho. Vull dir que la constitució de l’Estat català s’esdevindrà, però la data concreta depèn, a més de la voluntat/pressió popular, de la capacitat per a preparar administrativament el procés.\nEn efecte, si la independència de Catalunya s’esdevé el divendres 4-7-2014 -per posar una data hipotètica-, vol dir que el 10-7-2014 cal ingressar totes les prestacions d’atur als aturats i altres subsidis (tal com fa l’Estat espanyol ara mateix); el 25-7-2014 cal ingressar les pensions als jubilats i als vidus (tal com fa l’Estat espanyol ara mateix); cap al 28-7-2014 cal ingressar totes les nòmines dels treballadors del sector públic (tal com fa ara tant l’Administració de l’Estat espanyol com la Generalitat); i el 31-7-2014 cal pagar els ajuts a la dependència, a les residències d’avis, als centres per a discapacitats, etc. (tal com fa ara la Generalitat). No es pot pretendre que tota la gent que percep pagaments de l’Estat espanyol o de la Generalitat deixin de rebre els diners i que cobrin al cap de dos mesos. Si això passés simplement la independència no es materialitzaria.\nDe la mateixa manera, cal que tothom continuï cotitzant a la Seguretat Social (ara catalana). I si una família ha demanat una beca, cal resoldre l’expedient. Encara més: si algú és jutjat per un delicte i li toca judici el 4-7-2014, aquell judici ha de tindre lloc igualment, perquè les víctimes tenen dret a un judici sense entrebancs ni més retards dels necessaris (i l’acusat, si és innocent, també ha de poder demostrar la seva innocència sense dilacions). Si l’acusat és declarat culpable, té d’entrar a presó aquell dia mateix, on per cert a l’hora de sopar ha d’haver-hi el menjar a taula. I si un reclús té de sortir de la presó el 4-7-2014, ho ha de poder fer, ja que és inadmissible que s’hagi d’estar un dia més reclòs si ha complert la condemna que pertoca. Per tant, tot l’aparell de l’Estat té de continuar funcionant igual que abans. No pot servir d’excusa un canvi de règim o de statu quo: la gent té dret a percebre els diners que li pertoca, i a gaudir dels dies de llibertat que li pertoca; i l’Estat català no pot escatimar-los ni un sol dia.\nPer tant: el dia abans de la independència cal tindre a punt tot l’aparell estatal. És a dir, el 4-7-2014 a les 8 del matí l’Agència Tributària ha d’estar preparada per a ingressar les declaracions d’IVA dels autònoms i les empreses (corresponents al segon trimestre del 2014) a un nou compte corrent (el de l’Estat català). O cal tindre dissenyada la matrícula dels cotxes. En efecte, el dia 4-7-2014 hi haurà, com qualsevol altre dia feiner, una persona que haurà de passar pel concessionari a recollir el cotxe que s’ha comprat. No és admissible dir-li a aquesta persona -que ja ha pagat el cotxe- que s’haurà d’esperar dues o tres setmanes perquè l’Estat encara no ha donat forma a les matrícules. I tampoc es té de fer esperar el concessionari. En conseqüència, mesos abans del 4-7-2014 s’han d’haver dissenyat les matrícules dels vehicles i fins i tot cal haver-ne fabricat algunes. I qui diu això diu cartes d’identitat, passaports, cartilles de la Seguretat Social, targetes sanitàries europees, etc. Fins i tot cal preveure la quantitat de funcionaris de l’Estat espanyol que, amb la independència de Catalunya, preferiran demanar destinació a l’altre Estat (el que aplegui els territoris castellanoparlants) perquè sentimentalment se senten d’aquella nació i no pas de la catalana. Si l’Administració pública a Catalunya perd cinc-cents funcionaris durant el procés d’independència (setmanes abans o setmanes després del dia d’independència), cal proveir aqueixos llocs de treball amb la màxima celeritat possible, perquè cap departament governamental no pot deixar de funcionar més de dues o tres setmanes. I això vol dir convocar processos selectius que sovint duren dos o tres mesos (tenint present que cal deixar un termini per a presentar papers, fer les proves, etc.). Per tant, la Generalitat tindrà de convocar aquests concursos en algun cas setmanes abans del dia que comenci a funcionar l’Estat català, en funció de les places que se sàpiga que quedaran vacants.\nFent càlculs ràpids ja es veu que, per a declarar l’Estat català, cal un període de preparació (un mínim de tres o quatre mesos?). I no només a nivell intern de la Generalitat (futur Estat), sinó també pel que fa a altres agents. Pensem en els sindicats: si hi ha convenis col·lectius a mig negociar, els sindicats han de decidir si ajornen les negociacions a l’espera del nou marc jurídic o bé les acceleren per tal de tindre garantit i estabilitzat un conveni col·lectiu mentre el nou Estat català no fa noves lleis laborals (pot trigar dos anys a fer-les). A més a més, no s’ha de perdre de vista un altre factor: tot aquest període de preparació pot representar un risc d’acceleració del procés. Si es comencen a dissenyar les matrícules dels vehicles, els mitjans de comunicació se n’assabentaran un moment o altre; i quan ho facin públic és possible que s’acceleri el procés d’independència, cas en què caldrà córrer més a muntar l’aparell estatal...\nUna bona via per a resoldre aquesta qüestió, duta a terme pels diversos governs que han ocupat la Generalitat, és anar assumint competències. És a dir, que la Generalitat ja tingui un aparell administratiu quasiestatal en funcionament. A hores d’ara, la Generalitat controla la majoria del sistema escolar (la xarxa pública i concertada), el sistema sanitari públic, les universitats públiques, el sistema judicial -llevat dels jutges i secretaris judicials, que són estatals: la resta de funcionaris són autonòmics-, les presons, l’Oficina de Treball, els serveis socials, els trens, els ports, la majoria de carreteres, els aeroports menuts (Lleida, Igualada-Òdena, Sabadell i la Seu d’Urgell) i -atenció, perquè és important- la policia (Mossos d’Esquadra). A més, la Generalitat té obertes algunes delegacions a l’estranger, que poden ser útils ara mateix per a la diplomàcia (és a dir, fer gestions prop d’altres països encaminades a fer arribar el missatge que Catalunya vol independitzar-se, en paraules d’en Narcís Oliveres (“La diplomàcia independentista”, El Punt Avui, 22-7-2011); i que l’endemà de la independència poden servir de facto com a ambaixades (encara que posteriorment s’estableixin relacions diplomàtiques formals i es constitueixin autèntiques ambaixades, de manera que l’Estat català i els altres Estats bescanviïn una petita porció de territori). A la Generalitat li falta, emperò, controlar els aeroports grans (Reus, Girona i, sobretot, el Prat), la Seguretat Social, l’espai radioelèctric (només en controla una part cedida per l’Estat espanyol) i l’exèrcit. De la seva banda, el camp tributari està repartit: la Generalitat té Agència Tributària pròpia per als seus impostos, i altres organismes locals també en tenen (la Diputació de Tarragona té l’oficina anomenada BASE per a la gestió de tributs locals); però l’Estat espanyol disposa de la seva pròpia Agència Tributària a més de les oficines del cadastre. En els mesos que vénen, doncs, la Generalitat hauria de tindre accés a la gestió de la Seguretat Social (cotitzacions, etc.) i, si pot ser, tindre control sobre els aeroports del Prat, Reus i Girona -ni que fos parcialment-. En efecte, si l’endemà de la independència cal pagar pensions a jubilats, l’Estat català ha de tindre abans del dia de la independència la llista de pensionistes i llur número de compte corrent on fer l’ingrés.\nCom he dit, la Generalitat ha anat fent passos en aquest sentit, tant quan ha governat CiU com quan han governat el tripartit d’esquerres (format per PSC, ERC i ICV-EUiA). I es continua en aquesta línia, fet prou important. Així, en Josep Antoni Duran i Lleida, líder d’Unió Democràctica de Catalunya (UDC) -partit que forma part de CiU- i considerat un dels polítics catalans més reticents a la independència, sosté (en declaracions fetes el 23-9-2011) que la Generalitat ha d’acabar funcionant com a administració única a Catalunya; per tant, té de xuclar totes les atribucions que té l’aparell de l’Estat espanyol. De manera semblant, quan la Generalitat va crear la seva pròpia Agència Tributària (2008), es va plantejar un funcionament conjunt amb l’Agència Tributària espanyola. La idea era que compartissin espai físic, i que el ciutadà acudís a una única finestreta, on hi hauria un funcionari que li tramitaria totes les declaracions. A posteriori, dins l’oficina, els funcionaris tramitarien els pagaments a l’Estat espanyol o a la Generalitat segons el que correspongués. Fet d’aquesta manera, és més fàcil la transició cap a l’Estat català, perquè les dues agències tributàries ja funcionarien de manera conjunta i el trapàs d’informació seria automàtic.\nEn fi, aquesta és, potser, la dificultat tècnica més important que té ara com ara el procés d’independència. No pas la ciutadania, que ja està madura. Sinó els serrells tècnics, que lògicament cal planificar. (S’ha de saber, en tot cas, que el món independentista també treballa en això: el 3-11-2011 hi ha la conferència internacional “Catalonia’s Self Determination Conference – Bulding a new state”, que ha de començar a analitzar aqueixes qüestions.)\nArribats en aquest punt plantejo una altra qüestió que enllaça amb el punt següent (el lideratge). Com es pot veure, conduir un procés de secessió implica controlar detalls tècnics importants (incloent-hi la gestió tributària i les forces policials). Per tant, qui piloti la independència de Catalunya té de ser una persona amb un perfil determinat. En primer lloc, ha de ser una persona solvent i preparada, i si pot ser astuta, que tingui estudis superiors i/o experiència en el món laboral, sobretot en organització i gestió (no vull dir que hagi teoritzat sobre com es porta una empresa, sinó que n’hagi portat alguna). En segon lloc, ha de tindre dots de lideratge i capacitat de convenciment, ja que cal posar en moviment tot un país. En tercer lloc, ha d’estar rodejat d’un bon equip, format per experts diversos, sobretot en els camps econòmic, social i jurídic. I, en quart lloc, ha de tindre bones relacions polítiques a nivell internacional i bones relacions econòmiques a nivell local; i si ha de tindre capacitat de comunicació amb les cancelleries d’arreu d’Europa i la secretaria d’Estat dels Estats Units, així com altres organismes financers internacionals, cosa que implica saber anglès i, si pot ser, disposar d’un bon cos diplomàtic.\nCom podeu veure, n’Artur Mas, actual president de la Generalitat de Catalunya, respon a aquest perfil. Potser no completament, però sí bastant. Dic això perquè en Josep-Lluís Carod-Rovira no és una persona indicada per a fer aquest procés polític. En Carod-Rovira ha sigut un dels millors ideòlegs que ha tingut l’independentisme; però també ha demostrat no estar preparat per a pilotar políticament el procés d’independència. Són coses diferents: una és abocar pensament i donar arguments, i l’altra és executar un procés polític que té una vessant tècnica que no es pot descuidar.\n5. EL LIDERATGE\nReprenent el darrer paràgraf del punt anterior, molts independentistes consideren que, per molt que el sentiment independentista hagi crescut, manca un líder sòlid.\nEn aquest punt és on fan cap moltes discussions del món sobiranista: si ara comença a ser el moment, i actualment CiU governa a la Generalitat, què faran els dirigents d’aqueixa força política?\nHi ha alguns analistes que apunten que l’actual direcció de CiU, en especial el president de la Generalitat, n’Artur Mas, conduirà el procés d’independència. D’altres persones molt posades en política consideren que el viratge sobiranista de CiU és un bluf i que no s’avançarà ni un mil·límetre (si en parlen és per electoralisme, és a dir, per a captar vots). Els qui consideren que en Mas està per fer el pas contraargumenten que, entre els votants de CiU, gairebé la meitat encara no són independentistes, i per tant primer cal treballar-se’ls. També afirmen que és important fer avançar la societat en conjunt cap a aquesta via, i per tant el procés d’independència pot trigar encara un xic: el temps necessari per a vèncer les resistències que, a dia d’avui, queden entre la població catalana.\nA l’hora de jutjar o predir què farà CiU, cal tindre present que, en efecte, dins seu hi ha una ‘tensió’ interna (més que no pas un debat intern). Algunes veus aposten clarament per la independència, com el batlle de Figueres, en Santi Vila, sovint d’una claredat aclaparadora; o el batlle de Vic, en Josep M. Vila d’Abadal. Però encara hi ha moltes persones dins CiU, alguns amb prou poder, que no volen que es toqui res, com en Duran i Lleida.\nEn aquest escenari és lògic que en Mas, de moment, es mogui poc. Em sembla que tothom és conscient que Catalunya ha madurat socialment i es troba amb capacitat per a fer el pas cap a la independència. Però en Mas també és conscient que una part dels votants de CiU hi és poc o molt reàcia. I ningú no pot fer un pas agosarat si un part de la seva pròpia tropa, encara que sigui petita, no el seguís, o li costés fer-ho. Per a fer un pas així cal que almenys tots els teus et donin suport. Després ja rebràs el suport de fora les teves files; però primer cal que el teu propi grup accepti plenament el que proposes. Altrament, si en Mas convoqués Corts Constituents i una part del seu partit no li fes costat, hi ha el risc que fracassés (hom pensaria: si dels teus no tots t’ajuden, potser és que la idea no és tan encertada).\nPenso, doncs, que en Mas -i la cúpula de CiU- té clar -cada cop més, si no ja del tot- que la independència és pràcticament l’única sortida que li queda a Catalunya; però que si s’avança per aquesta via s’ha de fer amb seguretat, cosa que implica avançar lentament, amb prudència. Diria que en Mas té temor. En efecte, el suport popular a la independència pot arribar a sobrepassar el 60% de la població (amb els fets del setembre del 2011 crec que ja hi som; però amb la negativa al pacte fiscal per part de l’Estat espanyol el 2012 hi serem segur i fins i tot potser el sobrepassarem). El temor té raó de ser perquè, si s’arriba al 60% de suport, aquesta qüestió no es pot defugir. No hi ha cap polític que pugui evitar tractar aquesta qüestió amb aqueixes xifres (de fet, els polítics i intel·lectuals espanyolistes la tracten a bastament). En conseqüència, un partit del perfil de CiU no té més remei que tirar-ho envant, tan lentament com vulgueu, però tirar-ho envant. O algú creu de debò que, si el suport a la independència arriba al 60% de la població, les forces polítiques no han de tindre-ho en compte? Els contraris a la independència (C’s, PP, PSC) ho tenen molt en compte (per exemple, la postura oficial del PSC és posicionar-se com a força intermèdia contra els ‘espanyolistes recentralitzadors’ del PP i els ‘separatistes’, entre els quals col·loca CiU; vegeu el discurs de na Carme Chacón al Consell Nacional del Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC) el 20-9-2011, en què identifica els dos temes més importants de l’agenda política: l’anticatalanisme espanyol i la reacció independentista catalana). I aquí és on surten els problemes per a en Mas i el seu equip. Si arribem a aquest nivell (60%) CiU haurà de plantejar-se què fer. No avançar en la independència implicarà començar un retrocés electoral, perquè alguns electors li retiraran el suport (a mesura que es recompongui l’independentisme parlamentari, format per ERC i SI). I avançar en la independència (per tal de no allunyar-se del sentir majoritari de la població) implica enfrontar-se no al PP o al PSOE (que també), sinó als regionalistes dins CiU. Tindrà de convèncer-los i fer-los canviar de parer. En aquest sentit, els avisos que en Mas llança en públic (el setembre del 2011, però també abans i després) no els destina tant a Madrid: els destina als militants de CiU i als seus votants menys propensos a la independència. Ho fa per a preparar-los, ja que un moment o altre llançarà la consignar de saltar la paret (saltar la paret és una expressió usada per dirigents de CiU, per això la poso).\nEl que he dit d’en Mas segurament no serà comprat per molts independentistes, que pengen la llufa de botifler a qualsevol militant de CiU. Molts independentistes dubten d’en Mas. Però fóra bo repassar les hemeroteques. S’hi veuen uns quants indicis que no s’havien vist mai en cap polític català. D’entrada, cal tindre present que, com a president, en Mas ha de mantindre una certa prudència a l’hora de fer declaracions (fet imprescindible en qualsevol governant, val a dir). Doncs bé: en aquest marc de necessària prudència, el setembre del 2010 en Mas ja ha dit que, com a ciutadà, està per la independència de Catalunya. Hi afegeix -per la dosi de prudència de què parlava- que una altra cosa són els condicionants socials. Però el seu posicionament personal és el que és.\nA més, el setembre del 2011 (quan s’han donat casos de transgressió de l’Estat espanyol, que a parer meu ha implicat arribar al punt de no-retorn), en Mas ha fet altres declaracions inusuals en un polític a qui penjaríem l’etiqueta de ‘moderat’ (com se’l considera sovint). Primer tenim el discurs institucional amb motiu de la Diada, emès per televisió el 10-9-2011. Minuts abans que l’emetessin la meva dona em va preguntar “Què dirà el president?”, i vaig respondre-li recorrent al que s’espera segons els manuals: “No res”. És a dir, que no diria res de substancial o rellevant, res que sobresortís. En aquesta mena de discursos el que es diu és perquè tota la població ho accepti; per tant no es diuen coses gruixudes, sinó generalitats acceptables: que si hem de treballar per tal de sortir de la crisi, que si Catalunya ha d’avançar en conjunt, etc. Com a molt, el president podia fer -i de fer va fer- un al·legat de les retallades en el sector públic com a mesura per a garantir el manteniment dels serveis públics; però fora d’això no m’esperava cap afirmació sobresortint. Doncs bé: els primers minuts van ser d’una èpica considerable, inusual. No sóc l’únic que ho vaig veure: un col·lega resident a Andorra em va fer un correu l’endemà dient-me que havia tingut aquesta mateixa sensació.\nLa segona mostra -per a mi la més rellevant- la tenim en el discurs que va fer en Mas a Madrid al cap de poc (14-9-2011), on va dir que Catalunya comença el seu propi camí. Podeu veure el discurs en aquest vídeo de l’Agència Catalana de Notícies. I alerta amb el que va dir en Mas, ho cito tal qual:\n“Nosotros tenemos un proyecto propio, queremos establecer nuestro propio camino [...]. España hizo su Transición hace treinta y pico de años atrás. Nosotros colaboramos en ella. La Transición democrática, la Transición hacia Europa, la Transición hacia el Estado del bienestar... Ahora, quizá, le toca a Cataluña hacer su propia Transición Nacional. Ese es un concepto que yo defiendo en Cataluña, que lo que quiere decir es que, sin eh... sin amenazar a nadie, sin querer inportunar a nadie, Cataluña quiere seguir su propio camino y quiere forjar su propio proyecto. ¿Y cómo lo va a hacer, eso? Ese camino y ese proyecto propio, ¿no? ¿Cómo lo va a hacer?. Pues miren: lo va a hacer de forma pacífica, como siempre. Insisto: en estos últimos tiempos, esta Constitución, que era punto de encuentro, que nosotros construimos, que nosotros defendimos, y además con ahínco, y además creyéndonoslo a fondo, esto ha dejado de ser ese punto de encuentro. Si ustedes suman la sentencia del Tribunal Constitucional sobre el Estatut de Cataluña (de hace algo más de un año) y la reciente -creo que se le llama- reforma exprés, ¿no?, de la Constitución pactada entre el Partido Popular i el Partido Socialista, si ustedes suman estos dos temas, pues verán que esto es el jaque y el mate al espíritu constituyente y al consenso constitucional.”\nDéu-n’hi-do. Aquest discurs no es diferencia gaire dels d’en Carod-Rovira. L’única diferència és que en Mas fa les seves propostes polítiques per la fallida de l’esperit constitucional (idea defensada pels intel·lectuals maragallistes, d’altra banda).\nI ara faig la següent reflexió. Si les declaracions d’en Mas a Madrid les poséssim en boca d’un dirigent d’un altre territori amb ànsies d’emancipació nacional, tothom interpretaria que aquell dirigent té al cap iniciar un procés d’independència en poc temps. Fixem-nos que, al cap de poques hores, un periodista de RAC1 va dir textualment referint-se al discurs d’en Mas a Madrid: “Si això no és la independència, què és?”.\nA banda, en alguna altra ocasió en Mas directament ha insinuat la possibilitat d’engegar el procés d’independència (declaracions del 16-9-2011). I el llenguatge emprat a Madrid desprèn un aire d’ultimàtum que es troba en altres manifestacions semblants en què es parla d’un nou full de ruta per a Catalunya (declaracions del 21-9-2010). L’expressió full de ruta no és un terme qualsevol: és el que es va encunyar en anglès (road map) per a referir-se al procés de pau entre Palestina i Israel, que ha de comportar la creació d’un Estat palestí. Afegim-hi encara que en Jordi Pujol, el 27-9-2011, va afirmar en públic, davant empresaris i experts en economia, que “algun dia Mas haurà de prendre decisions molt compromeses”, amb referència a la situació de trencament que s’havia produït entre Catalunya i Espanya. És evident que en Pujol, com a dirigent de CiU, coneix l’estratègia que aquesta força política vol seguir els propers anys. Una persona que té informació privilegiada en aquest camp no deixa anar afirmacions tan clares com aquesta (“prendre decisions molt compromeses” referit a la relació Catalunya-Espanya). Potser és que en Pujol també vol avisar el sector negocis de la dreta catalana d’un moviment polític imminent...\nEn resum, crec que és bastant clar que en Mas es planteja l’opció independentista. Una altra cosa és si té clar si activar-la o no, i quan activar-la; però se la planteja. Pel llenguatge que fa servir s’evidencia que cada vegada està més a prop d’activar-la. Si no l’activa és pels dubtes: els contraris a la independència dins CiU, assegurar-se que la societat catalana majoritàriament hi estarà a favor, assegurar-se els suports internacionals, assegurar-se que l’endemà es continuaran pagant nòmines, etc. Però, en la mesura que aquests dubtes s’esvaeixin, ja no hi haurà excuses. L’Estat espanyol s’ha acabat per als catalans, perquè ha fracassat amb Catalunya, amb la seva ciutadania, amb el seu teixit empresarial, amb la seva classe política, i per tant un president com en Mas només té una sortida: convocar Corts Constituents. I si no ho fa de moment és pels dubtes que (encara) queden en alguns camps.\nLa darrera oportunitat perquè Catalunya es mantingués dins Espanya va ser l’Estatut d’Autonomia III impulsat per en Pasqual Maragall quan va ser president de la Generalitat (2003-2006). En Maragall volia que Catalunya pogués ser ella mateixa (catalana, al cap i a la fi), cosa que implica un reconeixement nacional i una configuració federal de l’Estat espanyol que donés pràcticament tot el poder a la Generalitat; i això el mateix l’Estat espanyol no ho podia acceptar. El tret li va sortir per la culata i el rebuig d’Espanya a les propostes polítiques d’en Maragall (al Congrés de Diputats i per la sentència del Tribunal Constitucional del 2010) va fer créixer el sentiment independentista. Si en Mas va pensar que podia fer un últim intent de trobar un encaix per a Catalunya dins Espanya (amb el pacte fiscal) ha fet tard. I n’és conscient. La darrera oportunitat va ser l’Estatut d’Autonomia III. L’Estat espanyol li va barrar el pas, i posteriorment no s’ha fet més que laminar el poder de la Generalitat: recursos contra la immersió lingüística, contra l’aranès, contra la Llei d’Educació de Catalunya, etc.; obligació imposada pel Govern espanyol que la Generalitat retalli encara més del que ho ha fet per tal d’eixugar dèficil -quan el Govern espanyol té molt més dèficit que la Generalitat i no tanca ministeris malgrat que és un mandat del Congrés de Diputats-; negativa del Govern espanyol a traspassar competències a la Generalitat -com les beques- malgrat les sentències a favor de la Generalitat; modificació unilateral de la Constitució espanyola; espoli fiscal continuat i manca d’inversions en infraestructures; imminent negativa al pacte fiscal; i fins i tot amenaça de tombar la llei antitaurina aprovada pel Parlament malgrat que la Generalitat té competències en matèria de tracte d’animals. Enfront d’aquest panorama, al catalanisme només li queda un camí: la independència. Si en Mas vol posar-hi el terme transició nacional (com en Mikhaïl Gorbatxov va encunyar térmens com glasnost o perestroika per a referir-se al programa d’obertura i democratització de la Unió Soviètica) perquè entén que és més fàcil visualitzar-ho al conjunt de la ciutadania, doncs molt bé: tot corrent de fons crea escuma superficial, i el terme transició nacional és l’escuma visible d’un corrent de fons. Però el camí que ha de fer el catalanisme, en digui com en digui, només pot conduir a la independència (vegeu l’article d’en Jordi Casals “Catalunya espanyola, autonomia tutelada”, a Nació Digital (1-10-2011), en què exposa de manera succinta que, quan la transició nacional “toparà amb el mur”, políticament l’única sortida que li queda al catalanisme, incloent-hi CiU, és la independència).\nPer a acabar la glossa d’en Mas diré que, fins i tot després de les evidències reportades, hi ha qui es planteja fins a quin punt CiU està madura per a comandar un procés així. Inclús hi ha qui dubta que CiU arribi a fer pas. Segurament és per nivell d’exigència. Un independentista de pedra picada sempre, sempre trobarà tou el plantejament d’en Mas. Si en Mas aprova la independència el 4-7-2014 -hi insisteixo: és una data hipotètica, que ningú no se l’apunti a l’agenda-, els independentistes de pedra picada li retrauran per què no la va proclamar el 28-12-2010, l’endemà que prengués possessió com a president de la Generalitat.\nHom dirà: bé, sembla que en Mas és qui ha de portar la independència. És un home preparat; s’ha plantejat la qüestió de la independència; ha fet declaracions del 2010 ençà que apunten cap a la independència (fins i tot en el marc de la necessària prudència que ha de tindre un president que ho és de tots, també dels catalans no independentistes); ha encunyat una terminologia ad hoc (i hom no encunya una terminologia si no hi ha uns conceptes a designar: a l’exemple d’en Gorbatxov em remeto); i segurament està preparant els seus que són més reacis a la independència. Però tampoc hem de ser il·lusos: que en Mas sigui una persona qualificada per a dur a terme aquest procés, i fins i tot que s’ho plantegi (perquè s’ho ha plantejat) no vol dir que ho dugui a terme. Podria dur-ho a terme, té els ingredients al punt; però potser al final no gosarà a fer-ho. Jo, el que dic, és que és una persona idònia per a fer-ho i que pot fer-ho perquè hi ha els condicionants socials i legals per a fer-ho; però no sé si ho farà (vés a saber si trobarà grans resistències dins CiU mateix).\nPerò que en Mas no gosi a fer el pas no vol dir que s’hagi perdut el tren. Rere seu poden vindre moltes altres persones preparades. Penso especialment en n’Alfons López Tena, que s’ha posat en política justament per a treballar en la independència de Catalunya. En López Tena té atributs com els d’en Mas: és una persona preparada tècnicament -sobretot en el camp jurídic- i intel·lectualment; té dots de lideratge i un verb captivador (per clar, per eloqüent, per compromès, per coherent); és un bon orador (no per la floritura, sinó per la claredat); és molt actiu; coneix els intríngulis dels ministeris de Madrid (bagatge útil per quan calgui dir als membres del Govern espanyol que Catalunya deixa de ser governada per ells); sap arrossegar el públic; s’ha rodejat d’un bon equip; i té un nivell d’exigència i de compromís que no es veu gairebé en cap polític (no de Catalunya: d’arreu!). Ja sé que en López Tena té un pronto que fa que, de tant en tant, deixi anar algun estirabot que fa quedar malament els qui col·laboren amb ell. Però és el preu que cal pagar per a tindre una persona brillant, compromesa i efusiva en política. És una qüestió de tarannà i em sembla que, per molt que algú l’assessori en aquest camp perquè es moderi un xic, sempre en deixarà caure alguna digna del Polònia. Què hi farem! Ara: potser també va bé tindre algú així per quan calgui negociar amb el Govern espanyol el traspàs de poders.\nI si en López Tena no pot posar-s’hi o no reïx, sempre pot vindre algú altre que tingui clar el camí polític a seguir, que s’hagi format o hagi entrat en els camps descrits adés (dret, Administració pública, fiscalitat, afers exteriors, gestió empresarial, idiomes, una certa visió sobre temes socials, etc.) i que a alçada de les circumstàncies hi estigui no tan sols ell sinó tot el seu equip. Si es dóna aquest escenari certament la consecució de la independència serà un fet, agradi o no al Govern espanyol.\n6. A TALL DE CLOENDA: DUES REFLEXIONS\nMés enllà del que jo pugui dir, hi ha altres veus que indiquen l’escenari del futur. En reporto dues.\na) Primer una reflexió que ve de l’altra banda de l’Atlàntic (com tantes altres coses poden vindre d’allà). És una anècdota protagonitzada per l’economista i acadèmic Xavier Sala i Martín, professor de la Universitat Colúmbia (Nova York, Estats Units), que ajudarà a entendre fins a quin punt un procés d’independència depèn de la pròpia societat i no de ningú més. No puc precisar quan va ser exactament, però va ser en una tertúlia radiofònica, de Catalunya Ràdio o de RAC1, el 2010 o el 2011. El tema de debat era -com gairebé cada dia- l’enèsima agressió de l’Estat espanyol envers l’autogovern de Catalunya -potser era la sentència contra l’Estatut d’Autonomia III-. El conductor del programa preguntava als contertulians quina havia de ser la resposta de Catalunya. En Sala i Martín va dir que la tenia. El conductor del programa li va demanar quina era i en Sala i Martín va deixar anar: “Hem de redactar un document que digui: Quan, en el decurs dels esdeveniments humans, és necessari per a un poble deslligar-se dels llaços polítics que l’han connectat a un altre, i assumir, entre els poders de la terra, el lloc separat i igual al qual les lleis de la naturalesa i del Déu natural donen dret, un respecte decent per les opinions de la humanitat requereix que hagin de declarar les causes que els impel·leixen a la separació”. I acte seguit va dir: “I, a partir d’aquí, només cal canviar Estats Units d’Amèrica per Catalunya”. Era la primera frase de la Declaració d’Independència dels Estats Units d’Amèrica (1776). En aquella ocasió, enfront dels abusos de la metròpoli, la dignitat d’una societat va fer que hom hi contestés amb una declaració d’independència. Dos segles més tard, aquells territoris s’havien convertit en el país més poderós del món. Aleshores la societat nord-americana va creure en si mateixa, en la democràcia i en la llibertat. I ho van aconseguir i van construir un futur millor.\nb) Podem afirmar que la independència de Catalunya serà; però no podem albirar com serà. He apuntat tres vies avalades internacionalment; però vés a saber si els catalans no inventaran la via catalana... El que és bastant probable és que passi com menys s’ho esperen els independentistes. En Vicent Partal ha sigut testimoni de diversos processos d’independència d’Europa del 1990 ençà. A l’article “No som on érem: ja som lluny” (13-9-2011) explica:\n“He viscut com a periodista molts processos d’independència i he après algunes coses concretes sobre la manera com passen. M’agradaria de tenir temps i calma per a poder-les explicar en uns quants centenars de pàgines, però m’he de conformar amb fórmules com la que diré ara ara: crec que mai no he vist arribar la independència d’un país de la manera que els seus independentistes l’havien planificada. Però la cosa important és que, quan l’oportunitat s’ha presentat, no l’han deixada escapar perquè sabien, n’eren ben conscients, que aquella, exactament aquella, era la solució. I és aquesta consciència que el país, una part suficient del país, ja té. I això és haver anat molt lluny”.\nJo hi afegiré més: si algú planifica a 10 anys vista, que ho deixi córrer. En essència, perquè el temps no havia passat mai tan de pressa com ara. De fet, és molt arriscat planificar ni tan sols a 2 anys vista: qui ho hagi fet des de final del segle XX haurà comprovat que les previsions salten pels aires perquè tot avança més de pressa del que ens pensem. La societat és molt líquida i canviant i progressa a velocitats vertiginoses; i el 2009 -és a dir, ahir- ben poca gent hauria pensat que l’opció independentista estaria tan madura com ho està ara. La història recent ens ha ensenyat que els grans canvis socials passen de sobte, sense que mesos abans ningú no ho preveiés. Ni els independentistes s’imaginen que tot està més a prop que no sembla.\nEn fi: potser en Mas no sabrà trobar la forma de fer el pas envant (o sí), o no s’hi veurà amb cor (o sí). Però el que és clar és que, si no ho fa ell, ho farà el que vingui després d’ell (li agradi o no). Ja no hi ha marxa enrere (en Maragall va ser el darrer intent) i per tant només queda fer el pas envant. L’únic que hi ha per decidir és qui farà el pas; i l’únic requisit que falta no és la legalitat (ja hem vist que està superada) sinó que, qui faci el pas, estigui preparat tècnicament. Això, i només això, és el que falta. Si en Mas diu “som-hi” ja hi som (i, si no ho diu, ho dirà el qui vingui encabat: és qüestió de temps).\nAFEGITÓ 1 (4-11-2011)\nEl 3-11-2011 l’entitat Sobirania i Jústicia va organitzar la conferència Building a new state, sota la batuta d’en Quim Torra. Hi van assistir tres experts internacionals en la creació de nous estats que van explicar quins aspectes tècnics calia tindre resolts en el moment de la independència. Podeu llegir les cròniques periodístiques de l’acte a Nació Digital, Vilaweb (amb vídeo entrevista inclòs) i El Singular Digital.\nAFEGITÓ 2 (31-8-2012)\nEl 30-8-2012 en José Manuel Durao Barroso, president de la Comissió Europea, va indicar que la secessió de Catalunya és un procés emmarcat en la legalitat internacional. Això indica el camí a seguir per a la independència des del punt de vista legal. Vegeu-ne l’anàlisi que en fa Vicent Partal a Vilaweb (“Barroso obre la porta de la UE a Catalunya”, 31-8-2012).\nEscrit per en Xavier Rull a les 18:12\nEtiquetes de coments: agradi o no, Alfons López Tena, Catalunya, independència, independentisme\nvigilant 24 d’octubre de 2011 a les 12:19\n100%, o gairebé, d'acord en tot: ben explicat (exhaustivament explicat, sense deixar-te res), ben previst tot, ben rumiat.\nM'ha deixat preocupat tot el tema econòmic de "l'endemà" perquè no hi havia pensat, o hi havia pensat poc: aquí tindrem una dificultat seriosa, perquè sense ajuda (econòmica) internacional no ens en sortirem de cap manera a pagar-ho tot l'endemà. L'Estat espanyol ho retindrà tot no sols fins al dia de la independència, sinó fins que la comunitat internacional els obligui a cedir... o fins que arribi el moment de la recaptació d'impostos següent.\nO sigui, caldrà fer els últims passos molt a prop de la data actual de declaració de l'IRPF, i doncs, molt a prop del mes de març, abril... i de cap manera més tard de maig/juny.\nPer tant, la independència no la podem proclamar de cap manera el mes de juliol, ni com a hipòtesi ;-)\nAra he vist amb més bons ulls això del pacte fiscal que diu CiU: si s'aconsegueix, tot això que tindrem per quan arribi el moment. Si no (que serà que no), un argument potser definitiu per als cagadubtes de CiU (tot i que els d'Unió, tal com diu el seu nom, són en la seva gran majoria unionistes i molt propers a alguns sectors del PP). Però sobretot sabrem que caldrà buscar altres vies prèvies (crèdits internacionals) per assegurar la no-insolvència econòmica l'endemà de la declaració d'independència.\nL'única cosa en la qual no estic d'acord amb tu és en López Tena com a possible home d'estat: em sembla que ni de broma. Hi veig més gent del perfil de Mas-Colell o inclús Francesc Homs o Recoder, per la dreta; o Oriol Junqueras; o Ramon Tremosa; fins i tot Toni Strubell, més que López Tena.\nO per què no Maria Mercè Roca? (ara ja no és diputada, però se la podria anar a buscar; dubto que acceptés, però). O gent independent i transversal com Mònica Terribas, Joaquim M. Puyal, Pep Guardiola...?\nJo veig aquests darrers perfectament capaços d'encapçalar el projecte (si se'ls crida del Parlament, als que no són polítics o ho han deixat córrer, d'una manera consensuada) per presentar-se davant del món com a representants provisionals del nou estat, mentre no fos reconegut internacionalment. Situació que hauria de durar el temps de fer la nostra constitució. I després tornar ja a una situació "normal": eleccions, partits polítics, dreta i esquerra, etc.\nEn qualsevol cas, com dius tu, la independència vindrà d'una manera que segurament ningú no s'espera ni ha previst.\nXavier Rull 31 d’octubre de 2011 a les 15:55\nVigilant, t'accepto les reserves que tens sobre en López Tena. Ara: suposo que estaràs d'acord que anirà bé tindre algú del seu perfil quan calgui dir a en Rajoy que els diners de l'IRPF del 2012 o 2013 es queden a Catalunya. Vema qui aguanta un debat amb ell!\nEn Peces-Barba té raó (agradi o no)\nVers l’Estat català: vies, mecanismes, lideratges....\nAdéu ETA; hola futur\nL’argumentari contra la independència de Catalunya...\nEl procés d’independència de Catalunya ja és irrev...\nLa unitat de l’independentisme és desitjable... pe...


LES CARES DEL TEMPS. Ricardo Martín\nInici > LES CARES DEL TEMPS.\nLES CARES DEL TEMPS.\nRafael Alberti, 1981 © Ricardo Martín\nTarda molt a prendre forma la fisonomia d'una època. El present és pur flux, atordiment, confusió. El present és cadascun dels moments o els episodis o les imatges aïllades que un viu, sense molta connexió entre si, sense un ordre clar, menys encara una tonalitat. Una època pren forma quan ja ha passat. Aleshores s'adverteix l'aire de família entre allò que havien semblat singularitats, igual que s'adverteix l'homogeneïtat profunda que hi havia en els aspectes més variats de la vida material, des de la moda fins als pentinats, les formes dels cotxes, l'estètica dels anuncis o les siluetes de la gent pel carrer. “Tot allò que és del mateix temps s'assembla", diu Proust, que es fixava tant. Un acudeix a les seues tasques diàries, es distrau, s'enamora, adquireix una afició, contrau un vici, queda amb amics: al cap d'uns anys, totes aqueixes anades i tornades resulta que tenien una profunda unitat biogràfica i que entre moments i accions en què un no va notar cap fissura s'estaven dibuixant algunes d'aquelles divisòries que donen forma definitiva a l'experiència. Vius submergit en el teu temps i el notes tan poc com que et mous sota el pes immens de l'atmosfera sense que t'esclafe.\nPotser abans que existira la fotografia era molt molt més difícil la construcció d'aquesta consciència temporal. Hi ha coses que la memòria no conserva. En realitat, la memòria conserva molt poc, moltíssim menys del que un imagina. Per això xoca tant de veure's d'improvís en una foto que ha conservat una altra persona o llegir cartes o diaris antics o tafanejar en periòdics de només uns anys arrere. Igual que les càmeres antigues no enregistraven imatges en moviment, la memòria no capta el canvi constant que està succeint davant dels ulls, però que és invisible per a aquests. El present no és un estat ni un lloc, sinó un trànsit, però nosaltres el percebem, consoladorament, com un espai habitable i pausat, casa nostra casa en el temps. N’hi ha prou que passen uns anys perquè l'actualitat s'haja convertit en història vella i perquè cadascuna de les cares en aparença invariables que l’envolten a un –la seua mateixa en l'espill– resulten transformades com per les empremtes d'una malaltia que no se sabia que estiguérem patint, però que és evident quan es torna a veure en una foto la cara sempre més jove del passat.\nManuel Vicent, 1981 © Ricardo Martín\nLa malaltia inadvertida era tan greu que alguns dels d’aleshores hi han sucumbit. L'àlbum de fotos és un estrany regne en què es troben junts els vius i els morts, i en què la joventut sembla un tret generacional, com el vestuari o el tall de cabell. Que jove que era tothom en els anys setanta, en els vuitanta. Fins i tot els vells semblaven contagiats d'aquella joventut general, o almenys no n’estaven exclosos, no replegats en la misantropia, en el ressentiment de no participar d'aquell vigor estès i festiu, aquella propensió a l'atordiment i a l'expectativa.\nNingú no sembla treballar més en el present que el fotògraf de premsa. El seu material és allò que irromp, allò que succeeix ara mateix, allò que serà inaprehensible només uns segons després. Els personatges que retrata són els que brillen per una celebritat instantània, per una rellevància pública que rares vegades durarà molt, perquè sol estar regida pels temps ràpids de la política o de la moda. En els anys setanta, a Espanya, en els vuitanta, de sobte hi havia moltes coses a contar i fotografiar, i moltes cares joves de rellevància inusitada. Ricardo Martín es trobava en un dels nuclis centrals d'aquell durador remolí. Ángeles García el recorda eixint veloçment amb ella per Madrid, cap a un esdeveniment, un desastre, un atemptat, un d'aquells sobresalts que vivíem tots i que estaven modelant, sense que ens n’adonàrem, la fisonomia d'un temps que va resultar ser el de la nostra joventut.\nRicardo, com tots, anava d'un lloc a un altre, sempre just de temps, prenia fotos, corria al laboratori, veia al matí següent les seues imatges en el paper del periòdic, les veia desaparèixer sota l'onada de paper de la tirada de l'endemà. Ricardo, criat en els periòdics, tenia aqueix pols ràpid del temps, aqueixa destresa de caçador per a atrapar l'immediat. Però en ell hi havia, des de ben prompte, o des de sempre, un altre sentit més interior del temps, una altra intuïció contemplativa de la fotografia. Això és una cosa que es veu en el seu treball i que es veu també en ell, quan se'l coneix, quan hom el veu fer fotos o no fer-ne, alçar la càmera i baixar-la sense haver fet res, deixar-la al seu costat, al seu abast, en la taula en què està prenent alguna cosa amb amics, fins i tot a la falda, sobre els genolls. Hi ha vegades que Ricardo sembla estar veient una foto possible i per algun motiu desisteix de prendre-la, o es queda satisfet simplement d’haver observat alguna cosa, d’haver advertit una certa expressió en algú que té a prop. El camp de la fotografia és la superfície visual de les coses, però en Ricardo Martín hi ha una interioritat pensativa, un aire de cabòria en què la càmera és unes vegades un instrument i unes altres, un talismà, una cosa ja va bé de sostenir a les mans, considerant les possibilitats que ofereix, anant avant o no. Res no fa l'efecte de ser més meditat que les seues decisions instantànies.\nJosep Renau, 1981 © Ricardo Martín\nAquesta lentitud interior és el que dóna la peculiar unitat als retrats que ha anat prenent al llarg dels anys, més de la meitat de la vida, la vida sencera que ha transcorregut des que va arribar a Madrid i a la redacció d'El País al principi d'aquella època, que és la de la seua joventut i la meua i la del trànsit a la democràcia i a la modernitat del nostre país, aquella època en què fins i tot persones que ara ja són mortes molts anys eren joves, molt més joves del que recordem i del que advertíem aleshores. El jove no sap veure la seua pròpia joventut igual que no veu els seus propis anys el que va fent-se gran. En la galeria de retrats de Ricardo hi ha els joves d’aleshores i alguns dels vells memorables que conservaven el testimoniatge d'uns altres temps, els vells que havien sigut joves en l'altra època de temptativa de renovació d'Espanya, velles glòries a les quals en realitat ningú no feia ja molt cas. Faltava temps i assossec, sobrava pressa, la llibertat esclatava en la política igual que en el sexe, Andy Warhol arribava a Madrid amb la seua perruca platí de cabells sintètics, Terenci Moix esclatava a riure i Miquel Barceló podia ser un cantant en un grup pop, Tierno Galván exhibia en públic la seua xacrosa luxúria fent un pas de ball al costat d'una mulata de cabaret cubà, José Bergamín posava a la seua terrassa i no en un llibre d'història, encara que ja portara un batí fúnebre, Julio Caro Baroja es llevava les ulleres d'erudit fatigat, Adolfo Suárez somreia com si tinguera tota la vida i tota la política per davant.\nCadascú estava per les seues coses, en la seua feina, en la seua raresa, en el seu passat, en la seua obsessió, a casa seua. Tots ens trobàvem sense saber-ho en la mateixa època, tocats per la mateixa transitorietat, mirant la càmera com volent entreveure-hi alguna pista sobre el futur. Ricardo anava de l'un a l'altre, amb la seua paciència greu, amb l'entrecella pensativa, amb la seua actitud interessada, però no inquisitiva, sempre a una certa distància, la del respecte a l'altre i també la de la pròpia reserva, la del qui mira una estona i potser no fa una foto, o canvia de lloc, o se’n va després amb el seu rodet ple –eren uns altres temps– i es queda pensant en una altra foto que hauria pogut fer i no se li va acudir a temps.\nÉs ara quan reuneix totes aqueixes fotos, les escampa a terra, les mira una vegada i una altra en la pantalla, tria, descarta: és ara quan s'adona que estava retratant les cares d'un temps, la galeria dels retrats d'una època.\nFernando Delgado con sus perros Fara y Lucas, 2008 © Ricardo Martín\nRetrat d'un caçador\nHe viatjat amb molts fotògrafs per diversos continents, he treballat amb ells en entrevistes, cròniques i reportatges i sé que cada fotògraf porta un món propi en la mirada i no deixa de disparar l'objectiu fins que no caça la peça que és de la seua propietat. Un dels millors caçadors inapel·lables que he conegut és Ricardo Martín. On posa la bala posa després l'ull. Mai no s'equivoca. Aqueix era el punt exacte de la diana on hi havia l'ànima que volia caçar.\nEl rostre és el millor paisatge exterior d'una persona. Hi ha deserts, valls fèrtils, muntanyes i rius, nets o bruts. Ricardo Martín és un increïble explorador d'aquest territori. A mesura que passen els anys sobre el rostre humà, es converteix en un mapa amb la clau secreta de l'esperit que es troba sota la pell. Dotar de vida un rostre és la prova màxima d'un fotògraf. Aqueix do el converteix en un creador.\nEl Déu del Gènesi va formar l'home amb una figura de fang i al final li va bufar el seu alè dins el nas i el fang inert va començar a viure. Qualsevol retrat és mort fins que l'artista no li fa aquella última pinzellada o el fotògraf li dispara una fogonada equivalent al pneuma diví, amb la qual li imprimeix la vida. Aqueix toc definitiu del pinzell o de la càmera és sempre un enigma. Tal vegada es tracta només d'un punt blanc lluminós en les pupil·les o un difuminat en la comissura dels llavis, com va fer Leonardo amb la Gioconda o un rictus insignificant en l'entrecella que atrapa el fotògraf. De sobte, un lleu toc i l'enigma es revela. De fet, la vida només és un buf, però amb aquest es crea l'ànima i aquesta comença a apuntar en les successives expressions del rostre, que, al seu torn, sintetitzen no sols un paisatge vital sinó també l'esperit d'un temps. Només quan un fotògraf és artista, com Ricardo Martín, aqueix buf consisteix a atrapar l'ànima en el moment en què es manifesta. Pot ser que només siga un instant, però l'eternitat és també aqueix instant en què es congela el temps amb la càmera del fotògraf.\nLa figura humana va ser l'obsessió de Picasso, que a penes la va abandonar al llarg de tota la seua obra. El geni sabia que no hi ha millor paisatge que el cos, i d'aqueix territori, res tan profund i misteriós com la pell del rostre, on estan descrits tots els encreuaments de camins, totes les passions de la història.\nNo hi ha testimoniatge més autèntic, inapel·lable, cruel a vegades, de la història que la galeria de retrats dels personatges d'una època. Tots els moviments estètics arrosseguen el detritus de la vida i al final el deixen posat en el rostre de la gent amb tots els somnis, les passions i les caigudes de la història, com l'aigua bruta o clara d'un riu. Els artistes com Ricardo Martín es limiten a estendre’n acta, com el diari d'un caçador d'ànimes.\nGALERIA "LES CARES DEL TEMPS. Ricardo Martín"\nDe 12 de novembre de 2021 a 26 de gener de 2022\nGandia, Casa de Cultura Marqués de González de Quirós. Sala Coll Alas. 12 novembre 2021 / 26 gener 2022.\nGandia, Casa de Cultura Marqués de González de Quirós. Sala Coll Alas.\nGeneralitat Valenciana. Conselleria d'Educació, Cultura i Esport


Nicky Hayden mor a l’hospital de Cesena | Esports | EL PAÍS Catalunya\nNicky Hayden mor a l’hospital de Cesena\nEl pilot nord-americà mor a Itàlia a conseqüència de les ferides després d'impactar contra un cotxe quan s'entrenava en bicicleta aquest dimecres\nLe Mans 22 MAI 2017 - 18:16\tCEST\nNicky Hayden al Mundial de Superbikes d'Imola. Mirco Lazzari Getty Images\nNicky Hayden ha mort aquest dilluns a l'Hospital de Cesena on es trobava ingressat des de dimecres passat quan va ser víctima d'un accident de trànsit en una carretera secundària de Rimini, una petita localitat de la costa adriàtica, on estava entrenant-se en bicicleta.\nEl pilot nord-americà, natural d'Owensboro (Kentucky), tenia 35 anys i es trobava en la costa italiana després de participar el cap de setmana del 14 de maig en la carrera del Mundial de Superbikes, on va quedar 12è. Era pilot oficial de l'equip Profunda de Superbikes des que deixés el campionat de MotoGP dues temporades enrere.\nEncara que les causes de l'accident, que es va produir entorn de les dues de la tarda, no s'han determinat de manera oficial, es va poder saber a través dels mitjans locals i, especialment, de les fotografies publicades aquell mateix dia pel Rimini Today, que Hayden va xocar amb un vehicle, un cotxe de la marca Peugeot: l'impacte va ser frontal, la lluna del cotxe va quedar destrossada, el parabrisa trencat i la bicicleta de l'esportista terriblement destrossada i fora de la calçada. Segons les últimes informacions publicades pel mateix diari la Policía disposa d'una imatges d'una càmera de seguretat que confirmarien que el corredor es va saltar un senyal de stop, per això es va produir el xoc.\nEl corredor va ser assistit allà mateix per les assistències mèdiques; quan va ser estabilitzat va ser traslladat al centre mèdic de Rimini, inconscient, i des d'allí, al capvespre, va ser traslladat en un helicòpter medicalitzat fins a l'hospital Maurizio Bufalini de Cesena, on va ingressar a la unitat de vigilància intensiva.\nEl seu estat es va diagnosticar en tot moment com a molt crític. Els doctors van informar que havia sofert politraumatismes que van afectar el crani, el tórax i la pelvis, especialment. A més, després de decidir no realitzar una intervenció quirúrgica el dimecres a la nit, el dijous es va comunicar que Hayden tenia greus danys cerebrals. Passaven les hores i, encara que estabilitzat, el seu estat no millorava. L'estat clínic de Hayden no ha millorat en cap moment des del dimecres fins que aquest dilluns a la tarda l'hospital ha confirmat la seva mort.\nEl pilot Nicky Hayden, greu després de ser atropellat quan anava en bicicleta


VACANCES AMB DISNEY 4 ANYS. AMB ACTIVITATS AN ANGLÈS. EQUIPO EVEREST. Libro en papel. 9788447461585 LIBRERÍA BOLIBLOC


Recuperem escenaris de la guerra, com les trinxeres de Bétera | Ateneu de Bétera\nRecuperem escenaris de la guerra, com les trinxeres de Bétera\nDeixa un comentari Posted by ateneubetera a 21/05/2012\nEl cap de setmana recuperarem a l’Ateneu escenaris de memòria, on es van produir episodis de la Guerra Civil, entre els quals unes quantes posicions de la línia de trinxeres que hi ha al terme de Bétera.\n> El divendres, 25 de maig, a les 19.30, Edelmir Galdon ens presentarà La Batalla por Valencia, una victoria defensiva (Publicacions de la Universitat de València). El llibre és tota una novetat en la literatura història valenciana, i en la de la Guerra Civil en particular. Galdon recupera els escenaris de la poc estudiada batalla per controlar la ciutat de València, i destaca l’alt valor estratègic de les fortificacions construïdes en torn al Cap i Casal. La presentació comptarà amb la participació de l’escriptor Alfons Cervera.\n> I el diumenge 27 de maig, a partir de les 9.30, visitarem part de les trinxeres de Bétera guiats per Edelmir Galdon. Al terme hi ha mostres molt abundants de la línia Puig-Carasols, coneguda com “la immediata”, concebuda com el darrer cinturó defensiu de València. Les trinxeres és troben en un estat d’abandonament deplorable; la visita servirà per posar en valor aquesta mostra de patrimoni i proposar-ne la protecció a qui corresponga. Una resolució del Consell Valencià de Cultura en recomana la protecció, i una resolució de les Corts insta a la Generalitat a fer els passos necessaris, però res d’això s’ha complit. Visitarem diferents posicions, la qual cosa ens permetrà fer-nos una idea de la disposició de les trinxeres. Veurem búnquers, trinxeres i fins i tot podrem travessar de cap a cap un refugi de galeria de mina, construït per a protegir-se dels bombardejos.\nL’eixida la farem en cotxes particulars, a les 9.30, des de l’Albereda, davant del restaurant Fusió. Podeu vindre sense cotxe, ja ens repartirem.\nAcció Cívica i Solidaritat, Activitats, Ateneu\n← Excursió al Parc Natural de la Serra d’Espadà\tDissabte complet a l’Ateneu →


About: Nutcracker syndrome Goto Sponge NotDistinct Permalink\nThe nutcracker syndrome (NCS) results most commonly from the compression of the left renal vein (LRV) between the abdominal aorta (AA) and superior mesenteric artery (SMA), although other variants exist. The name derives from the fact that, in the sagittal plane and/or transverse plane, the SMA and AA (with some imagination) appear to be a nutcracker crushing a nut (the renal vein). Furthermore, the venous return from the left gonadal vein returning to the left renal vein is blocked, thus causing testicular pain (colloquially referred to as "nut pain").There is a wide spectrum of clinical presentations and diagnostic criteria are not well defined, which frequently results in delayed or incorrect diagnosis.This condition is not to be confused with superior mesenteric artery syndrome, which\nSíndrome de la pinça aortomesentèrica\nمتلازمة كسارة البندق (بالإنجليزية: nutcracker syndrome، واختصارها NCS) عي عبارة عن انضغاط الوريد الكلوي الأيسر بين الأبهر البطني والشريان المساريقي العلوي، على الرغم من وجود متغيرات أخرى. ويستمد الاسم من حقيقة أنه في المستوى السهمي و/أو المستعرض، يبدو الأبهر البطني والشريان المساريقي العلويأن ككسارة البندق التي تسحق الجوز (الوريد الكلوي). وهناك مجموعة واسعة من الأعراض السريرية والمعايير التشخيصية التي لا تكون محددة جيدا، مما يؤدي في كثير من الأحيان إلى تأخير التشخيص أو التشخيص غير الصحيح، ولا ينبغي الخلط بينهذه الحالة وبين متلازمة الشريان المساريقي العلوي، التي هي عبارة عن ضغط الجزء الثالث من الاثنا عشر بين الأبهر البطني والشريان المساريقي العلوي.\nクルミ割り現象（くるみわりげんしょう、Nutcracker syndrome、left renal vein hypertension）とは、左腎静脈が下大静脈に合流する途中で腹大動脈と上腸間膜動脈に圧迫される現象のこと。左腎静脈捕捉症候群症候群の別名でナットクラッカー現象、クルミ割り症候群、ナットクラッカー症候群とも呼ばれる。\n胡桃夹综合征（nutcracker syndrome，NCS），即左肾静脉压迫综合征，又称为胡桃夹现象，主要是由于左受腹主动脉和的压迫（有时也可以因为其他的原因引起）所出现的一系列症候群。之所以以“胡桃夹”命名，是因为从矢状面看，腹主动脉和肠系膜上动脉看起来很像敲核桃（左肾静脉）的胡桃夹子。 胡桃夹综合征有多种不同的临床表现，而且诊断标准定义不清晰，因此经常导致诊断延迟或错误。胡桃夹综合征有时候会和相混淆，肠系膜上动脉综合征是由于腹主动脉和肠系膜上动脉压迫十二指肠水平部引起的症候群。\nLa síndrome de la pinça aortomesentèrica o síndrome del trencanous és deguda habitualment per la compressió de la esquerra (VRE) entre l’aorta abdominal (AA) i l’artèria mesentèrica superior (AMS), tot i que existeixen altres variants. El nom del trencanous deriva del fet que, en el pla sagital i/o pla transversal, l'AMS i l'AA (amb certa imaginació) semblen un trencanous triturant una nou (la vena renal). A més, el retorn venós de la vena gonadal esquerra que torna a la vena renal esquerra queda bloquejat, provocant així un dolor testicular (anomenat col·loquialment "dolor de nou"). Hi ha un ampli espectre de presentacions clíniques i els criteris de diagnòstic no estan ben definits, pel que sovint es produeix un diagnòstic endarrerit o incorrecte. Aquest trastorn no s'ha de confondre am\nZespół ucisku lewej żyły nerkowej przez aortę i tętnicę krezkową górną, zespół dziadka do orzechów – naczyniowy zespół uciskowy, w którym żyła nerkowa lewa zostaje ściśnięta poprzez naczynia tętnicze: aortę i tętnicę krezkową górną. Zespół dziadka do orzechów może ustąpić bez leczenia w przypadku dzieci bądź młodych dorosłych.


L'Institut Català de Finances posa una línia de préstecs de 20 milions d'euros a disposició del teixit cultural\nEl departament de Cultura també acorda amb Triodos Bank que l'entitat avanci l'import de les ajudes i subvencions concedides\nBarcelonaLa conselleria de Cultura ha signat dos convenis de col·laboració, un amb l'Institut Català de Finances (ICF) i l'altre amb Triodos Bank, amb l'objectiu de facilitar l'accés al finançament de les empreses i entitats culturals. El departament impulsa, en primer lloc, una línia de préstecs de 20 milions d'euros a través de l'ICF per finançar projectes d'inversió en actiu fix −per a necessitats estructurals de les empreses− i també circulant −per a necessitats de liquiditat−, adreçada específicament al teixit cultural català. D'altra banda, la conselleria dirigida per Ferran Mascarell ha acordat amb Triodos Bank que aquesta entitat avanci l'import de les ajudes i subvencions concedides. Els préstecs que facilitarà l'Institut Català de Finances aniran de 30.000 a un milió d'euros. Es podran retornar en un màxim de set anys, amb dos anys de carència inclosos. Els préstecs per a circulant entre 30.000 i 600.000 euros s'hauran de tornar en un màxim de quatre anys, amb un any de carència inclòs.\nL'ICF aporta els recursos i gestiona la línia, mentre que el departament de Cultura assumeix part del risc creditici de les operacions en funció de diverses variables, com la solvència econòmica de l'empresa i la seva capacitat de retorn.\nEl conveni signat amb Triodos Bank té per objectiu avançar, mitjançant préstecs a un any, l'import de les ajudes i subvencions concedides per la conselleria al seus beneficiaris.\nL'import del préstec serà del 90% de l'import total de l'ajuda o subvenció, que haurà de ser d'un mínim de 10.000 euros. La durada del préstec és d'un màxim d'un any i hi poden optar tots els beneficiaris d'una ajuda o subvenció de l'ICEC o de l'OSIC pendent de cobrar el 2013.


Museu d'Art. Falsos verdaders. L'art de l'engany. Fins al 29 d'abril.\n17.00. Escola Bressol Petit Montgrí. Racó de Rialles, amb Dibuixem amb fulles.


vaca | enciclopèdia.cat\nvaca (es), cow (en)\nAlimentació Religió Zoologia Zootècnia\nzoologia zool, ramaderia ram, alimentació, indústries alimentàries alim i història de les religions hist rel\nFemella adulta del bou.\nLes principals races de vaques lleteres, són l’holandesa, la bretona, la simmenthal, la friburguesa, la suïssa, la jersey i la guernesey; les destinades a producció de carn (individus brevilinis i hipermètrics, amb metabolisme baix) són sobretot la durham, l'aberdeen-angus, la galloway, la hereford i la charolaise; les destinades al treball són principalment la gascona i la romanyola; i, com a mixta, la pirinenca.\nEn connexió amb el culte del bou, la vaca ha estat venerada gairebé arreu, en relació amb el culte de la deessa mare (Hathor, a l’Egipte, té forma de vaca). Per als aris vèdics, poble essencialment pastor, la vaca era apreciada per la llet i la fecunditat, i la prohibició de matar-la (vigent encara a l’Índia actual) feia només referència a la vaca de llet. Del període bramànic ençà la vaca adquirí un lloc gairebé central en l’hinduisme: hom considera sagrat tot el que expel·leix el seu cos (llet, excrements, orina, etc.), i ho utilitza ritualment en nombroses ocasions.\nPCA / MSuG\nAlimentació, Religió, Zoologia, Zootècnia


Xallenge David Duaigües 2016 Seròs – Club Fotográfico Fraga\nInicio »Actualidad»Xallenge David Duaigües 2016 Seròs\nEl domingo 13 de marzo varios miembros del Club Fotográfico Fraga asistieron a la segunda prueba de la 7ª Xallenge David Duaigües 2016 en Seròs.\nOrganiza: Club Ciclista Excursionista Almatret y C.C. Seròs.\nLugar: Seròs (Lleida)\nFecha del evento: 13-03-2016\nHora de inicio de carrera: 09:00 horas\nMás información y galerías de fotografías: http://www.acff.es/evento/xallenge-david-duaigues-2016-seros/\n← Anterior Entrada anterior: Xallenge David Duaigües 2016 Almatret\nSiguiente → Entrada siguiente: AFIFACINCA. Que el ritmo no pare!