PAU | DIARI DE MIQUEL ICETA\n← eta trenca la treva\nZapatero ha fet el que havia de fer →\nNo tenia clar si avui faria o no diari. Per això vaig aprofitar diumenge passat per desitjar-vos a tots i a totes un bon any 2007. Però ahir ja em vaig veure obligat a escriure unes ratlles a causa del maleït atemptat d’eta i per difondre la declaració que en nom de la direcció del PSC vaig llegir davant dels mitjans de comunicació.\nUn atemptat sempre és un crim que no té explicació ni justificació i per això em retinc de dir que l’atemptat d’ahir a Barajas és especialment inexplicable, tots ho són. Però cap terrorista no ens pot robar l’esperança, la certesa que la pau s’obrirà finalment camí, perquè és el desig de la immensa majoria dels ciutadans i les ciutadanes del nostre país. Per això faig avui el diari, de la mateixa manera que he volgut estar a la Plaça de Sant Jaume per fer cinc minuts de silenci en condemna de l’atemptat i en solidaritat amb les víctimes.\nDels molts anàlisis i valoracions publicats avui sobre l’atemptat, destaco l’article d’Antoni Segura publicat a El Periódico de Catalunya i l’article de José María Ridao publicat a El País.\nUs recomano la lectura del missatge de cap d’any del President de la Generalitat, un missatge senzill, planer i entenedor que és, al mateix temps, tota una declaració de principis.\nSón recomanables també l’article de Celestino Corbacho a La Vanguardia en memòria del nostre company Alfonso Perales, de qui us parlava diumenge passat, l’article de Felipe González a El País advertint sobre l’excés de crispació en la política espanyola, l’article de Manu Escudero en el mateix diari sobre el paper d’Espanya a Nacions Unides, i l’article de María Elósegui a La Vanguardia defensant la paritat en les llistes electorals. I parlant de dones fent política, fa temps que us volia recomanar el llibre sobre Montserrat Tura, escrit per Carles Serrat i publicat fa ben poc per Edicions Dau, dirigida per Ton Barnils.\nDemà comença el nou any, celebrarem el 50è aniversari de la creació de la Comunitat europea que coincidirà amb l’ingrés de dos nous països a la Unió, Rumania i Bulgaria, arribant el nombre d’estats membres a 27. Sobre aquest 50è aniversari escriu avui Joaquín Estefanía a El País, recordant com va ser de beneficiós l’ingrés d’Espanya el 1986 i també el nostre retard en matèria de despesa social. Un retard que és també leit motiv de l’article de Vicenç Navarro publicat a El Periódico de Catalunya.\nL’inici del nou any és un bon moment per formular desitjos i també per fer previsions. Podeu llegir les previsions en matèria de política internacional fetes per Andrés Ortega en el seu article publicat avui a El País, les que fa Soledad Gallego en el mateix diari sobre l’any electoral que comencem, i les de Manuel Castells sobre el futur de Catalunya publicades ahir a La Vanguardia.\nI com el desig de pau és universal, vull acabar el meu diari d’avui, recomanant-vos la lectura de dos articles escrits per dos destacats intel·lectuals israelians, Amos Oz i Abraham B. Yehoshua, sobre la difícil situació a l’Orient Mitjà, publicats respectivament a El País i La Vanguardia.\nZW núm. 66 Recomanació d’enllaços al servei de la reflexió i l’acció política i social realitzada pel meu amic Antoni Gutiérrez-Rubí.\nEl balanç mediambiental del 2006 és dramàtic. Sir Nick Stern, Director del Servei Econòmic del govern britànic i antic Economista en cap del Banc Mundial, és l’autor de l’Informe Stern que es va presentar en el mes d’octubre de 2006 i que va ser encarregat pel Ministre d’Economia Britànic, Gordon Brown. L’informe va commocionar a la majoria dels governs europeus per l’anàlisi independent i exhaustiu de l’economia del canvi climàtic. I permet entendre els reptes que es presenten a nivell nacional i internacional i com cal afrontar-los. Podeu consultar aquí una versió reduïda de l’Informe en espanyol. Imprescindible lectura!\nLa idea central seria que no es pot impedir ja l’impacte que provocarà l’accelerat canvi climàtic al llarg de les pròximes dècades, però sí protegir la nostra societat, la nostra economia, intentant minimitzar aquests efectes amb una acció decidida, compartida i coordinada, amb la resta de països. Como recordareu, en el Zona Web 42 ja os recomanàvem la pàgina de Al Gore per a conèixer més sobre el caràcter pràcticament irreversible del canvi climàtic.\nUn contrapunt no governamental, però coincident en el diagnòstic, l’ha donat Greenpeace que ha considerat l’any 2006 com “el del despertar de la conciencia sobre la gravedad del problema del cambio climático”.\nZV (Zona Vídeo). Per acabar, comentar-vos que ja està en marxa la V edició del Festival Jameson de Cinema Destil·lat NotodoFilmFest.com. Un festival amb vocació internacional on qualsevol persona, major d’edat, pot presentar un número de curtmetratges il·limitat. A la pàgina podeu consultar les bases de participació en el concurs, així com la informació d’edicions anteriors.\nPosted on diumenge 31 Desembre 2006, in Política. Bookmark the permalink.\tComentaris tancats a PAU.


L'asfalt i la bandera\nMaties Salom | 16 octubre 2007\nEncara amb el regust de les bregues patriòtiques de les darreres setmanes que anirem regurgitant sovint d'aquí a les eleccions generals â"i si no ho creis hi podem posar messionsâ", ja tenim aquí el Gran Premi del Brasil, on l'amic Hamilton li pot llevar la corona a Fernando Alonso. I si ja fa uns anys que confessar l'apatia per l'automobilisme implica en determinats àmbits renegar d'una mena de religió, insinuar ara que l'espanyol omnipresent ens cau tort â"enteneu-me l'expressió, valga'm Déu ara de fer judicis estèticsâ" pot esdevenir un anatema. Ara que ja no és alternatiu parlar d'escalfament climàtic i de sostenibilitatâ"beatificat Al Gore per l'Acadèmia Suecaâ", a la fi podem començar a tractar els herois del motor com si fossin toreros. Perquè realment, l'automobilista és avui el que fa mig segle era un diestro, com el Minotaure és un Transformer. S'enfronta al monstre del Motor i la Tecnologia, com aquell s'encarava â"s'encaraâ" amb la Natura... Vistes amb distància, ambdues ocupacions són absurdes i poc eficients, totes dues tenen externalitats pernicioses i una i l'altra mouen masses i comporten víctimes colaterals innocents. El meu negre â"que per cert, sent també una simpatia visceral pel pilot britànicâ" suggereix que el motor no arrossegarà mai la poesia dels braus, tan tràgics i mediterranis ells, però tampoc no li deixaré desenvolupar la idea.\nAhir llegíem que Lewis Hamilton confia passar per la pedra a Alonso gràcies al seu coneixement virtual del circuit brasiler: el domina a força de fer-hi voltes amb la Playstation! Tot i això, confessa que els simuladors no li donen superioritat ni física ni psicològica; d'alguna manera han de justificar el duel in situ, així que no podrem estalviar-nos l'olor de goma cremada, les aglomeracions televisades i tota la parafernàlia, bandera inclosa.\nSeria interessant de veure si, donat el cas, una victòria de Hamilton propicia a la Gran Bretanya l'onada d'exaltació patriòtica que cada vegada ha provocat el podi definitiu del torero â"del pilot, vulldirâ" asturià.


Copes amb vistes - MésQHotels\nVols un lloc únic, especial i amb vistes per anar a prendre una copa? Aquí te n'hem fet una selecció... però ves amb compte, perquè te'n pots enamorar!\nEspais i experiències de Copes amb vistes als hotels de Barcelona


Caja Laboral fou el nom comercial de Caja Laboral Popular Sociedad Cooperativa de Crédito, coneguda com Euskadiko Kutxa / Caja Laboral al País Basc i a Navarra, una cooperativa de crèdit espanyola fins a la seva fusió amb Ipar Kutxa, de la qual es creà la nova entitat Laboral Kutxa/Caja Laboral. El seu domicili social (així com també el de la nova entitat resultant després de la fusió) es trobava a Mondragón, Guipúscoa (País Basc). Caja Laboral (així com també l’actual Laboral Kutxa) formà part de Mondragón Corporación Cooperativa, l’estructura de la qual es configurà en tres grans grups: Financier, Industrial i Distribució, que funcionaven autònomament en el marc d’una mateixa estratègia de conjunt. Constava inscrita en el Registre d’Entitats de Crèdit del Banc d’Espanya, en el Servei Central del Registre General de Cooperatives del Ministeri de Treball i en el Registre Mercantil de Guipúscoa. Pertanyia al Fons de Garantia de Dipòsits de Cooperatives de Crèdit.\n↑ País, El «Caja Laboral e Ipar Kutxa culminan su proceso de integración» (en castellà). El País [Madrid], 31-10-2012. ISSN: 1134-6582.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Laboral_Kutxa&oldid=24079074»


Victòries del Pobla i el Tremp, empat del Rialp i derrota de l’EF Tremp | Pallars Digital\nEn futbol sala, tercera derrota consecutiva del Guaja Aventuras Tremp (5-4) i triomf del Conca Dellà (6-1)\nper Jordi Ubach Llorens, 2 de desembre de 2019 a les 11:04 |\nEl jugadors del CF Tremp celebrant la victòria | CF Tremp\nEl CF Pobla i el CF Tremp han estat capaços d’emportar-se els tres punts aquesta jornada de lliga. Els poblatans han sumat el tercer triomf consecutiu després de superar a domicili l’Oliana per 3 gols a 4. Tot i que els locals es van avançar al minut 13, el Pobla va capgirar el marcador abans del descans amb gols de Llebot i López. A la represa els pallaresos van ampliar distàncies amb un gol de Juangran (54’), però deu minuts més tard els locals feien el 2-3. Molleví va fer pujar el 2-4 en la següent jugada fins que l’Oliana, al cap de deu minuts, marcava l’últim gol del partit.\nEncara al grup 14 de Tercera Catalana, el CF Tremp va trencar la seva mala ratxa de tres partits consecutius perduts guanyant per 3 gols a 0 el Bellcairenc. Ugarte va anotar el primer gol al minut 36, un 1-0 amb el que s’arribaria al descans. A la represa, Sirvant de penal al minut 57 i Pérez al 73’ van ampliar les diferències fins el definitiu 3-0, en un partit dominat de principi a fi pels pallaresos.\nAl grup 13, l’EF Tremp, en canvi, va perdre per 6 gols a 2 al camp de l’Artesa de Lleida en la que és la cinquena derrota consecutiva dels pallaresos. Fernández, al minut 30, va respondre als dos gols inicials dels locals, que tornarien a marcar abans del descans (3-1). Als vuit minuts de la represa l’Artesa sentenciava amb el 4-1, però l’EF Tremp va fer el segon per mitjà de Torra al minut 61. Els del Segrià van anotar dos gols més per establir el definitiu 6-2.\nA Quarta Catalana, el FC Rialp va empatar a 1 al camp del Magraners després de 20 dies sense competir. Els locals es van avançar al minut 47, però Caselles, a falta de deu minuts pel final, va aconseguir salvar un punt pels pallaresos.\nEl Pobla ja és tercer i el Tremp trenca la mala ratxa\nAmb aquests resultats, al grup 14 de Tercera Catalana, el CF Pobla puja dos posicions i es col·loca 3r amb 26 punts i continua en la lluita per les primeres places. El CF Tremp, per altra banda, es manté a la 10a posició amb 18 punts. Al grup 13, l’EF Tremp segueix a la 13a posició de la taula amb 13 punts. A Quarta Catalana, per últim, el FC Rialp és ara 6è amb 21 punts, tot i que amb un partit menys.\nEl proper cap de setmana hi ha jornada de descans en motiu del pont de la Puríssima. Tot i això, el FC Rialp ho aprofitarà per jugar a Les el partit que té ajornat de la jornada 11. Serà el divendres dia 6 a les 15:30h.\nEl Guaja Aventuras Tremp, en caiguda lliure\nEn futbol sala, a Segona Catalana, el Guaja Aventuras Tremp ha sumat aquest cap de setmana la seva tercera derrota consecutiva al camp del Tàrrega (5-4). Sekou i Fernández van avançar en dos ocasions els trempolins, dos gols contrarestats pels locals, que a la represa es van escapar en el marcador amb tres gols més (5-2). Vázquez, als compassos finals del partit, va maquillar el resultat pels pallaresos amb dos gols més (5-4).\nA Tercera Catalana, el Conca Dellà Futbol Sala va guanyar per 6 gols a 1 el Dynamo Cervera. Els d’Isona van superar sense problemes un rival que es va presentar en quadre i sense suplents. Gázquez (3), Eroles, Casas i Albert van ser els autors dels gols del Conca Dellà, que recupera sensacions després de la derrota de la setmana passada.\nAmb aquests resultats, el CFS Tremp baixa fins la 5a posició amb 15 punts. El Conca Dellà, per altra banda, puja a la 3a posició amb 17 punts. Com en el futbol, el proper cap de setmana hi ha jornada de descans en motiu del pont de la Puríssima.\nEsports, Conca Dellà Futbol Sala, EF Tremp, CF Pobla, CF Tremp, futbol sala, EF Rialp, futbol, CFS Tremp


Poule i final de temporada al Club – Club de Esgrima SH Manresa\nPoule i final de temporada al Club\n26 julio, 2017 EsgrimaSHManresa Esgrima Deja un comentario\nEl proper dia 31 de Juliol celebrarem el final de temporada al Club. I quina millor manera de fer-ho que tirant entre nosaltres? És per això que per a acabar la temporada realitzarem una petita competició oberta. I què vol dir “oberta”? Doncs que no tancarem les portes a ningú i que ho celebrarem amb tota la gent que hi vulgui assistir-hi! Alumnes, familiars d’alumnes, apassionats de l’esgrima… I evidentment tots els esgrimistes d’altres clubs d’arreu de Catalunya! Tots esteu convidats a tirar i animar!\nTambé ho celebrarem amb un pica-pica posterior per acabar de comentar com ha anat la competició i la temporada. Així que esteu convidats! Cadascú pot portar alguna cosa per menjar o beure, el club evidentment portarà cosetes perquè no ens morim de gana!\nQuè? Competició oberta de celebració de final de temporada i pica-pica posterior. No farem servir material elèctric, a posteriors esdeveniments segurament si!\nQuan? Dia 31 de Juliol.\nA on? A on realitzem les sessions d’esgrima al Club, el gimnàs del CEIP Bages, al Carrer de la Sèquia 55, a Manresa.\nQui? Tothom per tirar i/o animar.\nCategoria absoluta amb possibilitat de fer altres categories si ve gent de diferents edats.\nCal portar la jaqueta d’esgrima, la resta de material ja el cedim nosaltres! I si us voleu quedar al pica pica podeu portar alguna cosa per compartir.\nPer qualsevol altra informació que necessiteu de com arribar-hi podeu contactar amb nosaltres a través de la web del club o l’adreça de correu esgrima.manresa@gmail.com\nPrevious Post: Canvi de dia\nNext Post: Promoció per a la Festa Major de Manresa!


La directora del SOC, Mercè Garau, visita l'Institut Municipal d'Educació i Treball. Servei Públic d'Ocupació de Catalunya\nLa directora del SOC, Mercè ...\nLa visita ha estat una oportunitat per conèixer directament el desenvolupament dels diferents serveis i programes que es desenvolupen al centre\nMercè Garau, directora del SOC, ha visitat aquest dijous les instal·lacions de l’Escola de Formació Aeronàutica de Vilanova i la Geltrú (EFAV), i de l’Institut Municipal d’Educació i Treball (IMET) de l’Ajuntament de Vilanova i la Geltrú.\nLa visita ha tingut un doble objectiu: d’una banda, conèixer directament el desenvolupament dels diferents serveis i programes que es desenvolupen al centre, i de l’altra, comunicar i donar publicitat al Conveni de Col·laboració per al Desenvolupament del Projecte de Formació en el Sector Aeronàutic 2017 establert entre el SOC i l’IMET.\nLa relació de Vilanova i la Geltrú amb la formació en mecànica d’aeronaus es remunta a l’any 1988, i ja són més de 1.000 els/les alumnes que han obtingut la seva llicència de manteniment d’aeronaus a l’IMET.\nLa visita també ha sigut una oportunitat per visitar altres programes que es porten a terme a l’IMET, com els projectes d’orientació i acompanyament a la inserció laboral, els projectes d’experienciació i treball, els projectes d’intermediació i mercat laboral, i els projectes de formació i capacitació, tots ells amb l’objectiu comú de promocionar l’ocupació de qualitat per a tothom per tal de lluitar contra l’atur i la precarietat laboral.\nConveni de Col·laboració per al Desenvolupament del Projecte de Formació en el Sector Aeronàutic 2017\nAquest conveni, establert entre el SOC i l'IMET, ha donat com a resultat diverses fites:\nL'alta, per part del Servicio Público de Empleo Estatal (SEPE) de dues noves especialitats experimentals en manteniment d’aeronaus elaborades i sol·licitades pel SOC i l’IMET. el reconeixement d'aquestes dues especialitats permet continuar oferint la formació en manteniment aeronàutic des de l’àmbit ocupacional. Cal tenir present que l’IMET és l’únic centre de Catalunya que té un itinerari formatiu ocupacional en manteniment mecànic d’aeronaus.\nLa previsió d'un itinerari formatiu que fa possible la participació d’alumnes que no disposin del certificat de l’ESO. Aquest itinerari permetrà que alumnat sense una titulació prèvia pugui arribar a accedir a feines qualificades i al mercat laboral d’un sector que compta amb bones condicions laborals i que està en creixement.\nLa reducció de forma molt important del cost econòmic que ha d’assumir l’alumnat per participar-hi, i que l’alumnat que finalitzi la formació pugui treballar en qualsevol estat de la Unió Europea sense necessitat de cap tipus de convalidació.\nUn dels objectius de la visita ha estat comunicar i donar publicitat al Conveni de Col·laboración ebtre el SOC i l'IMET, per al Desenvolupament del Projecte de Formació en el Sector Aeronàutic 2017\nEscola Formació Aeronàutica (EFAV)


Adorable!! My 8 year old loves getting her box!\n2asldkfhas aksldjfh a d 'f\n1a;sdlkfhakl;sdjf as;dlf jal as;dlfkj;asldkf as;dlfkjasdf


Senderisme i Teca » L'Albera i Cap de Creus » Sant Quirze de Colera - Coll de Banyuls\nSant Quirze de Colera - Coll de Banyuls\nZona: L'Albera i Cap de Creus >> Ruta: Sant Quirze de Colera\nFeta el dissabte dia 8 d'abril de 2006\nMonestir de Sant Quirze de Colera amb l’esglèsia de Santa Maria de Colera\nEl Centre Excursionista Empordanès té a la seva web tot un conjunt de rutes per l’Albera i Cap de Creus molt recomanable. Aquesta és (amb alguna variació) una d’aquestes rutes.\nAquesta és terra de vinyes.\nNosaltres hem optat per pendre un camí diferent al indicat a la web del CEE evitant la pista forestal (l’indicat al plànol com camí recomanat) i desviant-nos cap a la dreta i pujant al Puig del Migdia per anar al Dòlmen del Solà d’en Gibert. Aquesta senda està poc senyalitzada (tot i estar indicada amb un rètol al peu del camí principal) i sembla poc transitada el que ha fet que a dia d’avui sigui difícil (però no impossible) seguir-la. Aquesta és la única part del camí que ens pot donar algun mal de cap (més que res per les esgarrapades dels matolls). Així doncs si voleu un camí més tranquil podeu passar pel tram camí recomanat del plànol.\nPart del recorregut transcorre per la Reserva Natural del Paratje Natural d’Interès Nacional de L’Albera. És un paratje amb una extraordinària diversitat botànica que es posa de manifest durant aquesta època de l’any, la presència de granotes i gripaus a molts dels rierols que hem trobat a les cotes més baixes indica un bon estat del mèdi (malgrat que en un punt entre el Mas Pils i Coll de Banyuls hem trobat una furgoneta desvallestada). L’interès d’aquesta ruta rau innegablement en els paisatges que podem contemplar al carenar i en la diversitat d’insectes i flora que es comença a trobar per aquesta època i, com no podia ser d’una altra manera, en els dos dòlmens, el monestir i l’esglèsia que trobem al camí.\nPer arribar al Monestir de Sant Quirze de Colera podem anar fins a Rabós o fins a Vilamaniscle i des d’allà seguir les indicacions. Al arribar podem aparcar al restaurant (El Corral de Sant Quirze, telf 972 19 31 86, tancat els dimecres)\nData de la sortida: 8 d’abril de 2006\nSituació: Anem fins a Rabós o fins a Vilamaniscle i des d’allà trobarem indicada la carretera fins a Sant Quirze de Colera (a mig camí passa a ser una pista forestal en excel.lents condicions) Obrir mapa\nInformació addicional: A la web del Centre Excursionista Empordanès teniu gran quantitat de rutes per aquesta zona. Podeu trobar també més informació a la Guia excursionista transfronterera L’Albera (GI-592-00) ISBN: 2-9515352-0-1. Aquesta Web és molt recomanable si voleu conèixer la zona. En concret aquesta ruta és (amb alguna variació) la número 10 de les presentades al capítol “Vessant Sud”\nAlçada mínima-màxima: 175-740 m\nDistància aproximada: 12,50 km\nCamí del Coll de Pallerols, al darrera les\nEl nostre recorregut comença al Monestir de Sant Quirze de Colera, abadia benedictina fundada probablement al s.VIII tot i que el seu moment de màxim esplendor no arribaria fins el segles X-XI. L’any 1123 es consagra l’esglèsia de Santa Maria (situada just al davant del monestir). A mitjans del s.XV entra en una profunda decadència. Actualment es troba en fase de restauració.\nPer començar el recorregut aparquem al costat del restaurant (més enllà del monestir) i anem en direcció sud, travessant el torrent de la Perdiu per un bonic pont de fusta i arribant en menys de 5 minuts a la font de l’Abad. Deixem la font a la nostra esquerra i seguim pujant fins trobar un rètol que ens indica el camí cap el Coll de Pallerols (ens indica que està a uns 45 minuts). Només cal que seguim els senyals grocs i comencem la pujada en direcció de les Roques Blanques.\nLa pujada comença forta, es suavitza poc abans d’arribar a l’alçada de les Roques Blanques (hi passem per sota) i torna a ser forta poc abans d’arribar al Coll de Pallerols. Una vegada al Coll de Pallerols, decidim reposar i el millor per fer-ho es fer uns 50 metres cap a la nostra dreta (en direcció sud) fins trobar un grup de grans alzines sureres que ens donen una bona ombra (també trovarem ombra si decidim anar cap a l’esquerra, en direcció nord). Des d’aquí ja podem veure perfectament tota la vall on està situat el monestir (que no hem deixat de veure en tot el recorregut) i part de la badía de Roses. El Canigó (com sempre per aquesta zona) es presenta inconfusible al fons.\nColl de Pallerols, al darrera podem veure un grup d’alzines sureres que ens donaran una mica de frescor.\nSeguim en direcció nord i poc a poc ens anem acostant al Puig d’en Jordà. Nosaltres deixem el puig a la nostra dreta (sense passar pel Coll del Teixò)desprès de deixar enrere un grup de vaques descansant. Ara ja veiem Banyuls (Banyuls-Sur-Mer) que és un poble costaner de França. El camí aquí ja es fa molt més descansat ja que perdem alçada i anem cap el Coll del Torn tot seguint els senyals grocs.\nBanyuls-Sur-Mer des del Puig de la Calma\nTot seguit comença la pujada i arribem al Puig de la Calma. No cal dir que les vistes des d’aquí be valen la pujada (tot i que no volem imaginar com serà l’entorn un dia de forta Tramuntana). Dues fites ens indiquen (per si encara no està clar) que hem arribat al cim. Des d’aquí veiem clarament la Torre de Madaloc (ja en territori francès), darrera seu s’ens amaga a la vista Colliure.\nNo només els grans paisatjes alimenten la vista.\nAgapanthia asphodeli prenent el Sol\nArribats a aquest punt podem seguir en direcció nord (és el camí proposat en aquesta ruta) o seguir en direcció oest si volem pendre una drecera. Aquesta drecera (que rapidament passa a ser una pista forestal) ens portarà al Coll de Plaja en poc més de 2 kilòmetres estalviant-nos una hora i mitja o dues hores de camí (indicat al plànol com drecera)\nAra la baixada és molt forta i es fa per una senda rocallosa, caldrà que ens agafem de tant en tant a alguna de les roques que sobresurten per tal de poder descendir. Malgrat tot, amb calma i mirant on posem els peus s’arriba al Coll de Vallfreda sense cap problema.\nPoc després d’arribar al Coll de Vallfreda arribem, després de travessar per un filat, al Coll del Llop. En aquest punt veiem la primera marca fronterera (al costat del Coll de Banyuls hi tobarem la segona) i la senda es converteix en una agradable pista que bordeja el Puig de les Forques per la dreta (cal que prenem el trencant de la dreta abans d’arribar al Puig si no volem pujar i baixar un desnivell de 30 m)\nUns metres més i arribem al Coll de Banyuls on podem veure un antic búnquer reconvertit en refugi pel Centre Excursionista Empordanès. El refugi és de públic accés (al menys era obert quan vam arribar) i té aigua corrent.\nRec de Puig d’Estela,\na prop del Mas Pils\nAra el proper destí es arribar a prop del Mas Pils on dinarem al costat d’un rierol sota l’ombra d’unes alzines sureres (si, son uns dels pocs grans arbres que creixen en aquesta ruta). Per tal d’arribar-hi podem seguir la carretera però és molt millor seguir la pista que neix just al costat de la carretera en el Coll de Banyuls. Aquesta pista es converteix més avall en un sender. De fet durant uns metres caminem per dins d’un rierol que ens acompaña al costat del sender fins arribar al Rec de Puig d’Estela (coneixerem el lloc pels arbres i per la travessa de tren clavada al marge del rierol). Llàstima de la furgoneta rovellada que trobem pel camí, francament no se com ha pogut arribar fins aquí (no sembla haver rodolat des de la carretera que passa a prop)…\nTot just al nostre davant tenim un prat, només cal que girem a l’esquerra per arribar a la carretera i veure el Mas Pils. Seguim carretera avall i a pocs metres prenem la primera pista a la nostra esquerra (és part del GR-11 i per tant senyalitzat amb marques blanques i vermelles).\nSeguint per la pista trobarem en uns 15 minuts el rètol indicatiu del Dolmen de Comes Llobes. El rètol ens desvia cap a l’esquerra per una senda, segons el rètol son uns 400 metres per una senda que puja fins el dolmen (situat a uns 80-90 metres pel damunt nostre). Al mateix lloc, però a la dreta trobem el rètol que ens indica que podem arribar en 30 minuts al Dolmen d’en Solà d’en Gibert. Decidim pendre aquesta senda.\nLa senda s’enfila fortament fins el Puig del Migdia i segueix la carena fins arribar a un filat. Passant el filat arribem a la pista que va del Dolmen d’en Solà d’en Gibert fins a Coll de la Plaja. Al començament, aquesta senda està indicada amb senyals grocs, però a mida que avancem perdem els senyals (segurament ja son “menjats” per la vegetació) i hem de seguir fent cas de la intuició i dels caminets marcats pel pas d’altres persones i animals. No és dificil arribar al punt de destí però si voleu anar tranquils i estar lliures d’esgarrapades us recomanem que no agafeu aquesta senda i que seguiu per la pista fins al Coll de Plaja.\nDolmen de Comes Llobes\nAl Coll de Plaja trobarem una cruïlla de 4 camins, un és la drecera a la que feiem referència abans i que ve del Puig de la Calma, l’altre és la pista que ve de Mas Pils (camí recomanat al plànol), la tercera és la pista que va al Dolmen d’en Solà d’en Gibert i la quarta és la pista que ens porta de tronada al Monestir de Sant Quirze de Colera. Seguint aquesta pista avall trobem un rètol que ens indica que la Font dels Gossos és molt a prop (només cal sortir una mica de la pista per trobar-la). Reprenent la pista trobem un rètol que ens indica una drecera per arribar al monestir. Només cal pendre aquesta drecera muntanya avall per arribar al nostre punt de partida en uns 20 minuts.\nVista del monestir de Sant Quirze de Colera, el nostre punt d’arribada\n10780391 pàgines servides\n177 consultes. 0.953 segons.


ALBERT1969 – Blocs de VilaWeb\nLES RECEPTES D?EN JORDI PUJOL\nDegut a la informació sobre el possible desenllaç de l’estatut segrestat a Madrid, l’expresident Jordi Pujol, en una editorial ens vol donar la seva visió del tema, i on arriba a la conclusió que la resposta es treballar la Catalunya endins, o sigui oferir un model de societat amb uns valors universals, i uns alts índexs de qualitat, què ens obri les portes i el camp d’acció a recórrer. La mateixa cantarella de sempre, per no plantejar noves opcions com l’estat propi.\nEns diu que la sentència que ens ofereix aquest tribunal promogut pels dos grans partits espanyols, suposarà una castració química que no es tant espectacular, i una física més escandalosa, però amb un mal resultat final per un autogovern de prou gruix per ser una eina ambiciosa. Davant això es pregunta sobre la resposta de partits i institucions, i la creu difícil de ser potent i productiva, i si de curta volada degut a les eleccions properes. Espera que el parlament sigui digne, i deixi clar que el plet segueix obert, però hi ha uns punts que vol deixar clars, com son el reconeixement de la identitat catalana i un grau d’autogovern que faci possible un projecte polític, social i econòmic ambiciós, què no es contempla amb la visió conjunta espanyola, l’altre es una recuperació interna per desenvolupar tots els nostres actius amb gent valuosa i amb iniciativa en tots els apartats, combinat amb l’oferiment d’un projecte de país fort i amb lideratge. Aquesta qualitat que abans parlava, què ens permetrà obri les portes i exportar la nostra manera de fer.\nAquesta intenció clara i de sempre dels dirigents convergents de no voler afrontar el repte i la possibilitat de l’estat propi, els porta a aquesta ambigüitat característica i pròpia, ja en els governs dirigits per Jordi Pujol com a gran polític que es, va aconseguir fer creure a una gran majoria que estàvem avançant nacionalment parlant amb passos de gegant, quan en realitat el peix al cove, simplement era recollir les engrunes de Madrid, una bona dosi de propaganda, i saber vendre el producte per fer la dita de qui dia passa any empeny, i així ara desprès de 30 anys ens trobem a l’atzucac com a poble on ens trobem, amb un nou intent de modernitzar la nostra relació amb Espanya amb un nou estatut, què tots ja sabem el camí que ha portat i com acabarà desprès de la sentència del TC, amb una gran virtut, demostrar que aquesta via esta esgotada i es morta, i que cal posar rumb en una nova direcció amb un enfortiment de les accions de la societat civil, i una proposta política que s’ha de confirmar de cara a les properes eleccions, per acabar amb aquesta comèdia.\nEns confirma que els dos partits espanyols son iguals i el tipus de retallades que patirà el texts ja sense remei, i què comporta un autogovern sense prou gruix, un gruix que dins l’àmbit espanyol no adquirirà mai, i tant sols obtindrà amb un estat propi, cosa obvia, però que com sempre no vol dir. El reconeixement de la nostra identitat i el nostre projecte, sap per experiència que nomes s’aconseguirà amb un estat, i desprès de 30 anys dir el contrari es fer volar coloms. Pel que fa a la recepta de l’enfortiment intern amb les nostres persones més valuoses, això esta molt bé, però amb benefici de qui, seguint per aquesta via actual es molt clar que serà per l’estat espanyol, i que per molta qualitat i projecte engrescador que s’ofereixi, sempre quedarà amagat sota la capa homogeneïtzadora espanyola sense remei, ja que dos identitats sota aquest mateix sostre no hi poden conviure, i menys quan una ha de ser de primera divisió, i altres simplement anècdotes folklòriques.\nDavant els moments on ens trobem, s’agrairia altres tipus de missatges de persones que han ostentat el màxim càrrec català, i no insistir amb el projecte mort i esgotat de sempre, què tant sols provoca la desafecció creixent dins la població, què veu la falta total d’ambició dels seus representants.\nLES NOVES CARES DEL PSOE-C\nAquesta aposta del President Montilla per incorporar cares noves i visibles a les llistes, ha començat per saber que en Jose Zaragoza, un dels politics amb més dosis de cinisme, però també cal dir-ho un personatge llest sortit de la factoria socialista, i que va ser capaç de vendre la campanya a Madrid amb una sola idea, i sense cap proposta, ja no serà director de la propera campanya, diuen per donar un nou estil que defugi la critica per la critica, amb un nou director, el Jaume Collboni, què aposta per un estil constructiu de propostes i models que no vol la destrucció de l’adversari, i amb uns eixos de campanya marcats per la crisi, la immigració i el desplegament estatutari.\nUn equip de campanya format per alcaldes com els de Lleida, Tarragona o Santa Coloma de Gramanet, i també per Miquel Iceta, i com no en José Zaragoza, i el seu lema “Si tu no hi vas, ells tornen”, el nou director plantejarà la campanya amb arguments constructius per recuperar la confiança del votant perduda amb tants atacs i crispacions, i amb una voluntat d’explicar l’obra de govern dels últims tres anys, per apropar-la a tota la ciutadania, i resta de formacions polítiques.\nAquesta neteja d’imatge es veu força virtual, i pressionada per unes enquestes implacables que cada cop els son més contraries, es difícil dir nou equip, quan en el mateix, i a la part del darrere, i figura el fins ara director de les últimes campanyes socialistes, i en Miquel Iceta, per cert unes campanyes basades en l’odi al partit rival sense gaires propostes tangibles, i posteriorment amb una submissió total als dictats de Madrid sense contemplacions. Volen explicar el model, que es deu referir a la via autonòmica plena de competència deslleial amb el fil conductor d’un estatut, que al sortir del Parlament amb el seu vot, van esmenar 48 hores més tard, van deixar la negociació en mans dels seus companys de Madrid, i ara simplement acataran les restes d’aquest moribund, intentant vendre el fum de sempre en forma de les mil meravelles.\nVolen parlar de crisi, immigració i estatut, precisament tres temes en que poc pot dir la Generalitat, les dues primeres competències de l’estat que dicta i ordena, i la tercera segrestada des de fa quatre anys al TC, i què saben perfectament que es un pedaç totalment insuficient, sinó es pel cinisme de com el venen als catalans saben que es fum i que no solucionarà els nostres problemes.\nPel que fa a l’obra de govern, i com a tàctica habitual, serà atorgat tota a la formació socialista, i tots els embolics aniran a càrrec de les dues crosses de govern en un gest diguem-ne poc elegant. La veritat es que gran part del que volen vendre es totalment esbiaixat o mentida compulsiva, com el traspàs fantasma de rodalies, la llei de dependència, el servei de garanties estatutàries amb majoria socialista i popular, o la recent llei de consultes amb autorització de l’estat, no sigui cas que féssim una bestiesa.\nSuposo no explicaran com s’oposen a la consulta pacifica i democràtica a la gent, i a l’aprofundiment democràtic, ni com s’oposen als interessos catalans amb els seus diputats invisibles de Madrid. Aquests i molts altres temes seran ignorats, i ja preparen el terreny per la sociovergència, ja que el projecte convergent ara per ara, més enllà d’un canvi de cares no ofereix cap novetat en l’avenç nacional català, i això els deu complaure.\nEn definitiva un intent de canvi d’imatge, què en el fons es més del mateix, i fruit de les possibilitats reals que semblen tenir.\nLA SENTÈNCIA DE L?ESTATUTET S?ACOSTA PER ENESIMA VEGADA\nSegons els mitjans del Mundo i ABC, sembla que hi ha un principi d’acord per emetre una sentència sobre l’estatutet català, on uns 20 d’articles serien inconstitucionals i esborrats, i molts d’altres rebrien una sentència interpretativa, o sigui sota la normativa suprema de l’estat, entre aquests el tema del finançament i la bilateralitat, dos de les columnes mestres, si es que encara en queda cap del text. De totes maneres sembla te el suport de 6 magistrats, i esperen un setè per fer una votació, i en prop d’un mes emetre la sentència definitiva desprès de 4 anys de segrest, en una situació sense comparació amb cap democràcia mínimament moderna.\nSembla ser que en el terme nació en el preàmbul seria respectat, però remarcant que l’única nació es l’espanyola, el mateix passaria amb la llengua, on s’afegiria que el castellà es la llengua oficial també a Catalunya, i no pot ser marginada en cap cas. Pel que fa al Poder judicial, el moll de l’os quedarà anul·lat, i es reforçarà el principi d’unitat jurisdiccional, deixant clar que el Tribunal superior de justícia estarà sotmès al Tribunal Suprem. Pel que fa al finançament i bilateralitat seran àmpliament revisats, i sotmesos a la supremacia normativa de l’estat. En definitiva la cinquena versió sobre el recurs dels 114 de 223 articles, on una quarantena quedarien afectats.\nRealment poc creïble es ja aquestes noticies, quan el recurs ja porta 4 anys, i els més preocupats per la sentència son precisament els defensors d’aquest autonomisme caduc i sense sortida, què precisament tant còmodes si senten els partits ara en el Parlament de Catalunya. Crec que cas de confirmar-se, els votants del si tenen motius suficient per no tornar a votar mai més en cap elecció, ja que es demostrarà que el principi sagrat d’una democràcia, com es el vot popular, serà modificat sense contemplacions, ni previ avís. La major part d’aquests votants segurament deuen trobar molt bé l’estat de dret espanyol, què permet modificar lleis un cop votades amb el TC de fons, però una cosa es la legalitat que es variable en funció de qui la fa, i l’altra el que es just, cosa que en aquest cas pot ser un frau en tota regla per aquestes persones.\nPels rumors que ens informen, deixaran nació, però recalcant que es de segona divisió i la bona es l’altra, amb la llengua passarà el mateix, es permet posar-la en un nivell més normal, però sempre amb la imposició de la llengua de Castella damunt el cap. En el tema judicial queda ben clar que el tribunal superior de justícia no deixa de ser un tribunal provincial, i pel que fa al finançament i bilateralitat, la qüestió interpretativa deixarà ben clar que el poder decisori raurà a una gran distancia de Catalunya, i amb l’espoli per bandera com fins ara.\nPer l’independentisme en general el fet de la sentència preocupa ben poc, ara bé, serà el cop de gracia del sistema de les autonomies, deixant-lo en un carreró sense sortida, i on els partits ara oficials tant sols acataran amb més o menys escarafalls. Si surt abans de les eleccions catalanes tots aquests partits tenen un problema afegit als que ja tenen per justificar el seguiment al sistema actual, i la població hauria de reaccionar amb fermesa, no per pidolar respecte amb una llei votada que ja no te marxa enrere, sinó per deixar-lo de banda d’una vegada per totes, i comprendre que les nacions de pa sucat amb oli com la catalana tenen estatuts, i els estats normals, tenen constitucions, què son les que permeten exercir el poder en el territori on han estat aprovades. Caldrà triar doncs, i la decisió sembla prou clara.\nLA PERMISIVITAT DE LA PEDERASTIA A L?ESGLÉSIA CATÓLICA\nLes noticies del descobriment de la multitud de casos de pederàstia comesos per capellans de l’església catòlica a Irlanda, amb multitud de nens innocents, ha commocionat aquest poble tant creient, i ha fet trontollar les bases d’aquesta comunitat religiosa que sembla intenta excusar aquest comportament, i passar full com pot, amb uns casos que no son els primers que surten a la llum, ja que en altres indrets del món també han estat descoberts sense cap conseqüència per aquestes persones, sent molt generós amb el terme persones.\nEl cap d’aquesta església, el Papa Benet XVI, va ordenar un inspecció d’aquests casos irlandesos en cada diòcesi, dient que han de respondre davant Déu i els tribunals, i ha manifestat vergonya pels abusos sexuals a centenars de menors d’edat. Segurament afronta una de les crisis més greus, i diu que la seva fe el permet no veure’s intimidat per les critiques, ni per la xafarderia mesquina de l’opinió dominant, justificant que l’home a vegades cau a nivells vulgars i en el pecat. El Vaticà ha negat encobrir el cas d’abús a 200 nens sords pel reverend Murphy del 1950 a 1960, com explica el New York Times, tot i els avisos a la Santa Seu.\nAquest conflicte hauria de fer avergonyir als fidels d’aquesta església, què hi ha repartits pel món, i fer-los qüestionar la seva fe sense fissures. Els casos de pedofília es multipliquen pel món, i aquest delicte brutal mereix una condemna judicial sense contemplacions, cosa que no esta succeint, i el que es més greu es dona entendre que el Papa justifica aquests actes, com la caiguda de certes persones amb el que ells anomenen pecat, i la defensa de tota la comunitat davant el que diuen xafarderia mesquina, què simplement es diu denuncia de la pederàstia com un delicte.\nTothom es lliure de fer el que vulgui en la seva vida, sinó coarta la llibertat dels demes, però la persona que decideix viure en un convent amb un celibat imposat, cosa gens normal, i amb la resposta que es al servei d’una causa que mai ningú ha provat, i què si ens atenem als actes dels seus teòrics representants a la terra, sembla més una presa de pel intolerable que una qüestió seria, arribem a la conclusió de que el que en altres àmbits la societat anomena frikis, en aquest àmbit ho accepta amb normalitat. De totes maneres això en principi no faria mal a ningú, però si això hi afegim la pederàstia la cosa canvia, si alguns d’aquests reprimits sexuals per la seva visió al·lucinògena de la vida, la reconforta causant danys irreparables amb una criatura, això no te cap perdó, el d’aquest Déu que predicant crec que es força irrellevant, però si toquem de peus a terra, la seva expulsió d’aquesta comunitat religiosa, i la seva posada en disposició de la justícia, seria la via normal, cosa que en cap cas anuncia el Cap visible a Roma, clar que d’una persona que en la seva joventut va pertànyer a les joventut hitlerianes, tampoc es podia esperar que la seva visió ètica de la vida fos molt elevada.\nJa n’hi ha prou d’aquesta comèdia, el poder d’aquesta església ha passat de la ratlla, ha fet molt de mal durant tota la humanitat, però en el segle en que ens trobem, el seu tracte hauria de ser molt diferent al que reben ara. S’hauria de desemmascarar tots aquests delinqüents sexuals siguin fusters, metges o capellans, tant fa el seu ofici, si es que capella ho podem considerar un ofici, i haurien de pagar pel mal que han fet, i no gaudir d’aquesta permissivitat, tant ells com els caps de la organització, què no volen actuar contra aquestes persones.\nJa n’hi ha prou de protegir la misèria humana en nom de qui sap que, prou de tracte especial, prou de subvencions, i prou d’estats laics amb preferència i beneficis per una religió en concret, què ha demostrat que permet aquests delinqüents sexuals, i aconsella autentiques barbaritats com la seva posició en el preservatiu, i altres temes que els desqualifiquen per donar cap lliçó a ningú de res.\n30 ANYS DE PARLAMENT I EL PRESIDENT MENYSTENINT LA OPINIÓ DEL POBLE\n27 de març de 2010\nAquesta setmana s’ha celebrat el 30é aniversari del restabliment del Parlament, una cambra que desprès de les expectatives al sortir de la dictadura ha arribat a un punt de decepció, tant pel seu poder real, què l’Estat s’ha encarregat de que fos testimonial, i també pels actors catalans que haurien de lluitar per sortir d’aquesta mediocritat, i alhora de la veritat mostren profunds tics antidemocràtics, com els expressats pel President Montilla, en relació a les consultes.\nEls diferents actors han tingut diferents valoracions, el President de la cambra, Ernest Benach, ha reivindicat l’estatut validat pel poble en referèndum com a màxim objectiu, el President Montilla ha lamentat la desafecció política, i ho ha atribuït a la dificultat d’arribar a consensos de fons que ens allunyen de la utilitat pels ciutadans, i torna a reclamar la llei electoral, Mas ha avisat d’unes greus conseqüències per la retallada del text, què provocaria greus desconfiances. Puigcercos s’ha compromès a portar a la cambra a ser la titular de la República Catalana, defensant el dret a l’autodeterminació, Iniciativa s’ha limitat a defensar els tripartits d’esquerres, i PP i Ciudadanos volen deixar enrere el debat identitari, en benefici de l’entesa amb Espanya.\nEn relació amb l’esdeveniment a l’Ajuntament de Barcelona, el front PSOE-C i PP han rebutjat una proposta per donar suport a tota activitat que estimuli la participació i aprofundiment democràtic, sense fer referència a les consultes, i donant-se el cas que en la mateixa sessió el mateix duet va cridar a participar en la consulta de la Diagonal. Per rematar la jugada el President de la Generalitat en una conferencia al cercle d’economia, ha tornat a menystenir les consultes per la independència, mostrant-se contrari a aventures, i trobant una frivolitat les mateixes, criticant les persones organitzadores titllant-les d’irresponsables, i defensant el seu projecte federal amb l’estatut com a eina per desenvolupar l’autogovern, i per ser seriós i complir els pactes amb l’estat, i exigir que els compleixin.\nEstem arribant a una situació del tot esperpèntica, en Benach reivindicant l’estatut com a màxim objectiu, cosa curiosa en un suposat independentista que ja ha mostrat la seva actitud en el tema, negant les dues iniciatives en forma de ILP per la independència catalana i referèndum d’autodeterminació, i què mostren la cara d’aquest partit que representa que quan s’ha de mullar, realment s’oblida del tema, i tant sols el treu per les grans proclames com les que ha fet en Puigcercos i la seva República catalana. A l’altre costat PP i Ciudadanos rebutgen el debat identitari, sempre que es garanteixi la supremacia de la seva identitat, es a dir la espanyola, sempre han actuat igual i no canviaran.\nEl que ja es alarmant pels tics antidemocràtics que representa, es l’actitud dels socialistes catalans i el President de la Generalitat, negar l’estímul a la participació i aprofundiment democràtic no es normal en una democràcia, ni que sigui de fireta com l’espanyola, i demostra el seu tarannà. Aquestes idees queden confirmades quan el President Montilla menysté les consultes ciutadanes, qualificant-les d’aventures, i titllant d’irresponsables als seus organitzadors. Realment fa vergonya tenir un President amb aquest concepte de la democràcia, i aquest menyspreu a la ciutadania, què en definitiva l’ha posat en el càrrec que ostenta. La seva idea es imposar el seu projecte sense veure la resposta de la gent, i desqualificar qualsevol altre projecte diferent, què en democràcia se’n diu pluralitat d’idees, un concepte que el President no te a la seva agenda.\nAquests son els representants que tenim, i el seu concepte de la democràcia, cal prendre nota, i preparar un relleu amb persones que com a mínim respectin la democràcia i al poble, què es el mínim exigible, defensin el projecte que defensin.\nELS FANTASMES DEL PASSAT SON MOLT PRESENTS\nLa fiscalia general de l’estat no pensar recomanar la revisió del cas del President Lluís Companys, assassinat per la dictadura franquista, amb l’excusa de que la llei de la memòria històrica ja ha deixat la sentència expulsada de l’ordenament jurídic espanyol, i per tant nul·la de ple dret, cosa que deixa sense recompensa les peticions de la Generalitat, i altres associacions com la Comissió de la Dignitat.\nCom ja va passar amb els casos d’en Puig Antic o de Joan Peiró entre d’altres, la fiscalia s’ha oposat a les peticions de nul·litat emparats per la llei espanyola, què no atorga facultats per declarar nul·la cap sentència, nomes ho podria fer una llei o bé un altra sentència, i ara es treu de la manega aquesta nova via que sembla una burla a les famílies dels condemnats, i a la ciutadania en general. Per un altra banda la realitat sempre surt a la llum, i el cas de l’Àngels Monera, què recordo es va negar a parlar en castellà a l’aeroport de Girona amb dos agents de la Guàrdia Civil, ha estat condemnada a una multa de 180 euros i les costes processals, per qualificar els dos agents de franquistes, amb una decisió que comporta tot una declaració d’intencions.\nSota aquest vel de democràcia transparent, amb el qual l’estat espanyol es vol embolcallar, s’amaga el no reconèixer com un regim de l’horror, sanguinari i evidentment il·legítim, què durant 40 anys va dominar l’estat espanyol, i on la mal anomenada transició tant sols va ser un punt i seguit per seguir mantenint uns privilegis, i un tractament indigne de qualsevol estat democràtic.\nEl procés al President Companys, únic president europeu escollit democràticament afusellat, torna a deixar en evidència una justícia que no vol fer una cosa tant simple, com reconèixer que els tribunals militars d’una dictadura il·legal, evidentment no tenen cap validesa, i per tant no hi veig cap problema en donar la nul·litat de tots aquests processos, ara el que ens diu la justícia, es que aquells tribunals estant al mateix nivell que uns tribunals d’un estat democràtic, i això no es de rebut. Treure una llei tant light com la de la Memòria històrica, què saben ben be que no dona la interpretació que ells li volen donar, es un insult a les víctimes, i a l’estat de dret en general.\nAquest estat de dret per cert, ha condemnat a pagar una quantitat de diners a una persona per rebre un tracte vexatori per part de la Guàrdia Civil, i no voler parlar en castellà amb els agents. Cosa que ens fa preguntar que ha canviat des de la Dictadura en segons quins temes i en quin món vivim, si un ciutadà d’un territori veu retallats els seus drets per parlar amb la seva llengua en el seu mateix territori amb aquestes forces de l’ordre, i a més ser culpable segons la justícia. Tota una vergonya per qualsevol estat que es vulgui dir-se democràtic, cosa que malauradament l’estat espanyol ens demostra un cop i un altra que la seva enyorança i tractament de la dictadura deixa molt que desitjar, promovent una visió esbiaixada de la historia amb constants exemples.\nEn definitiva, i desprès de mes de 30 anys, les mancances de l’estat espanyol i els seus lligams amb el franquisme segueixen ben vius, amb una jurisprudència hereva del feixisme, i que no vol evolucionar.\nMAYOR OREJA I LES DERIES COMPULSIVES\nEl portaveu del PP al Parlament Europeu, Jaime Mayor Oreja, en unes declaracions en una emissora de radio, ha assegurat que ERC es soci d’ETA, afegint que Zapatero te els seus punts de connexió amb la banda terrorista, i ha completat el seu deliri, afirmant que Catalunya es governa amb un soci d’ETA després de Perpinyà, com es Esquerra, proclamant que li agrada dir les veritats.\nAquest personatge nascut a Sant Sebastià, va començar la seva carrera de diputat al Congrés espanyol de la ma d’UCD, posteriorment es presentar per lehendakari amb Coalició Popular, què després va esdevenir Partit Popular, i ocupant diversos càrrecs va ser ministre en els governs Aznar, i el 2004 va renunciar per ser europarlamentari. Les seves declaracions fora d’òrbita ja son conegudes, i es recorda especialment quan el 2007 es preguntava perquè havia de condemnar el franquisme, quan aquest formava part de la historia d’Espanya, i representava un sector molt ampli, qualificant la dictadura de situació d’extrema placidesa.\nAmb aquests precedents, no estranya les seves noves declaracions, assegurant que l’executiu de Zapatero negocia amb ETA, per facilitar la participació electoral de l’esquerra abertzale a canvi d’ajuda per guanyar les eleccions estatals. Les reaccions no s’han fet esperar, i acusen de voler guanyar protagonism,e donat que a Brussel·les no es conegut, ja què tant sols ha fet cinc preguntes parlamentaries en cinc anys.\nEl tarannà d’aquest polític es de sobres conegut, i de fet les seves opinions sobre una dictadura militar, serien motiu suficient per inhabilitar-lo en una democràcia avançada que rebutja qualsevol regim sanguinari i d’opressió per la carrera política, però en democràcies de baixa qualitat, personatges com aquests poden circular lliurement, i viure del sou públic com si res. La conspiració del socialisme amb ETA es força inversemblant, ja que aquest partit es el primer en aplicar les sancions a l’esquerra abertzale, i participar activament al frau electoral basc, amb el pacte de nacionalistes espanyols per ocupar el poder, deixant sense opció a una part de l’electorat. Per altra banda a la treva passada, es va veure clarament que quan va arribar el moment de fer una negociació seriosa amb una part política, i una logística pel desarmament i els presos es va acabar el diàleg, i l’estat espanyol no va fer un pas més.\nPel que fa a l’associació d’ETA amb Esquerra, si el que pretén es fer campanya electoral pel partit republicà, no es mal sistema, però el rerefons es un cop més intentar barrejar l’independentisme pacífic i per la via política, amb la coacció de les armes d’una banda terrorista, i això no es de rebut, precisament perquè si ell defensa el franquisme, evidentment defensa la utilització de les armes per fins polítics, i estaria molt més aprop d’ETA ell que Esquerra, què simplement es un partit polític que en el seu dia, el seu líder llavors, es va reunir amb la banda per intentar col·laborar en el procés de pau com ja han fet molts altres, però amb una diferencia, que era català, i per tant no podia fer el que fan els governs de primera divisió, amb unes reaccions de cinisme i hipocresia difícilment de bon pair.\nAquest personatge sembla que no esta massa enfeinat a Brussel·les, i es dedica a escampar la seva xenofòbia de tant en tant, amb una cosa encara més greu, què ningú del seu partit li ha tocat el crostó encara per una aberració com la que ha dit, cosa també molt significativa.\nEL PERIODICO I EL SEU CARRETERO DESBOCAT\nEl pamflet del partit socialista català o espanyol, que pel cas es el mateix, va publicar aquesta setmana una editorial, o sigui opinió oficial del mitjà sobre la persona d’en Joan Carretero, que pel to despectiu que utilitza, fa pensar que comencen a pensar seriosament que la opció independentista aquest cop ha trencat les lligadures que l’oprimien, i es pot convertir en una amenaça per tot el sistema de partits autonomistes, què ara mateix circulen pel Parlament català.\nEl títol de l’escrit ja fa pensar amb el to que hi trobarem, ens diu que desprès de l’assemblea de diumenge, en Carretero es un líder sorprenent, disposat a defensar un programa xocant, què inclou declarar la independència amb una simple votació al Parlament, crear un exèrcit, organitzar un cos diplomàtic, no considerar el castellà llengua cooficial, i a més una constitució catalana on la nacionalitat no es prou especificada. Tanmateix, posa en dubte aquest lideratge inqüestionable amb el projecte de Laporta d’unir tot l’independentisme en un mateix sostre, i on es fa difícil imaginar unes llistes sense crítics.\nAcaba repassant la historia de l’independentisme parlamentari amb diferent sort segons els anys, però mai convertit com ara en una barreja de populisme i radicalitat esquinçada o inquietant, quan la catalanitat s’associa a no se sap quins requisits, rematant la jugada, posant el Barça com exemple de pluralitat catalana, davant un Carretero desbocat.\nRealment aquest mitjà amb uns interessos tant marcats, fa unes afirmacions sorprenents, com que defensa un programa xocant per aprovar la independència amb una votació, algú hauria d’explicar que això se’n diu declaració unilateral, i en tenim l’exemple recent de Kosovo, què reconeix la major part del món, excepte estats tant desenvolupats com l’espanyol. Si un partit fixa aquest objectiu com intenció principal al entrar a la cambra parlamentaria, i rep un suport per poder-ho dur a terme, evidentment vol dir que una majoria volia aquest pas, i així ho ha referendat a les urnes, el que passa, que el que es normal per la resta del planeta, per Catalunya no val. Segueix amb un exèrcit i un cos diplomàtic, no he vist mai cap critica perquè l’estat espanyol tingues ambaixades pel món, i un exercit ara professional com la majoria d’estats, en canvi no se sap ben be perquè un futur estat català no ho podria fer, parla en termes sorprenents d’un castellà no cooficial, jo voldria preguntar amb quin dret ho te que ser, ja que la llengua pròpia es la catalana, i la castellana ha vingut des de la imposició arran de la derrota al 1714, i portada principalment per la immigració espanyola, per tant un cop normalitzat l’estatus polític, no te massa sentit mantenir aquest privilegi artificial, cosa que no vol dir un gran respecte per totes les llengües, i un principal interès amb l’anglès, llengua d’ús mundial i evidentment amb un interès formatiu superior que el castellà, clar que això trenca tots els esquemes que ell consideren intocables.\nSobre la constitució catalana, cal dir que s’inspira amb la d’Estats Units, i es modificable i reformable com les principals democràcies del món, i evidentment en línia contraria a la espanyola amb profunds tics antidemocràtics. La nacionalitat es regularà per llei i es dona vigència als Països catalans per adquirir-la, cosa que els posa molt nerviosos.\nPel que fa a l’independentisme populista i radical, caldria dir que pregonar com màxim objectiu l’estat propi, i presentar els passos necessaris per assolir-ho, com la Constitució, es defensar un projecte amb coherència, la radicalitat es defensar un autonomisme tronat, què demostra dia a dia que ens porta a un pou cada cop més profund.\nEn definitiva res sorprenent d’aquest mitjà al servei del partit, què insulta al periodisme quan no li agrada les preguntes que fan al convidat, tot un exemple de populisme barat per cert. No serà que el projecte per fi esta creixent en gruix, i el sistema començar a témer un canvi que ja s’olora fa temps.\nZAPATERO NO ES MONTILLA\nEn referència a la entrevista de la Mònica Terribas al president espanyol, cal constatar com diu el títol del post, què les coses van ser força diferents, en Zapatero va ser el mentider compulsiu de sempre, i va preparar el terreny per futurs esdeveniments, alhora que venia la seva imatge per Catalunya aprofitant la inauguració del sincrotró a Cerdanyola, i deixant pales que la diferencia entre jugar a primera divisió i simplement disputar partits amistosos, es molt gran.\nEfectivament aquest cop la agressivitat de la Terribas no va ser suficient per deixar sense recursos al president espanyol, què com he comentat va demostrar que jugar a fer política de veritat davant els màxims mandataris europeus i mundials de tu a tu, i tenir el poder per governar, dona unes prestacions, que evidentment el president català no te, ja que sense poder, i fent política de fireta, la cosa es tot un altre món.\nJo destacaria algunes coses de les que va dir, com l’atribució en exclusiva d’aquesta obra cabdal en el terreny científic, i que s’oblida que tant sols ha pagat la meitat de la seva quantia, deixant l’altra per la Generalitat, respecte l’Estatut ha passat de dir que creia era constitucional, ha començar a justificar que degut a la gran quantitat d’articles recorreguts, la sentència no pot ser blanc o negre, i pot haver alguns que el tribunal no els vegi correctes, com si fos la cosa mes normal del món, i deixant anar que el Partit Popular es el que ha portat aquesta situació al text català, oblidant que el defensor del Pueblo Enrique Mugica (PSOE), també ha presentat recurs, tot es fruit de la memòria selectiva i el cinisme d’aquest personatge. Si parlem del terme nació, va dir que no l’espantava el mot, però va deixar clar que no creia que ho fos, utilitzant el terme nacionalitat, exactament el mateix que pensa l’Alicia Sanchez Camacho del PP, un detall simptomàtic, i ja rebaixant a comunitat autònoma políticament parlant, o sigui exactament igual que Extremadura posem el cas, i amb tots els respectes per aquest territori, així ens veuen o ens volen des de can PSOE. En el tema aeroport, no es va voler arriscar amb dates, però va dir que la direcció serà compartida, o sigui de posició determinant catalana res de res, i de sistema de gestió per proximitat com gairebé la totalitat de la Unió Europea res de res. Seguiran el veto al Prat pels vols transoceanics en benefici de Barajas, i un aeroport fet a mida per vols low cost, tot un gran benefici per Catalunya.\nVa vincular clarament les deficiències elèctriques amb la interconnexió elèctrica, què se’ns dubte si es d’interès per Espanya no hi ha cap dubte que es farà per damunt de qualsevol interès del territori. Sobre la crisi va contradir la majoria d’experts europeus en les previsions de creixement de l’estat espanyol, i a més va tenir la barra de justificar la pujada dels dos punts de l’IVA en els productes, explicant que en els de menor valor la pujada serà insignificant, i es notarà en altres més alts com els cotxes, comentari que em sembla una burla total per la població.\nPel que fa a les consultes i l’augment de l’independentisme, va treure importància a aquestes, i va dir que l’estatut es la norma aprovada pels ciutadans, i va reclamar que no es poden canviar les relacions Catalunya – Espanya cada pocs anys, caldria recordar-li que aquesta relació es manté exactament igual des de fa prop de 300 anys, l’Estat ordena, i Catalunya obeeix i pateix el maltracte rebut econòmicament i culturalment.\nEn definitiva la hipocresia i cinisme habitual d’aquest personatge, què com si d’una relació de vassallatge es tractes, de tant en tant treu el cap per la colònia catalana, i fins hi tot diu quatre gracietes de Leo Messi, què segur que encara li proporciona algun vot, quin país!\nLA NACIÓ VIRTUAL I LA REALITAT\nLa presidenta del PP a Catalunya, Alicia Sánchez Camacho, ha tornat a expressar la seva negativa a alguns articles de l’Estatut segrestat a Madrid, i ha tornat a negar la definició com a nació de Catalunya amb un respecte que deixa molt que desitjar, per altra banda la realitat es tossuda, i les inversions amb infraestructures prevista pel territori, i a l’addicional tercera de la llei orgànica abans esmentada, es demostra que son paper mullat un cop més.\nL’Alicia ens diu que respecta molt que hi hagi gent a Catalunya que pensi que es una nació, però demana el mateix respecte pels que no ho pensen. Ella ens defineix com una nacionalitat històrica, amb cultura i llengua pròpia, i una part d’aquesta historia comuna amb Espanya, i què particularment li agrada molt. De totes maneres diu que respectarà la sentència, dient que son les regles del joc, i segueix insistint en ser un vot útil per la governabilitat de Catalunya.\nPer altra banda el 2005, Joaquim Nadal i el secretari d’infraestructures amb la època de la crisi de la Maleni i les rodalies, conegut pel virrei Víctor Morlan, signaven un protocol d’inversions amb carreteres, en que el ministeri es comprometia a invertir 2609 milions entre 2006 i 2012, la realitat al 2010 es que tant sols s’han adjudicat un 33% de les obres previstes, i on ni tant sols la disposició de l’estatut ha corregit. Hi ha una llarga llista de greuges, i m’entres a Andalusia queden nomes una vintena de quilometres en obres, aquí n’hi ha 120 sense projecte de desdoblament, i sense comptar el quart cinturó.\nCuriosa afirmació la de la presidenta del PP demanant respecte per la seva opció, quan la historia esta plena d’insults i falta de respecte a tot allò que representa Catalunya, tanmateix ens defineix com nacionalitat històrica amb una part de la historia comuna amb Espanya, o sigui que per una banda nega la nació, i per altra s’inventa aquest terme de nacionalitat històrica que en definitiva vol dir nació, i apart reconeix que una part de la historia no es comuna amb Espanya, per tant no crec que fos un territori fantasma o un holograma, érem tant independents com podia ser Castella. Un grapat de contradiccions per negar una evidència que nomes reflexa l’autoodi d’aquesta persona pel seu territori. Ens diu que respectarà la sentncia del TC, com si fos un mèrit respectar una sentència, esclar que si parlem de l’estat espanyol això de complir la legalitat sona a utopia.\nLa realitat esta damunt la taula, i totes les critiques del PSOE al PP pel seu maltracte a Catalunya en matèria d’inversions, ara es demostra que son exactament igual o pitjor. Amb la col·laboració dels partits catalans que han donat suport als pressupostos generals espanyols, s’han passat pel forro des del primer any les inversions previstes a l’estatut, i com podem comprovar del que s’ha acordat, i a falta de menys de dos anys pel termini, tant sols un terç s’ha adjudicat, i per tant quedarà molt lluny de les promeses en el seu dia, seguint aquest tracte discriminatori habitual amb Catalunya mani qui mani.\nEn definitiva, aquí tenim dos exemples de voler justificar l’odi a una identitat amb arguments contradictoris, i la realitat del tracte de l’estat espanyol a Catalunya, què evidentment els socialistes catalans intentaran disfressar de la millor manera possible amb la seva hipocresia habitual.\nEL SEGON IMPULS DE REAGRUPAMENT\nAquest ha estat el lema de la segona assemblea de l’Associació Reagrupament celebrada avui a Barcelona, i què com a reagrupat m’ha fet sortir del Palau de Congressos amb energies renovades, i creient que es possible que aquest projecte tiri endavant. S’ha aprovat el document que servirà de base pel programa electoral, i també s’ha presentat la Constitució Catalana, què serà la primera moció que presentaran al Parlament els diputats escollits per la formació. A l’apartat d’intervencions, destaca el President del Barça Joan Laporta, què ha deixat entreveure la seva incorporació futura al projecte.\nMés de 1000 assistents han donat un aspecte formidable al recinte, ha començat amb Joan Laporta com a convidat estrella, parlant de la lluita per l’estat propi com una qüestió de supervivència i necessitat, ja que Catalunya es va empobrint, i corre el risc de quedar diluïda dins l’estat espanyol, per altra banda ha destacat els beneficis en forma de prosperitat que proporciona un estat, i ha donat el reconeixement que es mereixen els moviments socials catalanistes durant tot aquest temps, però això finalment s’ha de traduir políticament per donar el cop definitiu. Ha cridat a ser forts, madurs i intel·ligents, i sobretot anar tots units, recomanant que els que no tinguin aquesta generositat es quedin a casa.\nEl president Joan Carretero, ha criticat els enemics interns de la formació als quals ha acusat de joc brut, i ha explicat que tota la mala maror ha vingut des de dintre, i no des dels adversaris, pel que fa al tema polèmic de les llistes ha dit que no hi vol enemics i si gent de confiança, què no necessariament tenen que ser associats, sinó els mes capacitats en una clara al·lusió a Laporta, i a més seran llistes senceres per demarcació de les quals els associats triaran les millors per encapçalar el projecte en una tercera assemblea el mes de Juny.\nS’han aprovat per una aclaparadora majoria els nous membres de la junta, tots els informes, i el document programàtic “Organitzant el nostre futur lliure”, i la Constitució catalana, creada amb un estil com la dels Estats Units, i allunyada de la espanyola, què com ja sabem te una densitat difícil de pair, i gairebé es impossible de reformar.\nCrec que els prop de 3500 associats actuals han rebut un nou impuls per fer front a tots els atacs externs i interns que a mesura que s’apropin les eleccions es faran més durs, i com deia en Laporta, la unitat serà vital per portar el projecte independentista al Parlament, cosa que la resta de partits actuals evidentment no volen. El president blaugrana esta cridat a ser una peça clau per la visualització del projecte, i també seria important que personalitats de tots els àmbits es mullessin, per poder formar part d’aquestes futures llistes transversals, què ara si han de portar el projecte al cor de la sobirania popular. Pel que fa al tema polèmic de les llistes, finalment s’ha retirat la moció per incloure el tema en el punt de l’ordre del dia, i crec que els impulsors haurien de fer una reflexió per no caure en les errades de sempre de l’independentisme català, en forma de divisions i batalletes internes, què sempre han aturat el projecte, i que ara aquest esta per damunt de qualsevol persona individual.\nDes dels mitjans ja s’han afanyat a voler ridiculitzar el document amb arguments tant sorprenents com la creació d’un exercit català, cosa absolutament normal en qualsevol estat, però es veu que Catalunya no es normal.\nEn definitiva en els propers mesos si les coses es fan be, el projecte pot donar un pas de gegant de cara a les eleccions, i ser aquesta flama que fa falta per encendre el foc de la creació d’un nou estat a la Unió Europea.\nCAP RESPONSABILITAT POLÍTICA, ES EL RESUM HABITUAL DE LES COMISSIONS\nLa comissió del Parlament sobre l’incendi d’Horta, va finalitzar aquesta setmana amb un acord de 66 mesures sobre com millorar el pla antiincendis, i peticions de dimissió per part de la oposició pel Conseller Saura i el secretari general Joan Boada, què evidentment el tripartit ha negat, ja que no accepta cap responsabilitat política sobre els fets, una cosa habitual del nostres sistema polític, on el blindatge es a prova de males gestions i responsabilitats.\nEfectivament, cas tancat i cap cessament polític per la mala gestió en aquest assumpte, ja que segons les tres formacions de govern no existeix relació entre les actuacions polítiques i les conseqüències tràgiques del fet, tot hi la ocultació d’informació, i la mala gestió i coordinació dels fets. Si que es van aprovar aquest seguit de mesures desprès d’un mes i mig de forta tensió en les compareixences, i que el mateix conseller d’interior insistís que la comissió no ha servit gairebé per a res, quan ha quedat provada la mala gestió, començant per donar per valida la versió del llamp com a culpable, ignorant moltes fons que anaven en direcció contraria, com va fer el conseller Baltasar.\nEs el que tenen aquestes comissions d’investigació, on s’ha intentat més d’un cop culpabilitzar els bombers, que recordem van perdre cinc efectius a Horta, i tot per salvar al responsable polític de torn, què segueix a la seva cadira com si res hagués passat. S’ha demostrat les deficiències en la gestió d’aquest assumpte, i també la mala gestió de la informació des del primer dia, cosa que no ha suposat cap reprovació per part del govern, fins hi tot en Saura com si tal cosa va dir que no havia servit de res. De totes maneres un grapat de mesures per la lluita contra els incendis, es el titular perfecte per sortir del pas, i deixar el cas al bagul dels records, en aquests cas molt tristos, més que res perquè les morts sembla han estat utilitzades molts cops per tapar l’assumpció de responsabilitats, i això senzillament no es de rebut.\nUn exemple més de mala gestió que en aquest cas ha comportat pèrdua de vides humanes, i que s’afegeix a una llarga llista de gestions nefastes que no han comportat cap cessament polític en el govern, víctima de les seves quotes assignades a cada partit, i què han tret la facultat del President, perquè lliurement pugui exercir aquestes funcions que li pertoquen. Un govern que nomes es dedica a la gestió, se li ha d’exigir que sigui exemplar, i malauradament no podem dir això.\nCal una reforma a fons del sistema de responsabilitats polítiques, perquè tal com passa en una empresa privada, aquests funcionaris escollits per la ciutadania, tinguin que donar explicacions de la seva gestió, i en cas negatiu deixin d’ocupar els seus càrrecs, no pot ser esta per damunt del be o del mal, ja que la perversió del sistema ens porta a la desafecció política, i a la mediocritat actual.\nELS MITJANS DE LA DESINFORMACIÓ: UNA PLAGA QUE RES TE A VEURE AMB EL PERIODISME\nEl fenomen de Reagrupament ha estat tractat al principi amb simpatia, per aquells mitjans que pensaven que perjudicava al partit contrari als seus interessos, però quan han vist que els seus propis interessos podien perillar, han optat per la marginació total de noticies, com a manera per apaivagar la força política emergent d’aquest independentisme, que si be socialment es mostra molt actiu amb les consultes populars als diversos municipis, falta vincular-se políticament en una opció que traslladi aquesta opció al Parlament, cosa que ha alertat als partits que tenen por a la democràcia, o que simplement no volen bellugar res, i utilitzen les seves armes, com son els mitjans afins.\nLes enquestes de la Vanguardia en son un bon exemple, així com el tractament del Periodico sobre el tema de les consultes, com a dos dels mitjans més potents en format paper que trobem a Catalunya. Si parlem de la Xarxa, els mitjans digitals repeteixen els mateixos vicis, com la noticia sobre l’afer de Sandra Lomas de Reagrupament a Directe.cat, sense comprovar la noticia, i que davant l’allau de critiques va merèixer una rectificació del propi mitjà el dia posterior, o també la categoria d’opinadors als quals se’ls permet dir absolutament tot amb total impunitat, amb refereixo a personatges com en Salvador Sostres, què va titllar de disminuït mental al President de la Generalitat, cosa que ja el desqualifica com a persona, i aporta un baixíssim nivell per la gent que busca informació, i què busca confrontar arguments amb un nivell de respecte que evidentment, i per molta llibertat de premsa que hi hagi, no es pot confondre amb aquí val tot.\nDe totes maneres voldria referir-me a un mitja digital, concretament el e-noticies, què es l’exemple perfecte de la mala informació periodística, i de la mala baba amb uns objectius molt clars,que son desacreditar qualsevol opció independentista amb les armes més clares que tenen, com es una informació esbiaixada, no comprovada, i clarament manipulada que els desacredita completament, no per la seva línia editorial, que pot ser la que ells creguin convenient, però si per manipular les noticies, fent un flac favor al periodisme seriós i responsable.\nAmb la seva croada diària contra Reagrupament, avui ens publiquen un article amb el títol “ Reagrupament, ajorna el seu punt mes conflictiu”, en ell expliquen que l’assemblea d’aquest diumenge no s’escolliran les candidatures, malgrat l’anunci temps enrere d’alguns dirigents que així seria, amb l’exemple de Rut Carandell i el mateix Joan Carretero. Tot seguit ens parla de l’ordre del dia, on desprès de la purga de crítics, prenen ja una posició que no li pertoca, es ratificaran els nous membres, i es presentarà el projecte de Constitució catalana com a programa electoral. Finalment parla de la recollida de signatures d’algun sector, per les votacions de candidats per circumscripcions, i no unitàriament a Barcelona com vol la direcció.\nEl títol de l’article, ja es totalment una declaració d’intencions d’aquest periodisme brossa, amb unes intencions que no amaguen, ja que l’ajornament del punt que parlen no ha estat mai a l’ordre del dia d’aquest assemblea, més enllà de declaracions esporàdiques, i aquest suposat conflicte de la manera d’escollir els candidats, mai la junta nacional ha presentat una proposta en ferm, més enllà de comentaris a nivell personal que no poden ser agafats com la postura oficial de l’agrupació. Per tant intentar fer mal des d’aquest punt de vista a la formació no te res a veure amb el periodisme, i si amb la informació interessada, i sense cap tipus de comprovació. El dia a opinar sobre aquest tema serà quan hi hagi una postura ferma que els associats hauran de validar, mentrestant el fum se l’emporta el vent, i la por de l’immobilisme a la onada independentista, s’instal·li definitivament al Parlament per capgirar les coses, i aquesta vegada sense aturador.\nELS TICS DICTATORIALS D?EN PEDRO BALAÑÁ\nHan acabat avui les compareixences per la defensa i rebuig del procediment per la ILP pels toros, què tanta polèmica han portat, i on s’han sentit declaracions esperpèntiques que han tingut el seu colofó en la persona d’aquest empresari vinculat al món dels cinemes, teatres i toros, amb la Monumental barcelonina com a símbol, i què en to amenaçant ha mostrat la seva intenció de prendre mesures judicials contra el Parlament, si s’acabava prohibint aquesta tortura en forma d’espectacle.\nAquest personatge, segons diuen més aviat de caràcter distant i fort, i on amb els seu clan familiar heretat del seu pare amb vinculacions clares amb el règim feixista, aquest imperi empresarial que ha anat a menys per la revolució del sector sobretot cinematogràfic, i pel que fa a les corrides de toros, de l’esplendor a l’època franquista s’ha passat a un tema residual a Catalunya, i evidentment amb un concepte més clar del que es pot considerar cultura en una societat avançada, i el que es intolerable en la pretesa civilització que vivim.\nCom deia, ha explicat que si l’òrgan legislatiu, en aquest cas el Parlament de Catalunya, prengués un decisió que lesiona alguns dels seus interessos empresarials, estudiaria el tema i actuaria en conseqüència, dient als diputats que acceptin la pluralitat de pensament de totes les persones que viuen a Catalunya, i què no acabin prohibint les corrides de toros. La seva defensa del seu negoci personal ha estat una constant, i no ha volgut especificar els beneficis obtinguts pel món dels toros, i el tipus d’actuacions judicials. El que si que ha fet es lamentar la possible pèrdua d’una tradició històrica fortament arrelada.\nDesprés de les múltiples declaracions escoltades en favor d’aquesta barbàrie, justificant la tortura animal com la cosa més civilitzada del món, ara nomes faltava un empresari prepotent, i què degut als seus interessos es deu creure per damunt del be o del mal, amenaçant la seva cambra legislativa. Una cosa es defensar el seu negoci, i l’altra molt diferent es que si una part d’aquest no es legal, evidentment ha de cessar la seva activitat, suposo que en altres époques si el seu negoci fos el tracte d’esclaus, un cop abolida l’esclavitud, ningú li passaria pel cap posar una demanda per ensorrar el seu negoci, i això es el que aquí ha passat. Per altra banda suposo que aquestes famílies en époques de la dictadura franquista representaven el poder per damunt de la resta, però això malauradament per ells ja no es o no hauria de ser possible, i menys per damunt de la decisió dels nostres representants escollits democràticament, i amb una iniciativa amb la gran quantitat de signatures recollides.\nRespecte la pluralitat de pensament, son unes paraules lloables, però que res tenen a veure amb prohibir la tortura animal i el patiment com una forma d’entreteniment. Aixó esta per damunt d’aquesta pluralitat, perquè sinó també podríem recuperar la tradició romana de posar els condemnats a presó davant els lleons, i la gent anar a veure com son devorats per aquestes feres en directe, i lògicament a ningú que mentalment estigui sa, se li passa pel cap.\nEn definitiva unes compareixences que han deixat en evidència els defensors de la tortura, i què han donat més arguments si es que calia per prohibir definitivament aquest tema, sembla ser que tant PP com PSOE-C defensaran la tortura animal, ja què com a símbol espanyol de cap de les maneres, i podran votar en contra, i per tant CIU tindrà la responsabilitat de deixar la seva ambigüitat per un cop, i donar l’empenta definitiva a aquesta mesura normalitzadora.\nLA INCULTURA DEMOCRÀTICA SOCIALISTA\nArran de la incisiva entrevista de la Mònica Terribas al President de la Generalitat, un exercici normal en qualsevol estat democràtic, però aquí les preguntes incomodes i la recerca de despostes a totes les preguntes, cosa bàsica en qualsevol bon periodista, han aixecat la polseguera en les files socialistes, i alguns dels seus càrrecs han reaccionat mostrant el seu tarannà despòtic, i què demostren fins a quin punt son com dues gotes bessones dels seus companys del Partit Popular.\nLes reaccions han estat variades, però en la mateixa direcció, el nostre amic Joan Ferran ha criticat el to de la Terribas, i la seva mala educació interrompent constantment al President per fer-lo caure en contradiccions, tampoc va respectar el ritme del President en les seves contestacions, i va assetjar al President amb preguntes que el van portar a la defensiva. També el diputat Josep Maria Balcells, va acusar la presentadora de defensar el punt de vista dels crítics en el tema de les elèctriques. De totes maneres qui ha estat més dur, i amb un tarannà que recorda altres règims, i no l’actual, es el càrrec a l’Ajuntament de Barcelona, Miguel Angel Martin Lopez, què en apunts al seu Facebook, titlla la Terribas de mal follada, mala persona, tendenciosa, faltona i despectiva cap al seu President, entre d’altres gentileses, i on de totes maneres Montilla va resultar brillant.\nRealment les virtuts democràtiques del PSOE-C no son el seu fort, i ara pretenen que el President de la Generalitat tingui un tracte diferent a qualsevol altra personalitat que ha de donar respostes, una mena d’immunitat per damunt del be i del mal, el que ells anomenen mala educació, simplement es periodisme, respecte el ritme, crec que el del President no es massa fluid, però de totes maneres cada pregunta mereix una resposta i unes justificacions, pel que fa a l’assetjament, sobretot pels últims casos de les nevades i l’incendi d’Horta, es natural que un govern amb cap ambició nacional, i on la gestió es el seu plus, aquesta quan te deficiències, evidentment s’han de depurar responsabilitats, sobretot les politiques, i amb aquesta matèria el resultat es desencoratjador.\nConfondre donar suport als atacs dels crítics, amb preguntar fets que tothom sap, com l’afer del Conseller Maragall, em sembla que es simplement informació, i quan hi ha coses que grinyolen, i no es poden justificar comencen els problemes.\nEl que ja hauria de ser un cessament immediat, paraula prohibida en aquest govern tripartit, son les paraules del Miguel Àngel Martin, què entra repetidament en el terreny de l’insult, i la més baixa educació, què el desqualifica per ocupar qualsevol càrrec públic per la seva concepció dels mitjans, què sembla han d’estar al servei i propaganda del regim com qualsevol dictadura, i per cert, dir que el President en va sortir brillantment, es una falta de respecte, i a la intel·ligència de la població, què simplement no es de rebut, ja que tothom va veure les incorreccions i preguntes a l’aire que van deixar per falta d’arguments.\nEn definitiva una mostra més dels personatges que transiten per aquest partit, i els seus conceptes de democràcia participativa i independència dels mitjans totalment deficitaris.\nEL FRAU DE MARGARIT\nDISSOLT EN LA INDIGNITAT


Grand Pacific Palisades Resort & Hotel Carlsbad (CA) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nGrand Pacific Palisades Resort & Hotel5805 Armada Drive, Palomer, Carlsbad (CA), Estats Units, 92008 - Veure al mapaBé6,7Basada en2comentarisGrand Pacific Palisades Resort & HotelVeure més fotosVestíbulVeure més fotosVeure totes les 35 fotosMolt bona ubicació 7,0Veure al mapa7,0UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionat\nComparar amb allotjaments semblantsSelecció actualGrand Pacific Palisades Resort & HotelCarlsbad by the Sea ResortRamada Carlsbad by the SeaLa Quinta Inn & Suites Carlsbad - Legoland AreaValoració dels clientsBé 6,7 (2 comentaris)Notable 7,3 (25 comentaris)Notable 7,2 (9 comentaris)Excel·lent 8,3 (9 comentaris)BarriPalomerCarlsbad CentrePalomerPalomerWi-Fi Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTADesdejuni Desdejuni inclòs Desdejuni inclòs Desdejuni inclòs Desdejuni inclòsSeleccionar datesVeure aquest allotjamentVeure aquest allotjamentVeure aquest allotjament\nSobre l'allotjamentDescripcióSituat en el cor de Palomer, Grand Pacific Palisades Resort & Hotel és un lloc ideal des d'on descobrir Carlsbad (CA). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Aquest modern hotel està situat a prop de atraccions populars de la ciutat com ara Museu de Fer Música, Carlsbad Flower Fields, Sea Life Aquarium. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Carlsbad (CA). Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, despertador per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Grand Pacific Palisades Resort & Hotel és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Carlsbad (CA).Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatempolles d'aigua de cortesiareproductor de DVD/CDassecador de cabellescriptoriservei de planxacalefaccióforn microonestelèfondespertadornevera Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements.\nexcellent services with good staff performance”\nlocation, shuttle bus and environment\nWonderful hotel with a touch of home.”\nNear Legoland with shuttle service anywhere within 5 miles including factory outlet\nSuper friendly staff. loved the restaurant nearby.\nAllotjaments a Carlsbad (CA)


Bangladeshi Cute And Beautiful TV Actress: Tinni Bangladeshi Cute TV Actress\nTinni Bangladeshi Cute TV Actress. She is also a cinema actress todays. This Super Model starting her showbiz with LUX .After that Tinni worked Mustafa Sarwar Faruk's Supare Hit ''69" just for the '69' tinni becoem super star.\nPeople like to see tinni in the Darams. tinni worked Amdadul Haq Milons 'goduli belai' in this drama she worked with Miss Bangladesh 1998 Opi Karem & Miss Bangladesh 2002 Farzana Chumki. She worked well.Then she start Ramp Modeling with all the top house & big benars Tinni worked with all......\nin 2006 she worked more then 33 drama-telfilms... Some of them was big hit like Hello Mr. , Durer Jibon, Tumar Prpttikai, Valobashar Onek Dam, Shopno Siri, Shopner Neel Pore, Kotah Cholay Ingitay, Doita. Hye Bondu, Choker Bairay, Ek Jiboner Boshonto..... etc.\nalso in the year she worked agin AADFILM . mustafa sarwar faruki's Tibbat Super Beauty.\nPosted by Bangladeshi Cute at 10:35 PM\nKakly Chandra Bosu February 25, 2014 at 6:05 AM\nTripthi Gupta March 24, 2014 at 10:47 AM


L'orquestra, un programa de ràdio (E08) — Benjamí Villoslada, bitòleg tecnooptimista\nVuitè lliurament de la publicació del llibre inèdit del Jordi Vendrell. Trobareu la resta sota la categoria ‘Jordi Vendrell’ d’aquest blog.\nPenso, de nit, que el primer quart amb les presentacions podria haver-hi preguntes del tipus: Què duus al cap avui? Com ho veus, tot plegat? Alguna cosa en especial t’ha cridat l’atenció? En tens alguna per dir? Amb preguntetes així, i similars, en podria sortir, probablement, un munt de temes que a continuació es tractarien. Després del butlletí, si fos en directe.\nTambé se m’ha acudit que, si hi ha problemes contractuals, al llibre hi podria posar allò de “tota semblança amb qualsevol realitat, encara que no ho sembli, és fantasia il·lusòria i imaginativa del lector”. La vida!\nVacances fins al vint-i-nou d’agost. No hi penso, només em sorprèn l’èxit de la convocatòria.\nParanoia nocturna, nervis, abans de l’entrevista de demà amb el cap de Programes. Veig clar que la cosa és un gol i que puc collar. Decideixo anar-lo a veure sense complexos, fent valer el que val el tinglado. Aquest fet em tranquil·litza i m’adormo com un nen orfídic.\nDimarts veig el cap i quedem per al cap d’una estoneta. Abans veig el Lorés al seu despatx, que acaba de fer l’article de La Vanguardia –és dimarts– i parlem un moment de com ho podem muntar reafirmant-nos en allò dit a Vilanova. Mirem de localitzar el Dalmau, però no contesta. Quedem que li trucaré a la tarda per explicar-li com ha anat i per fer-li una entrevista per a l’Avui. També ara veig que m’he descuidat el Solé Barberà però sempre hi haurà temps.\nVeig el Cuní, i la primera sorpresa: és molt cordial. Es va empassant –sembla– totes les peticions que li faig; és a dir, contracte especial per al Lorés, la Xulita, gravació, etc. Demana contínuament la llista. Li dono al final i, suposo, al·lucina. Només coneix els forts. Es queda parat i –sembla– satisfet. La llista que li dono fa així:\nAVEL·LÍ ARTÍS “TÍSNER”\nJOSEP MARIA TRESSERRAS\nS’apunta les peticions, que no reivindicacions, i quedem per demà a les dotze, que li donaré un paper amb la definició de L’orquestra, i ell em dirà el què de les qüestions pendents. Ens acomiadem cordialment.\nVeig que va a dinar amb papers amb el Daroca.\nTambé abordo el Comes i quedem per demà. Parlarem de la cosa dels contractes. De moment, la cosa sembla que pinta prou bé. El Cuní m’ha recordat que el programa de l’Arribas Castro per la tele es deia ‘La orquesta’. No em fa res, ans al contrari, coneguda la meva total admiració pel Don Pollo. Més aviat m’agrada la coincidència, que fins ara no se m’havia acudit.\nEn arribar a casa, tinc trucades del Domingo i del Miras. El Cuní insisteix, com qui no diu res, que amb el nou programa me la jugo. També em demana un paper de poques ratlles per fer-lo servir a la publicitat i que expliqui el programa. Tard, a la nit, li faig això:\nL’ORQUESTRA és un conjunt de tastaolletes xerraires de diferents veus i interessos, necessari per a executar una tertúlia radiofònica especialment dedicada a enRAOnar alegrement i curiosa de tot allò que ens faci el pes o ens grati el cap.\nDiuen els savis que la comunicació és com una orquestra sense director i sense partitura. L’ORQUESTRA refilarà amb poca direcció i molta més partitura. L’actualitat.\nHi haurà xerraires de plantilla i convidats que vindran a fer algun “solo”. La varietat de partitures, cordes, i cadències serà màxima. L’ORQUESTRA té la intenció d’esdevenir mirall del país enRAOnant de tot i des de tots els punts de vista. El país és variat, múltiple i plural. L’ORQUESTRA també refilarà per ser-ho. O, si més no, acostar-s’hi.\nResumint, L’ORQUESTRA serà un programa de ràdio en format de tertúlia on es procurara enRAOnar pel simple gust de fer-ho. Esperem que L’ORQUESTRA soni prou bé perquè sigui escoltada només pel simple gust d’escoltar. Tocarem tot allò que ens sembli d’interès, canviant de solistes i de repertori contínuament. Per recobrar la música de la conversa tranquil·la i plaent.\nImatge: De Manuel Nägeli a l’Unsplash.\nAlbert Boadella, Antoni Dalmau, Arribas Castro, Avui, Bel Bes, Carles Santos, Comes, Cristina Dachs, Domingo, Don Pollo, Enric Marín, Enric Matarrodona, Jaume Lorés, Jordi Daroca, Josep Cuní, Josep Maria Blasi, Josep Maria Tresserras, L'orquestra, La Vanguardia, Miras, Modest Prats, Nurith Levy, Ramon Montanyà, Ramon Trias Fargas, Roser Comellas, Sebastià Serrano, Solé Barberà, Tísner, Vicent Partal, Vilanova, Xulita Sala