Presentació de la PTP de Lleida | Promoció del Transport Públic\nEl dimecres 27 de juny de 2007 es presenta en societat la secció territorial de Lleida de l’Associació per a la Promoció del Transport Públic (PTP).\nLa PTP és una associació catalana no governamental que des de 1993 promou un model de mobilitat més sostenible que l’actual, basat en el vehicle privat amb uns greus efectes sobre la salut, el medi ambient, l’economia i la igualtat d’oportunitats.\nLa PTP promou els valors socials i ambientals de l’ecomobilitat, divulgant els avantatges del transport públic entre la ciutadania i exigint autèntiques polítiques de prioritat pel transport públic, una protecció adequada de vianants i ciclistes, i un ús més racional del vehicle privat (carpooling, carsharing, etcètera.)\nLa PTP de Lleida es crea en resposta a la inquietud manifesta de ciutadans i ciutadanes que, a títol particular, decideixen treballar pel foment de la mobilitat sostenible dins de l’àmbit metropolità de Lleida i comarques.\nPropostes de mobilitat per a Lleida i comarques\nAquest document presenta un conjunt de propostes repartides en nou línies d’actuació amb l’objectiu d’assolir un model de mobilitat més democràtic, econòmic i sostenible ambientalment, basat un transport públic més eficient que estigui a l’alçada de les necessitats de les lleidatanes i lleidatans. Per fer-ho ens emparem en un dels principis inspiradors de la Llei de Mobilitat aprovada pel Parlament de Catalunya el 2003: “el dret dels ciutadans a l’accessibilitat en unes condicions de mobilitat adequades i segures i amb el mínim impacte ambiental possible.”\n1. Participació ciutadana: garantia de salut democràtica\n2. Implantació d’una xarxa de trens de Rodalia a Lleida\n3. Pla estratègic per a l’autobús urbà de Lleida\n4. Millora de la qualitat de l’autobús interurbà\n5. Revisió de la política d’aparcaments\n6. Ús racional del vehicle privat\n7. Protecció dels vianants a la ciutat de Lleida\n8. Pla Director de la Bicicleta\n9. Integració tarifària\n1.1. Amb ferma voluntat constructiva, la PTP de Lleida reivindica formar part de la comissió consultiva de la recent creació del Consorci del Transport Públic a l’Àrea de Lleida, a l’empara de la resolució PTO 2552/2005 de 6 de setembre, DOGC 4469, del 14.9.2005 pàg. 28056, la qual regula en l’article 11.2 qui conforma la comissió consultiva on diu apart d’altres “…d’associacions o col·lectius d’especial rellevància…”; a fi i efecte que, com a membres d’una entitat que promou i defensa l’ús i la millora del transport públic i puguem dir la nostra, en tant que persones usuàries.\n1.2. Amb l’objectiu de col·laborar per un model de mobilitat més sostenible, d’informar de les deficiències detectades i de proposar les millores necessàries, sol·licitarem reunions amb el Consorci del Transport públic de Lleida i l’Autoritat Territorial de Mobilitat (ATM) de Lleida.\n1.3. Amb el mateix objectiu anterior, sol·licitarem reunions periòdiques amb el responsable polític municipal del transport urbà de Lleida.\n1.4. Difondrem els valors socials i ambientals del transport públic, els vianants, la bicicleta i l’ús racional del vehicle privat entre el veïnat i els mitjans de comunicació, fent-nos ressò de les propostes per a millorar la mobilitat a Lleida.\n1.5. Promourem l’associacionisme dins la PTP per afavorir la conscienciació ciutadana sobre el problema de mobilitat, recollir les queixes i propostes dels ciutadans, especialment les procedents del servei de transport públic.\n2. Implantació d’una xarxa de trens de Rodalies a Lleida\n2.1. El ferrocarril és el mitjà de transport públic que menys consumeix i més capacitat dóna emprant menys espai. L’àmbit de Lleida té el privilegi de disposar d’una potent xarxa ferroviària que comunica la capital del Segrià amb els municipis més poblats del seu voltat a escala comarcal, però no està gens aprofitada. La recent desviació dels trens de llarg recorregut per la via de l’AVE permet l’establiment d’un nucli de Rodalies que serveixi amb un tren per hora i sentit els corredors comarcals més importants de Lleida:\nLleida – Cervera de Segarra\nLleida – Balaguer\nLleida – l’Espluga de Francolí – Montblanc\n(*) estudiar el perllongament d’una de les línies fins a Almacelles i Monsó\n2.2. La PTP demanarà al Govern de la Generalitat les negociacions immediates per a posar en marxa aquestes tres línies de Rodalies, ja sigui a través de dels FGC o de conveni amb Renfe, en virtut de l’article 69 de l’Estatut d’Autonomia de Catalunya.\n2.3. Millora de la funcionalitat i permeabilitat de l’Estació de Lleida-Pirineus: arranjament de la rampa mecànica que dóna accés a les vies 4 i 5 (que porta anys sense servei), obrir l’accés de vianants subterrani que comunica directament amb el barri de Pardinyes, aparcaments segurs per a bicicletes…\n2.4. Adequar el servei ferroviari a les necessitats de les persones amb mobilitat reduïda, usuaris de la bicicleta o portadors de cotxets, tant en trens com en estacions. Actualment la distribució interna dels trens i l’accés a estacions en dificulten l’ús.\n2.5. Millora de la informació dels serveis, especialment a estacions i baixadors. Senyalitzar convenientment les correspondències amb altres línies ferroviàries o d’autobús, indicar l’accés a les estacions en els cascs urbans, etcètera…\n3.1. Cal avançar en l’elaboració d’un Pla Estratègic del Transport Públic Urbà que millori el servei i la imatge pública d’aquest mitjà de transport públic i desenvolupi el seu important potencial. Una bona xarxa d’autobús pot esdevenir l’alternativa més eficaç per a desplaçar-se per Lleida si se’l protegeix per sobre del vehicle privat. Però l’increment d’autobusos dut a terme per l’Ajuntament no és una resposta eficient si únicament serveix per a mantenir unes freqüències de pas cada vegada més afectades per la creixent congestió de vehicles privats.\n3.2. Es fa necessària una reorganització de les línies amb l’objectiu d’optimitzar els autobusos existents i evitar intervals de pas irregulars que concentrin l’oferta i generin grans esperes. La creació d’una xarxa amb una línia circular al centre i la seva interconnexió amb les línies radials permetria disminuir l’interval de pas i afavorir els transbordaments entre les línies, reduint el temps final d’un desplaçament en transport públic entre qualsevol punt.\n3.3. Autorització per a poder pujar les bicis al bus urbà en hores vall a l’espai que hi ha per a persones amb discapacitats o cotxets per a infants, mitjançant un reglament clar i operatiu.\n3.4. Protecció efectiva de les parades de l’autobús. Començant per la instal·lació de les sis plataformes compromeses per l’Ajuntament arran del Pacte Social per a la Ciutadania. Les plataformes als punts de parada s’han d’estendre per a blindar l’accés a l’autobús de l’estacionament il·legal i per assegurar l’accessibilitat dels usuaris, especialment les persones amb mobilitat reduïda.\n3.5. Senyalització i protecció física del carril bus, especialment per al recorregut de la línia interior, ja que aquesta incrementaria la seva importància amb la reorganització plantejada del servei. Es pot estudiar la comptabilització del carril bus amb la bici, mitjançant una amplada de 4 metres en les zones que tècnicament sigui viable, per exemple: l’accés al pont de la Universitat, Prat de la Riba, Rambla d’ Aragó.\n3.6. Augment de la vigilància del carril o parada de bus per part de la policia local per a evitar i si s’escau sancionar, a aquelles infraccions dels conductors que no respecten l’única mobilitat que no exclou cap usuari: el transport públic.\n4. Millora de la qualitat de l’autobús interurbà, en alguns casos amb estàndards sota mínims\n4.1. Assegurar l’existència d’un punt de venda de bitllets i d’informació adequat a l’estació d’autobusos que abasti tots els operadors, junts o per separat.\n4.2. Homogeneïtzar i simplificar els criteris per a transportar les bicicletes en l’autocar, facilitant la combinació d’aquests mitjans d’ecomobilitat i evitant restriccions tan absurdes com l’obligació de desmuntar la roda del davant i embalar-la.\n4.3. Assegurar una tarificació homogènia a les taquilles de l’estació i a bord de l’autocar, especialment en descomptes per família nombrosa, etcètera.\n4.4. Coordinació de les diferents concessions, ja siguin autonòmiques o estatals, per tal d’evitar intervals de pas massa seguits precedits de llargues esperes, per exemple, passar de circulacions cada deu minuts a cada tres hores.\n4.5. Assolir un nivell mínim d’higiene i comoditat que avui no s’ofereix en alguns serveis. Les males olors i l’absència de recolzacaps, són alguns exemples de situacions de precarietat intolerables per als usuaris del transport públic.\n4.6. Unificar i integrar els sistemes d’informació dels autobusos interurbans, permetent interpretar l’autèntic abast d’aquest transport públic: mapes de totes les línies – amb indiferència de l’operador -, guies, noms de parada unificats, codi de línies integrats, etcètera.\n4.7. Millora de l’accessibilitat al servei interurbà. Demanarem que la línia que efectua el recorregut Lleida – Barcelona (Alsina Graells) efectuï una o dues parades en arribar Lleida com es fa a Barcelona. Es proposen els punts de parada a l’alçada d’Agustí Mestre i/o de Doctora Castells.\n5.1. Vincular la creació de nous aparcaments soterrats al centre de la ciutat per recuperar espai per a la mobilitat sostenible. Nombrosos estudis de mobilitat i l’experiència de qualsevol gran o mitjana ciutat del món confirma els adversos resultats que per a la mobilitat sostenible té la política d’aparcaments de rotació* al centre urbà. Aquest tipus d’aparcaments es mostren com l’estímul més efectiu per incrementar el trànsit, congestió i contaminació dels cascs urbans. Aquest trànsit induït pels aparcaments de rotació encara fa més difícil la circulació còmoda de l’alternativa al vehicle privat: l’autobús. Qualsevol ciutat que vulgui pacificar el seu trànsit intern aposta per promocionar el transport públic i una política restrictiva d’aparcament: construcció d’aparcaments exclusius per a residents i una limitada zona blava o verda en superfície.\n5.2. Els aparcaments de rotació han de relacionar-se amb el transport públic i fora del centre. Coneguts com a Park & Ride, aquests espais faciliten l’aparcament prop d’estacions del transport públic, per a fer servir l’autobús o tren en l’accés al centre urbà, evitant congestió, contaminació i reduint els temps de viatge si es compta amb transport públic protegit. Els Park & Ride s’han d’ubicar tant als accessos de Lleida com a les estacions ferroviàries de Rodalies de Lleida (Cervera, Balaguer, etcètera…)\nAparcament de rotació*: Aparcament de curta durada no destinat exclusivament a residents.\n6. Ús més eficient del vehicle privat\n6.1. Demanem a l’ajuntament de Lleida el compliment de la creació d’una web municipal que ajudi a difondre l’opció del cotxe compartit tal i com es desprèn del compromís escrit dins el Pacte Social per a la Ciutadania.\n6.2. Demanarem polítiques fiscals incentivadores de l’ús eficient del vehicle privat, penalitzant l’ús de vehicles buits i ineficients (per exemple, els 4×4) i premiant l’ús del cotxe compartit i dels models energèticament més eficients. Aquests incentius poden regular-se a través de l’impost de circulació i les tarifes dels aparcaments públics, àrea blava inclosa.\n7.1. El vianant és una peça fonamental en qualsevol forma de mobilitat. Tant els ciclistes, com els usuaris del vehicle privat o transport públic, són vianants en algun moment del dia. És per això que, en primera instància, la ciutat ha d’estar correctament definida per a les necessitats dels vianants.\n7.2. Cal prestar atenció a la il·luminació correcta de les voreres, amb tanta o més intensitat que a les calçades, especialment a passos de vianants com els de l’Av. Onze de Setembre, Av. Del Segre. La il·luminació és un element de seguretat bàsic per a la seguretat vial i la integritat personal. A diferència de cotxes i motos, que circulen per amplies calçades il·luminades, els vianants no tenim fars propis.\n7.3. Revisar la correcta accessibilitat transversal dels carrers atenent la seva dimensió urbana. La manca de passos de vianants en zones com l’Av. de l’Alcalde Rovira Roure amb Av. Germanies, provoca situacions de risc per als vianants, especialment agreujades per una gran afluència de vianants degut a la proximitat de l’hospital universitari Arnau de Vilanova.\n7.4. Incrementar els dispositius de control de velocitat en aquells punts on hi hagi risc per als vianants, tot i la presència d’una senyalització correcta o semàfors. Són un exemple d’aplicació la zona de Balàfia, el carrer Corregidor Escofet o l’Av. Torre Vicenç.\n7.5. Elaborar un pla pilot de zones 30 i de prioritat invertida (20 km/h). Molts carrers que no pertanyen a la xarxa bàsica no tenen un disseny coherent amb la seva funció residencial i doni preferència als itineraris de vianants i ciclistes. Les tècniques més habituals són la prioritat invertida (una calçada compartida per vianants i vehicles a 20 km/h, sense voreres) i les zones 30. Es proposa elaborar aquest pla pilot a la zona que envolta la Plaça de Cappont que inclou el carrer de Sant Joan de Mata, del Riu Cinca i part dels carrers Bruc i Trinitaris, i la zona veïna a l’estació de tren Rambla Ferran i Av. Segre. Dins del Pla de l’Estació.\n8.1. Reivindiquem l’aprovació i posada en funcionament, per part de l’ajuntament de Lleida del Pla director de la bicicleta, el qual ha estat elaborat amb la participació de l’agenda 21, dins el marc del compromís per una mobilitat sostenible i segura i la regidoria de medi ambient i sostenibilitat de la Paeria.\n8.2. Proposem la implantació d’un sistema de bicicletes públiques seguint l’exemple del Bicing, a Barcelona. La capital catalana ha impulsat un sistema d’estacions de bicicletes que ha disparat l’ús d’aquest mode de transport en els desplaçaments urbans quotidians a Barcelona, amb més de 50.000 abonats en tres mesos, i 15.000 desplaçaments diaris. El sistema s’ha finançat amb els recursos fiscals procedents del vehicle privat i ha permès un canvi important en els desplaçaments. L’orografia de Lleida facilitaria la implantació d’aquest sistema.\n8.3. Pàrquing de bicis segur (ex.: Biciberg) a punt claus de la ciutat.\nA/ Estació tren, B/ Estació BUS, C/ UDL-Cine Laurent, D/ UDL-Rambla Aragó, E/ Pl. Ricard Viñes, F/ Hospital Santa Maria, G/ Hospital Arnau, H/ Auditori, I/ Pl. Castella, J/ Barris Nord.\n8.4. La dotació de bicicletes per als guardes urbans de barri no només incrementa la seva eficàcia sinó que genera un doble efecte potenciador de la bicicleta: fa més sensible la policia envers els problemes dels ciclistes urbans i genera un exemple per a la ciutadania.\n8.5. Xarxa Bici Rodalies. Afavorir el transport en bicicleta amb l’entorn més proper de la nostra ciutat, partides municipals i municipis circumdants, amb una xarxa asfaltada i senyalitzada diferenciada : Ex. Partida de Butsènit, Torres de Sanuy, Alpicat, Rosselló, Torrefarrera, Alcoletge, Corbins, Albatàrrec, etc.\n9.1. La integració tarifària s’ha mostrat com el més gran revulsiu de l’ús del transport públic a la regió metropolitana de Barcelona. La integració tarifària dóna un efecte multiplicador a aquelles xarxes que anteriorment tenien un abast més limitat per la barrera del preu.\n9.2. Lleida ha d’avançar en un model d’integració tarifària que inclogui autobús urbà, interurbà i trens de Rodalies, ja siguin de Renfe o dels FGC, seguint el model de la Regió Metropolitana de Barcelona.\n9.3. Una àmplia gamma de títols de transport permetrà ajustar-se a les diferents necessitats dels usuaris del transport públic. La varietat de títols integrats (10 viatges, abonaments mensuals, trimestrals, reduïts per a estudiants, treballadors, tercera edat…) ajudarà a captar més usuaris quotidians pel transport públic i beneficiar-los econòmicament pel seu ús reiterat.\nAnteriorPublicació anterior:El Carsharing a Barcelona: balanç de dos anys de serveiSegüentPublicació següent:Canal 33: Rodalies, el desastre permanent. Programa Àgora.


Llengua minoritzadora | Otras lenguas extranjeras | Xuletas, chuletas para exámenes, apuntes y trabajos\nEscrito el 6 de Marzo de 2020 en catalán con un tamaño de 11,75 KB\nEl concepte es refereix a quan en alguns àmbits s’utilitza una llengua\nA i en altres àmbits informals una llengua B. Aquest concepte apareix l’any 1959 amb Charles Ferguson, però aquest no el defineix de la manera que actualment, ell parla de diglòssia en les variants d’una mateixa llengua.\nJohn Gumperz: distribució funcional de dues llengües diferents per àmbits diferents. Va observar la realitat sociolingüística a la societat alta i baixa de l’Índia, allà troba que hi ha una distribució funcional.\nJoshua Fishman (1971): dos concepcions de la diglòssia.\nQuan parlava de diglòssia, parlava de bilingüisme social.\nBilingüisme social = diglòssia. Bilingüisme = Bilingüisme individual.\n1971. La diglòssia és la distribució funcional de dues llengües per àmbits diferents\nCharles Ferguson es basà en 9 aspectes:\nvariant estàndard usada en àmbits formals. Variant col·loquial usada en informals.\nPRESTIGI: variant estàndard tindrà més prestigi i s’utilitzarà en àmbits formals.\nHERÈNCIA LITERÀRIA: per la literatura s’utilitza la variant estàndard, la formal.\nADQUISICIÓ: variant estàndard l’adquirim a través de l’ensenyament. La col·loquial, espontàniament.\nESTANDARDITZACIÓ: variant estàndard s’ha estandarditzat perquè és la formal.\nESTABILITAT: s’ha comprovat que no hi ha una estabilitat entre les dues llengües, encara que Ferguson ho pensava.\nGRAMÀTICA: la variant col·loquial té una gramàtica més simple.\nLÈXIC: la variant col·loquial té un lèxic més senzill.\nFONOLOGIA: el sistema fonològic de la variant col·loquial és més simple, es construeix a través de la fonologia de la variant estàndard.\nCOMBINACIÓ POSSIBLE DE LA DIGLÒSSIA I EL BILINGÜISME\nParaguay. Un 90% de la població coneix el Castellà i el Guaraní (és bilingüe), però també hi ha diglòssia: el castellà és llengua A (àmbits formals) i el Guaraní llengua B (informals).\nQuan aprenem un segon idioma, serem bilingües però no diglòssics.\nÈpoca dels trsars, les elits de Rússia parlaven francès i el poble parlava rus. Per tant, l’àmbit formal seria en francès i l’informal en rus. S’utilitzaven intèrprets, per tant, no hi havia bilingüisme, ja que ni les elits ni el poble parlaven més que la seva.\nPetites comunitats lingüístiques molt aïllades (tribus).\nLLENGÜES MINORITÀRIES I MINORITZADES\nLLENGÜES MINORITÀRIES: RELATIVITAT DEL CONCEPTE → Difícil establir un nombre, però llengües amb pocs parlants.\nLLENGÜES MINORITZADES: la llengua L1, llengua que té pocs àmbits d’ús.\nJUDICIS / PREJUDICIS\nJUDICIS (opinions - sentencies)\nDe fet (en Josep du ulleres)\nDe valor (en Josep du ulleres lletges)\nPREJUDICIS → Un judici de valor aplicat a la llengua. Ve donat per:\nEgocentrisme: jo en el centro de tot\nEtnocentrisme: el meu grup en el centre de tot\nLLEIALTAT LINGÜÍSTICA: el parlant és conscient de parlar una llengua determinada, sa identifica com a parlant d’aquesta llengua, i exerceix amb tota naturalitat, dins el seu territori lingüístic, els seus drets lingüístics. Té una actitud neutre davant la llengua. Aquesta actitud pot sobreposar-se o infravalorar.\nSi sobreposem la actitud → XOVISME = persona que considera la seva llengua com a més important, més apta per la cultura, en definitiva la superior.\nSi infravalorem la actitud → AUTOODI = persona que considera la seva llengua com a la pitjor, com a llengua que no té cap sortida.\nApunts llengües del mon Sociolingüística de la llengua catalana Diferencia entre llengua i parla Les llengües del mon


i la Torre de l’Espanyol | enciclopèdia.cat\nEl municipi de la Torre de l’Espanyol, de 27,9 km 2 , és situat a la part septentrional de la comarca, a l’esquerra de l’Ebre i aigua amunt del pas de l’Ase. A llevant limita amb els termes de Cabassers (NE), la Figuera i el Molar (SE), tots tres de la comarca del Priorat. Al S el termenal separa el municipi del de Garcia i a ponent i tramuntana hi ha la divisòria amb Vinebre.\nA la part més occidental el terreny és planer, però la resta, especialment al SE, és força accidentada pels vessants septentrionals de la serra del Tormo (523 m), la carena de la qual fa de divisòria amb el municipi de Garcia. A la part de tramuntana (i del NW) el terme és accidentat per la serra del Rovelló (464 m), que va davallant en alçada conforme s’acosta a l’Ebre (tossal de Canta-ranes, 238 m). El municipi és drenat per la vall del riu de la Torre, tributària de l’Ebre, que rep diversos barrancs i rierols: la vall de Prats, el bar\nranc dels Canals, el dels Tossals, el dels Colls, per l’esquerra, i el de les Guinardes i el de Piró per la dreta. Algunes partides del municipi són la de la Cova Foradada, la Roureda i la d’Aranit.\nEl poble de la Torre de l’Espanyol és l’únic nucli de població agrupada del municipi. El terme és travessat de NE a SW per una carretera local que mena a Vinebre, on enllaça amb la C-12 que ve d’Amposta seguint el traçat de l’Ebre i es dirigeix a terres lleidatanes. A l’extrem de llevant del terme la carretera de la Torre de l’Espanyol es bifurca, a l’altura del coll de la Torre, en altres car\nreteres vers els pobles prioratins.\nEl fogatjament de 1358 a la població (torredans) registrà 11 focs, pertanyents en aquell moment a la comanda hospitalera d’Ascó i el de 1378 en comptabilitzà només 8. El 1718 hi havia 253 h, que al llarg d’aquest segle i del següent augmentaren progressivament. El 1787 hi havia 375 h, que el 1860 havien augmentat fins a 1 248. El màxim demogràfic s’assolí el 1900 amb 1 527 h. A partir d’aleshores la població començà a patir una tendència decreixent que ha provocat l’envelliment progressiu de la població. El 1936 hi havia 1 269 h, 948 el 1950, 876 el 1970, 856 el 1981, 727 el 1991 i 665 el 1999. El 2005, però, el municipi experimentà un creixement demogràfic (740 h).\nTot i que el percentatge de dedicació exclusiva a la terra disminuí de manera notable sobretot a partir de la dècada de 1990, la Torre de l’Espa\nnyol és encara un municipi amb forta base agrària. Aquesta disminució cal atribuïr-la a l’auge de la indústria, primer, i més recentment dels serveis, principal sector d’ocupació del terme.\nEl poble de la Torre de l’Espanyol (164 m d’altitud) és a l’esquerra del riu de la Torre, allargassat a migdia de la carretera de Vinebre i esglaonat als vessants septentrionals de la serra del Tormo. Els carrers són estrets i costeruts i hi ha molts edificis datats el darrer terç del segle XVIII. Moltes de les cases són usades com a segona residència. L’església parroquial, dedicada a sant Jaume, fou acabada el 1787 i és de tradició bar\nroca, amb façana acabada en un frontó ondulat i portal emmarcat per columnes i una fornícula al capdamunt.\nEl 1175 el rei Alfons el Cast donà a Espanyol de Prades i als seus la torre d’Albozalag, aleshores del terme del castell d’Ascó però a l’esquerra de l’Ebre. Aquesta donació és l’origen de la població actual. La torre era habitada encara per sarraïns, que conreaven les terres annexes, els quals passaren a dependre del cavaller de Prades. El 1358 pertanyia a la comanda hospitalera d’Ascó. Anteriorment havia estat dels templers. El 1763 la Tor\nre de l’Espanyol encara pertanyia a la comanda d’Ascó i ho fou fins a l’exclaustració. També fins aleshores la cartoixa d’Escaladei hi posseí una heretat a la partida de la Boneta. Formà part del cor\nregiment de Tarragona. En la Guerra Civil de 1936-39 hi hagué una comunitat agrícola.


Empleo Público Puestos reservados Comunidad Valenciana\nRESOLUCIÓN de 14 de octubre de 2013, de la Consellería de Presidencia y Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua, por la que se aprueba en ejecución de sentencia, clasificar el puesto de tesorería del Ayuntamiento de Vinaròs como reservado a funcionarios con habilitación de carácter estatal pertenecientes a la subescala de intervención-tesorería (DOCV 28/10/2013). Ver aquí\nRESOLUCIÓN de 29 de julio de 2013, de la Consellería de Presidencia y Agricultura, Pesca, Alimentación y Agua, por la que se aprueba la creación, clasificación y exención de la obligación de mantener el puesto de secretaría de la Mancomunitat Intermunicipal Vall del Pop (DOCV 5/8/2013). Ver aquí\nActualizado ( Miércoles, 30 de Octubre de 2013 08:37 )


Monleón assoleix un altre triomf a la Ruta de la Seda - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nMonleón assoleix un altre triomf a la Ruta de la Seda\nredacció | igualada 05.09.2015 | 00:00\nEl pilot igualadí Armand Monleón va aconseguir ahir la seva quarta victòria d'etapa en el Ral·li de la Seda, que es disputa aquests dies a la Xina, i ja té gairebé 25 minuts de diferència respecte del segon classificat. Monleón, que només ha deixat de vèncer en una de les cinc especials disputades, va guanyar l'etapa amb principi i final a Alax Youqui, amb 201,79 quilòmetres cronometrats.\nD'aquesta manera, el corredor del Moto Club Igualada ja té 24 minuts i 36 segons de diferència respecte del segon classificat, el seu company d'equip a KTM, el xinès Su Wen Min, en una prova que li ha de servir d'entrenament de cara al seu debut al Dakar.\nMonleón va explicar, en acabat, que "ha estat una etapa positiva. Rodàvem junts amb Su, i en una nota complicada de navegació hem estat gairebé un minut buscant la pista. L'he trobada i m'he allunyat d'ell, moment que he aprofitat per distanciar-me'n. Els últims 30 km han estat a través d'enormes dunes". Avui es disputa la setena etapa de la prova, amb inici i final al mateix lloc, amb 237 quilòmetres cronometrats.


Psicòleg Mallorca - Psicologia jurídica Mallorca\nPertànyer al torn d’ofici de psicòlegs als diferents partits judicials de Mallorca així com la pràctica privada permet al psicòleg assessorar al Jutge/essa, al Ministeri Fiscal o a les parts en els processos de separació i divorci en les mesures a adoptar respecte als fills, així com respecte a altres situacions. Així com en processos del dret civil, penal i laboral en que cal avaluar les seqüeles i danys psicològics que un accident o entorn laboral port haver ocassionat en una persona, així com considerar la possible incapacitació d’una persona, la pericia forense del psicòleg ofereix un servei professional.\nIntervenció en Violència de Gènere\nDes d’aquest centre de psicologia, tant desde programes del COPIB (Oficina d’Atenció de Victimes del Delicte i Grup d’Intervenció en Catastròfes i Emergències), desde la consulta privada i per derivació la Mutua d’Accidents de Treball (MC Mutual),s’ofereix atenció psicológica a víctimes de violència de gènere.\nTambé donam resposta a les sentències executòries dictades pels jutjats de lo penal fixades a aquelles persones condemnades per un delicte relacionat amb la violència de gènere i que hagin de seguir un programa d’assistència psicològica per l’erradicació de la violència domèstica.\nGuia de Bones Pràctiques en l\_'Elaboració d\_'Informes Pericials


La lluita ancestral dels kurds per sobreviure - Regió7\nL'editorial manresana Tigre de Paper tracta en un dels seus assajos l'evolució d'un poble de plena actualitat pel conflicte armat de Síria\n10·08·15 | 10:43\nJordi Vàzquez, autor del llibre de la firma manresana Tigre de Paper. Abel Gallardo\na descobrir els kurds d'adolescent. El barceloní Jordi Vàzquez fullejava un llibre sobre les nacions sense estat i es va topar amb les fotografies d'uns guerrillers amb turbants sobre uns cavalls que li van cridar l'atenció i el van fascinar, com totes les bones històries d'aventures que deixen bocabadats els nois que encara no han entrat de ple en la joventut. Aquella història, però, era real i el va anar atrapant de mica en mica perquè al darrera s'hi amagava el patiment històric i l'esperit combatiu perpetu d'un poble i d'un territori, el Kurdistan. Des de la distància, a Catalunya, Jordi Vàzquez ajuda la causa Kurda tot difonent els seus anhels i les seves reivindicacions. El resultat és el llibre Kurdistan, el poble del sol, que va editar la firma manresana Tigre de Paper, que engrandeix l'esperit combatiu que caracteritza l'editorial, coneguda per treure llibres amb un punt de vista crítica del món.\nEls kurds sempre han trobat el seu paper en els mil i un conflictes de l'Orient Mitjà. En alguns moments, represaliats o oblidats per Occident i en altres èpoques «amics a ultrança de la llibertat» -depenent dels interessos de les grans potències mundials- els kurds tornen a estar de plena actualitat per la seva lluita contra l'Estat Islàmic i els recents atacs de l'exèrcit de Turquia contra posicions kurdes. Kurdistan, el poble del sol és un assaig de la història política d'un poble que porta segles resistint i sobrevivint enmig de grans civilitzacions. «Des de l'any 600 abans de Crist hi ha els perses; des del 600 després de Crist, els àrabs; i els turcs apareixen a l'any 1.200. Són tres poders que xoquen just en el punt on viuen els kurds. Estan enmig de tres bèsties», destaca l'autor del llibre. Una situació que es complica quan després de l'esfondrament de l'Imperi Otomà, un cop el món hagués assistit estupefacte al cataclisme de la I Guerra Mundial, els britànics van dissenyar el mapa de l'Orient Mitjà oblidant-se dels kurds, que es queden sense estat i es troben atrapats a les fronteres de Turquia, Iran i els estats artificials de Síria i Iraq.\nVàzquez no ha parat de viatjar per descobrir els kurds i aprendre cada cop més de la seva lluita històrica. Volia saber com aquesta comunitat humana, amb tradicions tan arrelades, ha conservat la seva identitat al llarg dels segles. «El que he après, i es fa palès en el llibre, és que, malauradament, sense una resistència armada hagués estat impossible que sobrevisquessin. Per altra banda, també ha estat bàsic tenir unes conviccions profundes per no desaparèixer i, finalment, no aferrar-se en dogmatismes. En aquest darrer punt vull destacar que els kurds no són dogmàtics i evolucionen. El PKK, per exemple, van abandonar el marxisme. En general, els kurds creuen en la diplomàcia per buscar suports», afegeix Vàzquez.\n«Els kurds estan vivint la millor situació dels darrers dos segles. Han aconseguit més diputats que mai al parlament de Turquia i a Iraq ara gaudeixen d´una entitat autònoma amb molta força amb un parlament propi», indica. No vol oblidar que als anys 80 a Turquia estava prohibit autoanomenar-se kurd i que el conflicte dins les fronteres turques va deixar 40.000 morts i 8.000 presos polítics. A l´Iraq de Saddam Hussein l´operació al-Anfal va eliminar entre 50.000 i 182.000 kurds.\nL´autor del llibre no és historiador ni té una formació en geopolítica. «Sóc comptable, però és que tot és economia i números. Un polític sense una bona base en matemàtiques i economia es perd moltes coses importants que passen al món», assegura. Vàzquez, però, sempre ha estat interessat per les lluites socials, les revoltes populars i pel destí de les nacions, sobretot la de Catalunya. De fet, és el segon llibre que escriu. L´anterior portava per títol El moviment nacional escocès.\nEl pròleg del llibre ha anat a càrrec del destacat dirigent de la CUP Quim Arrufat, un defensor de la causa kurda. L´autor del llibre a més és membre fundador de Kurdiscat, una entitat catalana que difon els objectius de la lluita kurda. I té una teoria: «si totes les nacions del món tinguessin el seu espai, potser s´acabarien les guerres».


RT @andreu_gonzalez: En un parc aquàtic de Catalunya. —No pases todavía. El nen segueix cap al tobogan. —Stop. El nen avança. —A ver, niño.… 8 hours ago\nRT @patmimo: Acabo de ver esto (es de @zadigetvoltaire) y no me he puesto a romperla porque no podría pagarla después. ¿Qué mierda de texto… 1 day ago\nRT @BetonaComin: Molt bona entrevista a @quimforn, cal llegir-la! #17A "Quan mires enrere i recordes els quatre mesos que hem passat a Sot… 1 day ago\nRT @VilaWeb: Cent hores perseguint Younes: un reportatge d’investigació de VilaWeb sobre el 17-A vilaweb.cat/noticies/cent-… 1 day ago\nRT @CatNordBCN: Cotlliure Catalunya Nord Països Catalans.TV3 ara,a les notícies esmentant l’accident degut a1 canvi de trajectoria als focs… 1 day ago


EL MET AL CINEMA: IL BARBIERE DI SIVIGLIA | IN FERNEM LAND\nAhir vaig decidir anar al MET del cinema, per assistir a la representació substituta de l’auto-censurada per el teatre novaiorquès que ens va deixar sense possiblement el títol més interessant de la temporada 2014/2015, The Death of Klinghoffer de John Adams que s’havia d’emetre el 15 de novembre, quelcom que m’hagués permès assistir ahir al concert que Natalie Dessay va fer ahir al Liceu cantant àries de Giulio Cesare, però vaig apostar per el MET al cinema i encara no sé si vaig fer bé o no, ja que la representació de Il barbiere di Siviglia dirigida per Michele Mariotti i en la part escènica per Bartlett Sher no em va satisfer gaire.\nLa impressió que me’n vaig endur cap a casa va ser la d’haver assistit a una representació d’allò que nosaltres coneixem com a segon repartiment, un bon segon repartiment, però en cap cas un equip vocal a l’alçada de les representacions estel·lars del MET que tant envegem i de les que sàviament promocionen mitjançant les excel·lents transmissions cinematogràfiques.\nEl que em va agradar més, malgrat el so nefast de la transmissió d’ahir, en gran part per culpa de la producció escènica que incloïa una passarel·la vodevilesca encerclant el fossant d’orquestra, va ser la generosa i energètica direcció musical del jove Michele Mariotti, que si bé no va fer sonar l’orquestra amb l’opulència que la caracteritza, si que li va donar la transparència i delicadesa rossiniana, així com el tremp i l’empenta, amb un finale primo per emmarcar i deixant que sempre el protagonisme fos de la veu, una tasca brillant i sacrificada, però amb resultats òptims. La carrera de Mariotti com a referent rossinià ha tornat a pujar un altre graó.\nPer a mi l’atractiu principal d’aquest cast era triple, a saber: l’Almaviva de Brownlee, la Rosina de l’emergent Isabel Leonard i el Figaro de Maltman, ja que difícilment el Bartolo de Maurizio Muraro em podia fer oblidar al recent referent vist i gaudit al Liceu de Carlos Chausson, i tampoc esperava gaire de Paata Burchuladze com a Basilio, després de bastants temporades sense saber res d’aquesta gran veu al servei d’un cantant més aviat groller.\nChristopher Maltman m’ha decebut. Con a actor és un excel·lent Figaro, ja que és divertit, jovial, trapella i seductor, però vocalment és pàl·lid i estilísticament el seu cant rossinià és aproximat, sense acabar d’excel·lir en el cant ornamentat. La seva esperada sortida va ser molt desigual i al llarg de la representació semblava que no trobava ni l’emissió justa, ni el color correcte. Tot i mantenir unes maneres sobre l’escenari molt convincents, vocalment no se’l notava tan còmode i en cap cas em va semblar que Rossini fos un repertori adequat.\nIsabel Leonard està tocada per la gràcia de la divinitat, Té molt encant i la càmera l’estima, llueix molt, no perquè sigui bonica, que això ajuda molt, sinó perquè transmet molt bé el que interpreta i canta, sap estar a l’escena i és disciplinada. La veu és magnífica, de registre ample i expressivitat molt musical. L’estil rossinià en canvi l’ha de perfeccionar. On em va agradar menys va ser justament en les dues àries, tant la cavatina de sortida, molt original i personal, cosa que agraeixo molt, com en la lliçó de cant. El problema per a mi rau en voler fer masses coses i oblidar que Rosina és una mezzosoprano i que no cal intentar “Didonatejat” per triomfar, ja que ella hauria de jugar amb les seves cartes, excel·lents perr cert, no pas amb les que no té. El seu cant no és vertiginós ni tampoc domina i controla del tot la veu per intentar fer coses que no li acaben de sortir del tot bé. En canvi em va agradar molt que la seva interpretació de “una voce poco fa” fos dramàticament molt personal i donés un sentit divers a la partitura sense trair-la, altra cosa són les capacitats tècniques per assolir-ho a la perfecció. La seva zona greu té moltes més possibilitats que la zona aguda, que sembla més limitada. En la lliçó de cant del segon acte va cantar un “Contro un cor” massa condicionat (és una suposició meva) per la visió del director d’escena, molt més atenta al gag escènic que al rigor musical ofins i tot a la bellesa del cant. On em va agradar més va ser en el duo del primer acte amb Figaro. Una Rosina que ha de millorar molts aspectes tècnics i d’estil, si vol ser mereixedora d’un primer cast del MET, avui per a mi no ho és.\nL’Almaviva de Lawrence Brownlee, és el millor de tot l’equip vocal. La tècnica és mestrívola, tenint un especial virtuosisme en el cant ornamentat, on el tenor nord-americà excel·leix a les cotes dels privilegiats. La tessitura és àmplia, i en contra del que acostuma a passar en els tenors “contraltinos”, que és on l’hauríem d’encasellar, té un bon registre greu, que sense ser de baritenor, fa que tot l’ample recorregut vocal de la seva part s’escolti homogeni i igualment intens, sense que el greus siguin una ombra o un intent mal emès de fer una nota inabastable, no és el seu cas. Ara bé Browlee té un parell de handicaps, el primer és l’escàs volum de la veu, que ahir quan cantava en els conjunts o al costat d’algun dels seus col·legues, perdia ràpidament presència i si això s’aprecia al cinema que no s’apreciarà al teatre. L’altre handicap és la manca de creació artística en el seu cant. Hi ha totes les notes, supera tots els esculls que Rossini va escriure, però no sembla que hi posi res de la seva part que faci que el seu cant sigui personal o distingit. Després de la impressionant demostració d’estil i tècnica de l’espectacular “Cessa di più resistere”, sense qualificar-lo de fred perquè no ho és, el seu cant em sembla mancat de l’elegància de Flórez o la genialitat de Blake, que amb una veu infinitament més lletja i desagradable que Browlee, aconseguia extasiar al públic, mentre que ell sembla que no s’atreveixi a provar de fer algunes coses que el distingeixin més enllà de ser l’alumne més aplicat de la classe. El seu físic no l’ajuda i les seves dots com a actor, encara menys, però escoltant a Browlee no hi ha dubte que la resta tenen molt a aprendre del seu art, potser ell hauria de fixar-se en altres coses, aparentment més senzilles, dels seus companys per fer que la seva exhibició acabés sent referencial. A millorar la dicció\nEl Bartolo de Maurizio Muraro em va fer patir, sobretot al final de “A un dottor della mia sorte“ on va passar per seriosos problemes d’emissió i tessitura. Fa bé el rol i té l’estil adotzenat del basso buffo, però hem vist molts cantants que el superen, perquè sembla que actualment o al menys ahir, el rol el superava a ell.\nNo és el cas de Paata Burchuladze, el baix georgià que per a ell el Don basilio hauria d’haver estat bufar i fer ampolles. AMb els anys ha guanyat ofici i treballa més alguns aspectes que quan era més jove i la impressionant veu de baix li obria totes les portes dels teatres més importants descuidava, però ahir va passar per moments complicats en els moments més esperats. “una flegma inoportuna” es va instal·lar en les cordes mentre cantava “La calumnia” i cada vegada que baixava a la seva zona més rotunda la veu feia preveure un accident, accident que va acabar passant i que no va impedir que fes un agut inesperat abans d’acabar l’ària, el problema curiosament eren els greus. Va ser molt aplaudit, cosa que no ens hauria de sorprendre al MET.\nLa Berta de la senyora Claudia Waite em va descol·locar. Aquest any és la segona vegada que la veiem i patim, ja va ser una lady in waiting al Macbeth inaugural, bastant descriptible, però ahir em va desestabilitzar més, ja que a Il barbieri té ària i una sobretot una intervenció de tessitura compromesa en el finale primo, tessitura que la va fer més notable del que jo hagués volgut.\nDiscrets Yunpeng Wang com a Fiorello i sobretot Dennis Petersen com a sergent oblidable.\nNotable l’Ambrogio de Rob Besserer, que repetia quasi idèntica caracterització en un enigmàtic personatge de la producció de Le conte Ory de fa tres anys al MET, amb producció del mateix Bartlett Sher, aquí molt més comprensible.\nProducció que no és genial, però funciona, sobretot en els aspectes dramàtics dels personatges i les situacions. No pretén ser una producció conceptual, més aviat vol distreure tenint una certa cura en alguns aspectes visuals, però alguns gags em van semblar excessius: Trencadissa de plats fora d’escena al segon acte amb intervenció espectacular d’Ambrogio, entrada de Figaro en un carro de dimensions descomunals tirat per sevillanes i sevillans que idolatren al barber, intent d’escandalitzar de manera absurda amb un petó de caire lèsbic entre dues sevillanes de la cort de Figaro o incomprensible enclusa gegantina baixant del sostre en el finale primo, que no aporten res a l’escena, a la història i a l’espectacle, i altres que ara ja no recordo perquè tampoc és una producció amb voluntat de ser recordada\nGioachino Rossini–Cesare Sterbini\nCount Almaviva……….Lawrence Brownlee\nDr. Bartolo………….Maurizio Muraro\nDon Basilio………….Paata Burchuladze\nClavicordi: Dennis Giauque\nDirector musical……………Michele Mariotti\nDirecció escènica…………..Bartlett Sher\nStage Director……….Kathleen Smith Belcher\nDisseny de llums…….Christopher Akerlind\nMetropolitan Opera House, Nova Yoprk, 22 de novembre de 2014\nCom a fet curiós cal esmentar l’entrevista a la senyora que té cura de l’ase oficial del MET, que ahir va rebre una ració addicional de gominoles . Si no tenen res més que oferir-nos, millor que no ens facin entrar corre-cuita. Em va semblar ridícul, i no sé pas com la desmillorada Deborah Voigt va acceptar una entrevista d’aquesta alçada artística. I és que quan són ridículs, a els nord.americans no hi ha qui els guanyi.\nper Joaquim a 23 de Novembre de 2014\n← EL PERILL DE LA MARCA BARCELONA\nELEKTRA AMB INGELA BRIMBERG i SEGONS LA FURA DELS BAUS (vídeo) →\nCompletamente d’acord amb tot el que has dit.\n23 de Novembre de 2014 a les 2:49\nNo et vaig veure, la propera vegada et saludaré dues vegades 😉\n27 de Novembre de 2014 a les 0:22\nVaig trobar a faltar la família… Coses de la contraprogramació 😦\n23 de Novembre de 2014 a les 8:23\nEspero que ells també ens trobessin a faltar a nosaltres….\n27 de Novembre de 2014 a les 0:23\nYesterday i was in the Cinema.\nAfter the break app 1/3 of the visitors left the cinema.\n23 de Novembre de 2014 a les 8:43\nAll will agree that this performance was not the best night’s MET\n27 de Novembre de 2014 a les 0:25\nEstic d’acord amb tu a la Leonard li falta millorar la tècnica rossiniana o que deixi de banda aquest compositor, perquè sense unes coloratures ben definides Rossini perd tota la gràcia. Tot i així, la Leonard donarà molt a parlar, ja que té una veu magnifica a banda d’un atractiu molt notori.\nEn quan al Browlee és un cantant que té un color de veu preciós, però un volum molt reduït i que li manca “sang” quan interpreta els seus papers. Crec que aquest fet és el que genera que no tingui moltíssima més presència als escenaris i es mogui molt poc dels Estats Units. M’han comentat que va cantar una fille du regiment amb la Lisette Oropessa (soprano que crec que també donarà molt a parlar) on es veu que superaven al millor Flórez i Dessay vistos.\nI parlant de Dessay, jo ahir vaig ser al Liceu i, a banda de no sentir a Dumaux (no sé si per poc volum, que el Liceu no es teatre d’òpera o que Haim va tocar amb una orquestra molt gran), vaig veure a una Dessay bastant notòria dins de les seves circumstàncies. No és la Dessay d’aguts impresionants, se li va trencar la veu algún cop, però va estar sobradament superior a la Cleopatra que va oferir al MET l’últim cop.\n23 de Novembre de 2014 a les 13:02\nEstem d’acord que Leonard ens agradarà molt més en altres repertoris.\nPel que fa a Browlee em costa creure que m’agradés més que Flórez, fins i tot que Flórez en baixa forma, a l’òpera non tot són les notes, i em fa l’afecte que per aquest tenor si que ho és tot.\nLa Dessay sempre tindrà coses a dir, és una artista incommensurable\n27 de Novembre de 2014 a les 0:29\nTampoc estava massa engrescat però no vaig poder anar. Segueixo preguntant-me si no s’hauria de fer alguna cosa amb la qüestió del so. És com anar a un tres estrelles Michelin i acompanyar el menjar amb coca-cola. O a una taula a les quadres, amb el flaire del bestiar.\n23 de Novembre de 2014 a les 13:06\nAquest dia el so era culpa d’ells, la disposició de l’escena no ajudava gens, tot i així els tècnics de les transmissions no són com els alemanys, si les transmissions fossin del Canal Arte, segur que millorarien molt.\n27 de Novembre de 2014 a les 0:30\nÉs una llàstima que no poguessis ser ahir al Liceu. La Dessay encara ens va enlluernar. Va aparèixer, elegant, amb un vestit llarg, d’un daurat amb incrustacions però sense estridències. Ja no és aquella cantant secallona que anava marcant el pas, d’una banda a l’altra de l’escenari, a La fille du régiment, ni l’Olympia esbojarrada que saltironejava tot fent uns aguts de calfred. Però és la Dessay.\nA la primera part la vaig trobar un xic, només un xic, continguda. Com que sóc profana en coneixements musicals, diria que l’aria “Se pietà di me non sente” es va “retocar” una mica per estalvir-se un “morirò” que podia ser-li excessiu. No sabria dir quan, però en dues ocasions vaig notar una lleugera trencadissa vocal i algun atac més dèbil del que caldria.\nPerò la segona part, ai!! Aquí va ser… de traca i mocaooor!! Ho va donar tot i va demostrar que encara n’hi queda molt.\nEn Christophe Dumaux va debutar al Liceu, a parer meu, amb nota d’excel•lent. El vaig poder escoltar per primera vegada, a Salzburg, en el paper del dolent Ptolomeu i el va brodar. Penso que és un molt bon contratenor que queda eclipsat –si més no, als media- pels Cencic, Faggioli, Jarousky, etc., però que mereix un reconeixement de la mateixa categoria. Les àries les va cantar amb gust i mestria i els duets amb la Dessay van ser una pura delícia; ambdues veus es podien apreciar indistintes i juntes alhora (no sé explicar-me millor) teixint una complicitat perfecta.\nLe Concert d’Astrée, dirigit per la peculiar i eficient Emmanuelle Haïm, va sonar opulent, delicat o tendre, segons l’ocasió; amb un primer violí (David Plantier) excel·lent, que va fer un duo exquisit amb en Dumaux.\nEns van oferir un encore amb una bellíssima peça curta de Hendel, un duo en anglès, que, segons va dir la Haïm, en castellà, era “para dar salud”. I, finalment, van repetir un fragment del duo “Caro! Bella!”\nLlargs aplaudiments i bravos que sortien de l’ànima del públic i que cantants i músics van agrair amb aquests dos bisos i somriures de satisfacció.\nAiii!! Quina vetllada tan plena d’emoció, sobre tot, per als “barroqueux”…\n23 de Novembre de 2014 a les 14:35\nNo puc anar a tot Mercé, i el format no m’acabava de fer gaire el pes, i amb la incorporació de Dumaux encara menys.Me n’alegro que fos una nit magnífica, és el que sempre voldria que fossin les nits del Liceu.\n27 de Novembre de 2014 a les 0:32\nTotalmente de acuerdo con Mercè, gracias por formular tus opiniones con un lenguaje mucho más preciso del que yo sé usar! Gracias también a Quim, por supuesto, por las informaciones sobre el Barbero del Met!\n23 de Novembre de 2014 a les 15:58\nGracias Marco por comentar, me satisface que salieras satisfecho del Liceu.\n27 de Novembre de 2014 a les 0:35\nYo no alcancé boletos en donde usualmente veo las transmisiones del MET, y fui a otro lugar bastante más incómodo. Pensé que eso habría viciado un poco mis impresiones. El Barbero de Sevilla es un de mis óperas favoritas, pero esta vez me pareció solo bien hecha, nada espectacular.\nTienes razón con respecto a Maltman, me pareció que vocalmente no acabó de encontrar su lugar durante toda la obra. Isabel Leonard fue interesante, creo que entiende muy bien a Rossina como personaje porque la actúa muy bien, su “una voce poco fa” tan personal me tomó por sorpresa pero me gustó. Almaviva y Don Bartolo bien a secas, y Don Basilio no me gustó nada.\nFue una lástima la censura a La Muerte de Klinghoffer, ya que musicalmente y culturalmente se me hace una ópera interesantísima.\n23 de Novembre de 2014 a les 18:41\nExactamente Ad, lo realmente penoso fue la censura que nos dejó sin Klinghoffer. seguro que hubieramos salido más estimulados que con el barbiere. Gracias por comentar.\n27 de Novembre de 2014 a les 0:37\nBastant d’acord amb les teves apreciacioms.\nEl Figaro, comparat amb el del Liceu de principis de temporada, el vaig trobar molt acceptable. Del que dius de Brownlee, d’acord, però jo havia de tancar els ulls, per apreciar la seva veu. Te problemes per a una retransmissió amb primers plans. La Isabel Leonard ja em va agradar amb el Querubino i ahir vaig trobar que quedava bé en el seu paper.\nDon Bartolo arribava just i Don Basilio no em va agradar gens. Tot i que el Michele Mariotti va alentir l’orquestra, tenia dificultats i ens va fer enyorar el gran Montarsolo que havíem vist un parell de vegades al Liceu.\nLa posta en escena (molt Met) tampoc em va agradar i el detall de l’enclusa i les carabasses … Em sobrava la presència sovintejada del criat mut que feia el pallaso.\nLes oscil·lacions del volum de les veus ahir eren fetes per una persona poc delicada…\nVàrem abandonar les nostres butaques centrades perquè ens va tocar un espectador al darrera que després d’estar parlant durant l’obertura, reia de forma sonora CONTÍNUAMENT totes les gràcies: des del llibret, fins les ganyotes de qualsevol personatge, sense respectar si en aquell moment algun o alguna estava fent una ària.\nSí. No va ser una producció per recordar i a més no va ser triada: teníem curiositat per “La mort de Klinghoffer”…\n23 de Novembre de 2014 a les 20:13\nTots, bé tots no ho ser, però molt sí, anàvem d’antuvi desmotivats pel canvi, i aquest barbiere de segona divisió no ens va poder motivar el que haguéssim volgut. Sent molt generós et diria que va ser entretingut, però crec que ni això.\nMoltes gràcies per la contracrònica Mercè! (I a tu Joaquim per possiblitar-la, és clar)Em van agradar molt a mi també les escenes del Giulio Cesare. El contratenor em va semblar de timbre esquisit però de poc volum súblim al “cara, bello” que esmentes, però un xic “nena” a l’ària “all lampo delle arme” Que bé la Damrau! Quin “Da tempesta”! per exemple. No puc comparar-la amb la Cleòpatra que van fer al Met perquè no l’he escoltada però, almenys la veu d’ell, segur que un cop passada per la taula de so guanya enters! Masses butaques buides. Suposo que per l’allau d’oferta cultural!’; tanmateix una llàstima!\n23 de Novembre de 2014 a les 21:03\nUn dia reciclaré el Giulio CEsare del MET i tindràs ocasió de fer comparacions….\n27 de Novembre de 2014 a les 0:41\nJo vaig escollir el Liceu.\nComprenc l’entusiasme del públic, no gaire nombrós per cert, però no el comparteixo.\nJo volia escoltar a Dessay i entre l’orquestra i un contratenor de veu ínfima, em vaig trobar amb un míni concert de la soprano anunciada, però és que Dessay dóna la sensació que amb la veu actual no pugui resistir gaire més.\nA la primera part em vaig pensar que ja no podia més, a la segona va treure forces, orgull i l’art que porta a la genètica per salvar el concert a nivell personal.\nChristophe Dumaux no pot cantar a un teatre com el Liceu, jo no el vaig sentir, no us puc dir si em va agradar o no, però si no el vaig sentir, no em va agradar.\nL’orquestra sí que em va agradar.\nTot i les meves decepcions veig que vaig fer bé en escollir el Liceu. Si cols que et sigui ben sincer, a l’hora de decidir-me vaig pensar que el barber ja me’l baixaria a IFL.\n23 de Novembre de 2014 a les 21:54\nNo crec que et baixis el Barbiere de IFL, no el tinc present en les meves oracions.\nEts la primera nota discordant, i em sembla que l’única. Lamento que no t’ho passessis bé o tan bé com haguessis volgut.\n27 de Novembre de 2014 a les 0:43\nEstic força d’acord amb el que dius pero sincerament crec que tant Brownlee com Leonard són en aquests rols dos cantants de primeríssim repartiment.\nEn Lawrence Brownlee és un home bastant baix(1.67 cm),té la pell fosca i hi ha gent que el seu físic li provoca un cert rebuig,que no es el meu cas. (m’agradaria saber que passaria si tingués el físic de Franco Corelli).\nJo crec que és un cantant molt valent ,sembla estar en bona forma física i respiratoria despres del seguit d’esgotadores agilitats,la seva veu té una extensió enorme , el seu registre greu és especialment càlid si el comparem amb la majoria dels tenors rossinians i el volum sembla suficient a jutjar per aquesta ària enregistrada en viu desde la platea del Met per un espectador.\nEll sempre que l’entrevisten diu :m’agrada que em retreguin quelcom que jo amb la meva inteligència puc modificar.Jo li diria que en aquesta ària cantada de forma espeterrant i amb un re bemoll fabulós és maco saber diferenciar la 1º i la 2º estrofa i utilitzar el pianíssim en la darrera.\n23 de Novembre de 2014 a les 22:26\nBrowlee potser si, tot i que m’interessa relativament, ara bé, Leonard no, encara no, encara no ha traspassat la frontera per ser una gran cantant, tot fa preveure que ho serà, però una gran no pot cantar Rossini d’aquesta manera tan aproximada.\n27 de Novembre de 2014 a les 0:50


diciembre 7, 2017 — 1:44\nAutor: Rafa Categoría: 1984 People Are People - CDS Etiquetas: 1980, 1984 People Are People - CDS, 1988, CDS, Depeche Mode, Gran Bretaña, Grupo, mp3, Mute Records Comentarios: 0\nÁlbum: People Are People\n01. People Are People (Different Mix) [0:07:16.50]\n02. In Your Memory (Slik Mix) [0:08:13.00]\n03. People Are People (7″ Version) [0:03:50.35]


El petit municipi del Moianès celebra la desena edició d’unes jornades que cada any creen una banda nova i que mostren el vessant més social i participatiu de la música\nVallejo, en un dels assajos que s'han fet en els darrers anys. Foto: O.C.\nInfants de sis anys tocant al costat de joves experts que estudien a conservatoris i de senyors més grans que s'acaben d'incorporar al món de la música. Aquest podria ser un dels retrats dels components de l'Orquestra de Collsuspina, un projecte efímer que cada any —i ja en fa deu— es munta i es desmunta en aquest petit poble del Moianès, de només 350 habitants.\nTal com explica el seu director, Daniel Vallejo, és una orquestra "atípica". Els músics tenen una formació molt diversa: alguns estudien a l'ESMUC, d'altres a escoles de música o conservatoris i també n'hi ha que han començat a tocar un instrument fa ben poc: "No busquem l'excel·lència musical. El principal objectiu de l'Orquestra és trobar-nos i construir junts el millor resultat musical possible, tenint en compte les capacitats de tots participants". La màxima de l'Orquestra, diu, és que tothom hi té cabuda.\nLes peces que interpreten canvien cada any i les trien els mateixos components a partir de la música que els agrada, sigui clàssica o moderna, com ara la banda sonora de les pel·lícules Pirates del Carib o d'El senyor dels anells o la Simfonia del Nou Món de Dvorák i la Simfonia Peer Gynt d'Edvard Grieg.\nEnguany, però, s'ha optat per una composició creada expressament per a l'ocasió, ja que la voluntat és celebrar com cal els deu anys del projecte. Així, s'estrenarà Ull de boira, una obra de Vallejo per a orquestra, cor i solistes, basada en la novel·la juvenil Ojo de nube, de Ricardo Gómez.\nHo faran possible els més de 80 músics i 30 cantaires —per primer cop s'hi incorpora un cor— que ahir ja van començar una setmana intensa d'assajos que culminarà amb dos concerts. Un a Collsuspina (aquest dissabte 26 d'agost a les 12 del migdia) i l'altre a Moià (l'endemà, a les sis de la tarda, a l'església).\nNo és un casal\nPia Barth, membre de l'organització, explica que les jornades de l'Orquestra no són un casal d'estiu. "No es diu a ningú que no pel seu nivell musical, ja que Daniel Vallejo va iniciar l'Orquestra per promoure el vessant social de la música, allò que es crea quan toquem tots plegats".\nEl mateix Vallejo ho explicava així: "Moltes vegades es diu que es tracta d'un projecte gratuït perquè no demanem diners per a participar-hi. Però no es tracta d'això, no és un projecte gratuït, simplement als participants se'ls demana altres coses que no són diners".\nEn deu anys, el projecte s'ha anat fent un nom a la Catalunya Central i, en aquesta ocasió, rebrà músics i cantants de pobles com ara Moià, Castellterçol, Castellcir, Sant Feliu de Codines, Caldes de Montbui, Calders, Sallent, Manresa o Tona, entre d'altres. També ha crescut en organització, ja que després d'uns anys es va decidir crear una associació per a gestionar millor el projecte, explica Barth.\nUna família de músics\nLa idea de crear cada any una orquestra va ser del collsuspinenc Daniel Vallejo, que l'ha dirigit des dels seus inicis. Vallejo és clarinetista format al Conservatori de Badalona, l'ESMUC i el Trinity College de Londres i prové d'una família de músics. És el gran de set germans. Tots toquen algun instrument.\nPia Barth explica que l'Orquestra es va començar a gestar quan l'alcalde de la població, ja fa uns anys, els va demanar un estiu que fessin un concert per als veïns. Va ser l'espurna que va començar a despertar el cuc de la música a més joves que al llarg dels anys no han dubtat a sumar-se al projecte. Des d'aleshores, Collsuspina gaudeix cada any d'un concert d'estiu que, a més, ens mostra com la música es pot mirar també des del prisma la participació, la col·laboració i la convivència.\nArxivat a: COLLSUSPINA PROGRAMACIÓ MOIANÈS


El rei Joan Carles anirà a la final de la Champions League a Kíev\nEl seu fill, Felip VI, ja va assistir a la final de l'Europa League per donar suport a l'Atlètic de Madrid\nE.P. Maig 25, 2018 6:39 pm\nEl rei Joan Carles I viatjarà aquest dissabte a Kíev per assistir a la final de la UEFA Champions League 2018, que enfrontarà el Reial Madrid amb el Liverpool a l’Estadi Olímpic de la capital ucraïnesa.\nEl Rei emèrit representarà l’Estat espanyol en aquesta cita, després que el 16 de maig passat, el seu fill Felip VI acudís a Lió (França) per presenciar la final de l’Europa League entre l’Olympique de Marsella i a l’Atlètic de Madrid.\nAquest dissabte, el cap d’Estat i la seva esposa seran a Logronyo, on al migdia iniciarà l’acte en motiu del Dia de les Forces Armades. Joan Carles I, per la seva banda, ha reprès aquesta setmana la seva agenda oficial després de l’operació de genoll a la qual es va sotmetre el 7 d’abril, assistint el dimarts al costat del seu fill a la presentació de l’Informe Cotec de Tecnologia i Innovació i, ara, viatjant a Kíev.\nQui no anirà a la final de la Champions League serà el president del govern espanyol, Mariano Rajoy, que inicialment que tenia previst assistir-hi, però ha cancel·lat el viatge davant la decisió del PSOE de presentar una moció de censura contra ell.


Pazopanib (Votrient®) per al tractament de pacients amb carcinoma de cèl·lules renals avançat\nComitè d'Avaluació de Medicaments d'Utilització Hospitalària (CAMUH). Pazopanib (Votrient®) per al tractament de pacients amb carcinoma de cèl·lules renals avançat. Barcelona: Agència d’Informació, Avaluació i Qualitat en Salut; 2011.


Client: Pësh – Santi Carcasona\nEl torellonenc Santi Carcasona va confiar en el nostre estudi per crear el lloc web del seu alter ego Pësh, una fusió musical entre el caràcter i el so cru americans i el toc britànic. La llarga trajectòria professional del pescallunes, l’ha convertit en un referent del panorama musical.\nLa pàgina web pretén mantenir la línia elegant de Pësh, amb un disseny ràpid i intuïtiu. Combinant les idees del Santi i les fotografies d’en Xavi Serrano, vam aconseguir crear un estil coherent i sobri que permet presentar la música que fa en Santi i plasmar l’elegància i l’energia amb les que impregna els escenaris.\nEl disseny, l’estructura i la creació del lloc web.


Nofuentes: "L' Horta Sud sacará su marca turística con fondos europeos" - 99.9 Plaza Radio\nLa Mancomunitat de l’Horta Sud presenta su estrategia turística ante políticos y expertos europeos\nVALÈNCIA. L'Horta Sud acapara el 8% de las industrias de la Comunitat con casi 2.600 empresas repartidas en más de 60 polígonos. Esta concentración económica ha llevado a que algunos la consideren la cuarta provincia. Pero la Mancomunitat de l'Horta Sud, presidida por José Cabanes, va a dar un paso de gigante. No solo son una potencia empresarial sino también trabajan para impulsar una marca propia que atraiga el turismo.\nPara ello, los veinte pueblos que integran la Mancomunitat y que aglutinan a 480.000 habitantes, han presentado una estrategia ante políticos y expertos europeos para poner en valor la arquitectura, cultura, fiestas y gastronomías que aúna la zona más poderosa de la provincia. De momento, ya hay varios proyectos perfilados que esperan obtener la financiación de Bruselas, tanto por los Next Generation como por los programas operativos. "Queremos consolidar un turismo sostenible, ecológico, inteligente dentro de una estrategia global y autonómica en la que se creen sinergias entre turismo de costa, el metropolitano y el turismo de interior", ha señalado Bartolomé Nofuentes, asesor especial de la Generalitat para Fondos Europeos, en el programa de la 99.9 Plaza Radio Hablamos de Europa.\nTanto Cabanes como Nofuentes han señalado que para conseguir este objetivo es necesario mejorar las comunicaciones entre los pueblos de L'Horta. "Para recorrer los 200 metros que separan Quart de Poblet de Xirivella en coche hay que dar un rodeo de varios kilómetros y entrar a Valencia", señala Bartolomé Nofuentes, el también responsable de Proyectos Europeos de la Mancomunitat. De esta forma, se podrían relanzar rutas que podrían partir en el Parque Natural del Turia de Quart de Poblet, comer una all i pebre en l'Albufera, dar un paseo en barca por el lago que baña varios pueblos de l'Horta, visitar el castillo de Alacuás y disfrutar de los Moros y Cristianos de Sedaví o del Museo de la comarca en Torrent.\nPara ello, en lugar de que cada pueblo "vaya por libre", se unirán bajo un mismo paraguas con el fin de crear una estrategia turística autonómica que identifique a todos los agentes.\nCabanes, quien también es alcalde de Sedaví, ha indicado que ha ya hay en marcha una campaña para que la ciudadanía conozca de cerca la labor que hace la Mancomunitat. "Mucha gente no conoce que existe un Museo de la Cerámica o del Abanico. De momento, estamos activando el turismo dentro de la propia comarca.\n"Tenemos que ser inteligentes y aprovechar la inyección económica que nos brinda Bruselas para impulsar estos objetivos", incide el asesor de la Generalitat.


Pròleg d'Albert Calderó a Lo que hay de más y de menos en España | ESTRATEGIA LOCAL\nJosé del Campillo i Cossío va ser un alt funcionari i polític de la primera meitat del segle divuit. Asturià, de família de la petita noblesa, va estudiar Filosofia i Teologia a Còrdova. Traslladat a Madrid, fa carrera administrativa en la Marina de Guerra, exerceix càrrecs burocràtics a Sevilla, Cantàbria i Cuba. Ascendit al càrrec d'intendent de l'exèrcit té destins a Itàlia i a Saragossa, on promou importants obres públiques. Va ser secretari d'Hisenda i de la Marina, i va morir a Madrid el 1743. Tota la seva carrera va transcórrer sota el llarg regnat de Felip cinquè.\nLa seva vida és una interessant combinació de la disciplina i rigor del funcionari amb l'exaltació del polític defensor de bones causes; aquesta exaltació li va portar no pocs problemes. Va ser processat per la Inquisició, acusat de llegir llibres prohibits, d'opinions poc ortodoxes i d'ateu; finalment va ser absolt. Anys més tard va tenir també un greu enfrontament amb el Bisbe de Saragossa, al que no va acceptar eximir del pagament de certs impostos, i va ser excomunicat, encara que va poder salvar també la situació.\nVa escriure diverses obres sobre economia pública i sobre gestió pública. Sobre economia destaca la seva defensa de la liberalització del comerç amb Amèrica, en "Nou sistema de Govern econòmic per a l'Amèrica".\nDes de la colonització d'Amèrica la Corona de Castella havia organitzat les relacions comercials entre Amèrica i Europa mitjançant un sistema que aparentment permetia el màxim control i el monopoli dels comerciants espanyols autoritzats: L'organització cada any d'una única flota de vaixells, la flota d'Indias, que portava a les colònies americanes productes manufacturats, gairebé tots europeus, però sotmesos a aranzels molt forts, i tornava mesos després amb la plata i l'or dels impostos i dels guanys.\nAquest sistema comercial produïa grans beneficis als pirates, que assaltaven la flota; grans perjudicis als comerciants, que perdien mesos i mesos d'espera per la necessitat de salpar tots els vaixells junts; i grans perjudicis a la Corona, que perdia bona part de la plata i a més no tenia capacitat militar per impedir que gairebé tot el comerç entre Amèrica i Europa ho fessin en realitat els contrabandistes anglesos, francesos i holandesos.\nDavant d'aquest panorama, i atrevint-se a posar en evidència un dels pilars de la política colonial espanyola, José del Campillo proposa eliminar el sistema de la flota i liberalitzar el comerç entre ports espanyols i americans. Malgrat la seva gosadia aquesta proposta va acabar convertint-se en la política oficial no molts anys després de la seva mort.\nSobre temes de gestió pública, a més d'aquesta obra que publiquem, destaca "España despierta" (1742), que participa de la mateixa temàtica, la necessitat de modernització d'Espanya.\nJosé del Campillo és un bon exponent de l'esperit de la Il·lustració, de l'onada de racionalisme que domina el panorama intel·lectual europeu el segle divuit, i també participa en un discurs polític que desgraciadament durarà segles, el discurs de la decadència d'Espanya i de la necessitat de la seva regeneració.\nAquesta tesi central apareix ja en la introducció, o Exordi, com titula Campillo. Es deté en una llarga exegesi de la història hispana posant èmfasi en les riqueses que atresora i el poc profit d'elles s'extreu, i anuncia la seva intenció d'escriure amb plena sinceritat, sense caure en l'adulació, i pensant en les futures generacions. En coherència amb aquest enunciat Campillo no va publicar en vida aquest llibre, (encara que potser també ho va fer per no tenir més problemes amb els poders fàctics) que es va difondre àmpliament després de la seva mort.\nL'estructura del llibre és particular. Seguint l'ordre de les lletres de l'alfabet, enuncia per a cada una d'elles una dicotomia: "Hi ha de menys", per criticar la manca d'una cosa que ell considera important per a Espanya; i "Hi ha de més", per criticar l'excés d'una cosa que ell considera perniciosa.\nEn l'A ens diu que "Hi ha de menys: Agricultura", i realitza una llarga demostració de la decadència de l'agricultura espanyola, analitzant les seves causes i remeis, descrivint les seves greus conseqüències, baixant sovint als detalls, en una lògica que a estones pot semblar retòrica però a estones ens descobreix al bon funcionari intentant organitzar les coses. Així ens il·lustra sobre l'alt preu de les mules com una causa més de la decadència de l'agricultura.\nSeguint amb l'A, en la segona part, planteja que "Hi ha de més, Abandonament" i fa una detallada crítica a la falta d'esperit emprenedor d'aquell moment. No es deté en la crítica genèrica sinó que enuncia un culpable principal: els nobles pobres, i acusa amb tota la seva energia aquest estament de la petita noblesa culte, empobrit, però incapaç de reaccionar a la seva pobresa posant-se a treballar. Campillo arriba a proposar una llei destinada a reprimir aquesta vagància, que consisteix en un padró d'habitants de Madrid que controli persona a persona les tasques de cada cual i amb funcionaris que denunciïn al gandul perquè el jutge els sancioni.\nEn la B Campillo proposa que "Hi ha de menys: Baluards", queixant-se de la falta de fortificació de les fronteres espanyoles i propugnant la seva construcció; i "Hi ha de més: Bastons", on mostra la seva indignació davant de la proliferació de títols de tinent general (el bastó era la seva insígnia de comandament) entre militars joves i sense experiència.\nEn la C l'autor critica l'escassetat de comerç i la demesia de contribucions; en la I arremet contra la falta d'educació i l'excés d'escriptors, on ens ofereix una precisa classificació dels escriptors en bons, dolents, dolentíssims i pèssims, i on torna a proposar una llei, aquesta vegada per castigar amb severes multes els escriptors que escriguin falsedats.\nEn la F denuncia l'absència de fàbriques, un discurs central de la Il·lustració, i, atenció, la sobreabundancia de frares, que disposen de les riqueses de l'Església i fan amb elles comerç, competint deslleialment i restant forces a la societat productiva... potser va fer bé per a la seva tranquil·litat Campillo no publicant aquest llibre en vida.\nEn la G es critica la falta de govern; en l'H l'escassetat d'hospicis, amb un estudi de les diferents categories de pobres i la proposta de construir hospicis per recollir-los en els quals s'instal·larien fàbriques per ensenyar-los oficis i de passada produir rendiments a la corona. L'altra cara de la lletra H és l'abundància de furts, que inclou reflexions sobre les diferents classes de lladres.\nLa I ens ofereix uns altres dos paradigmes oposats del discurs regeneracionista: "Hi ha de menys, invents", defensa el foment de la creativitat i la inventiva aplicades a la indústria i a la ciència; i "Hi ha de més, Indias", on fa Campillo un discurs irònic i provocador sobre els molts disgusts i els pocs rendiments que en aquella època reporten a Espanya les colònies.\nEn la J llança de menys justícia i de més jutges, mals jutges; en la L manca de lletrats, bons lletrats, i critica l'abundància de lleis. En la M critica l'escassetat de mestres bons, i la demesia de dones públiques, que destina, com no, també als Reials Hospicis a aprendre un ofici honrat. L'esmentat ofici serà sempre de la família tèxtil: filar, teixir, cosir i brodar. Ja abans, en la F, quan ens comptava la necessitat de més fàbriques, Campillo ens parla de fàbriques de llanes i de seda; hi ha clar que en aquell moment és la manufactura tèxtil la que està revolucionant la producció, anunciant ja la revolució industrial que està a punt d'arribar, i Campillo és conscient d'això.\nFalten navilis a Espanya quan arribem a la N. Campillo denúncia aquesta manca i de camí una altra, l'escassetat creixent de fusta per construir-los, per culpa de la tala incontrolada. En canvi, sobren negociants vils, però Campillo crida negociants no als comerciants, sinó als cercadors d'ocupacions públiques.\nEn la O hi ha una defensa de l'increment de les obres públiques, i de la reducció dels ociosos. A la P hi ha de menys, és una excepció, dues primeres parts: falten poblacions i falten premis. Demana Campillo un increment poblacional, criticant les pèrdues de població per l'emigració a Amèrica i pel gran nombre de religiosos. Demana també que s'institueixin més premis, ja que el premi és l'estímul de les conductes emprenedores. Al contrari, denosta l'excés de privilegis.\nEn la Q li falten a Espanya "Quintos", ja que Campillo defensa el servei militar obligatori com a opció més moderna i eficaç que les lleves; i sobren queixes. En la R falta realitat, veracitat, i sobra relaxació, de costums i dels empleats públics. En la S falten savis i sobra supèrbia; en la T falta blat i sobren tributs, i en la V falta virtut i sobren vicis.\nAixí acaba aquest pamflet regeneracionista de José del Campillo. Tot un cant a la modernització d'Espanya, ple d'esperit emprenedor, amb molts ensenyaments que avui podem considerar per fortuna apreses, però també amb altres que hem d'assolir encara.


GREC - Club Excursionista Cerdanya: Butlletí - Octubre 2008\nButlletí - Octubre 2008\nCLUB EXCURSIONISTA CERDANYA\nNUM. 151 OCTUBRE DE 2008\nDissabte 18 d’octubre: Sender Càtar\nEL SENDER CÀTAR\nDEL CASTELL DE ROQUEFIXADE FINS A FOIX.\nVuitè centenari de l’inici de la Creuada contra els Albigesos.\nLa tardor sempre ens ha acompanyat de bon grat, quan hem anat trescant pel sender càtar. L’any 1996, també a la tardor, vam fer un tram molt allunyat del que enguany us proposem. Llavors, vam fer el tram curtet que connecta el castell de Peirapertusa amb el de Queribús. N’han passat 13, d’anys, i des de llavors, amb una certa periodicitat, hem anat resseguint bona part del sender, arribant fins al Castell d’Aguilar, vora de Tuchan (el més oriental que hem fet fins ara) o, com fa dos anys, fent un circuit circular al voltant de Montsegur.\nEnguany, volem anar cap a occident i atançar-nos fins a Foix, i fer-ho des d’un altre castell encimbellat dalt d’una serra: el castell de Roquefixade. L’inici del tresc no podia ésser des d’un punt més bonic, amb el petit poble de Roquefixade als seus peus, també conegut històricament com La Bastida de Montfort.\nSens dubte, la Història en majúscules d’aquesta regió del LLenguadoc ens acompanyarà tota la travessa fins a Foix, de la qual en podrem visitar la ciutat i el castell. I, tot plegat, l’any que es commemora el vuitè centenari de l’inici de la Creuada contra els albigesos, el març de 1208, per part del Papa Innocenci III (el mateix que, l’any 1210, aprovà la regla franciscana).\nQuedem pel dia 18 d’octubre, esperant que ens hi acompanyeu.\nLloc : Plaça de l’Estació de Puigcerdà\nHora : Cal trucar per confirmar l’hora de sortida\nHores de marxa efectiva: 5 hores\nLongitud aproximada: 20 Qm´s\nParatge -- Alçada (m)\nRoquefixade -- 760\nCastell de Roquefixade -- 919\nLeychert -- 630\nPas del Falcó -- 930\nColl de Touron -- 851\nPic de la Crouzette -- 920\nPech de Foix -- 860\nFoix -- 370\n“Le sentier cathare”, diversos autors, Rando éditions, 2001.\n“Cathares”, Revista Pyrénées Histoire, especial estiu 2008.\n“Els càtars. Problema religiós, pretext polític”, Jesús Mestre i Godes, Edicions 62, 1994.\nCarta IGN 1:25.000, 2147 ET\nAquest cim és el més alt d’Andorra, és una ascensió important i considerada d’alta muntanya pel seu desnivell i llarg recorregut. A més la complementarem donant una volta, i baixant pel Forat dels Malhivern fins el refugi del Pla de l’Estany.\nEl panorama des del pic és força dilatat, dominant tot el Principat d’Andorra,\nel massís de la Pica d’Estats, així com les muntanyes del Pallars.\nDurada: aprox. 8-9h. amb parades.\nLloc de sortida: Pl. de la estació.\nMenjar: esmorzar i dinar. Aigua per a tota la travessa.\nMaterial: de treking per alta muntanya i roba d’abric.\nCost per no soci : 10 €\nImprescindible tenir la llicència federativa al corrent o llicència temporal, és\nnecessari trucar o passar pel GREC per confirmar la vostra assistència.\nObservació: recorregut d’alta muntanya, llarg i amb força desnivell per\nSi vols informació del GREC:\nRambla J.M. Martí, nº 1, 1er pis (CASINO CERETÀ) www.greccerdanya.arrakis.es\n17520 Puigcerdà greccerdanya@gmail.com\n(divendres de 20 a 21h) telèfon: 972.14.03.40\n669 796 508\nPublicat per GREC Club Excursionista Cerdanya a 9:54\nCom a améteo de la France, també tens www.meteociel.fr, que està més que bé!\n30 de setembre de 2008, a les 19:28\nAlbum de fotos del Pic de Rulhe\nAudiovisual sobre Còrsega, GR 20\nExcursió al Pic de Rulhe, 10 agost 2008


Enlilnasir II - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n1420 aC – 1414 aC\n← Ashurnadinahhe I – Aixurnirari II →\nEnlilnasir II o Enlil-nasir II va ser rei d'Assíria. Va pujar al tron en data desconeguda, ja que la Llista dels reis d'Assíria i les altres llistes conegudes estan damnades en la duració del regnat dels seus dos antecessors i les opinions varien dels que suposen que va pujar al tron entre el 1470/1460 aC als que ho retarden fins al 1420 aC.\nEra fill d'Aixurrabi I. Generalment s'admet que va donar un cop d'estat i va enderrocar al seu germà Aixurnadinahhe I, i va ocupar el seu lloc, però la Llista reial diu exactament que es va posar ell mateix al tron el que podria indicar que va succeir al seu germà com a hereu legítim a la mort d'aquest.\nA la seva mort (potser el1415 aC a tot tardar) el va succeir el seu fill Aixurnirari II. En algunes llistes es diu que era el seu fill, però en d'altres que era el seu germà.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Enlilnasir_II&oldid=28543357»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 3 nov 2021 a les 08:31.


II Marxa Senderista Nocturna de Xàtiva – Portalcomarcal\nInicio>La Costera>Xàtiva>II Marxa Senderista Nocturna de Xàtiva\n17 junio, 2015 Portal Comarcal2580\nL'alcalde va declarar que “activitats com aquesta són una proposta d'oci alternatiu i saludable que contribueixen a posar en valor el valuós patrimoni natural del nostre entorn”.\nLa inscripció en aquesta marxa és gratuïta. Les persones qui estiguen interessades a participar-hi, hauran d'inscriure's a partir de hui dimecres 17 fins el dimecres 24 de juny, a la Casa de la Joventut, en horari de 9 a 14 h. L'establiment d'aquest termini respon a les necessitats d'aprovisionament logístic de l'activitat. Les places estan limitades a 500 participants per motius de seguretat, ja que la marxa requereix un important desplegament d'efectius al tractar-se d'una activitat nocturna. Per tal que aquesta marxa siga el més oberta al públic possible, els organitzadors han determinat que només es puguen sol•licitar tres inscripcions per persona.\nEl trajecte a cobrir discorrerà per un atractiu itinerari natural. Amb eixida des de la porta de l'Ajuntament, el recorregut abandonarà el nucli urbà pel Portet i continuarà pel camí del Portet, Font de la Quintana, Casa Cuadrado, Font de la finca Romero, Casa de la Llum, xopada d'Alboi, Arcadetes, Casa Sunsi i tornarà a la ciutat per la Font dels 25 dolls, on es farà la recollida de dorsals per controlar que tots els participants han tornat sense novetat.\nAbans de l'eixida, des de les 18:30 hores fins a moments abans de l'inici de la marxa, els participants s'hauran d'adreçar a la porta de l'Ajuntament, on podran canviar el full d'inscripció per un dorsal amb el mateix número. Tots els inscrit hauran d'acudir amb roba còmoda, calçat adequat, camisa o jupetí reflectant, un entrepà i aigua per al recorregut. Està previst un descans per a sopar quan la comitiva arribe a l'altura de la Casa de la Llum. Després d'aquesta pausa, que s'estima d'una hora de duració, la marxa emprendrà la tornada cap a Xàtiva.\nL'organització ha fet especial atenció a una sèrie de requisits. Per exemple, està prohibit acudir a la marxa amb animals de companyia. D'altra banda, els menors de quinze anys qui vulguen participar ho hauran de fer acompanyats per un major. També s'ha demanat respecte a l'entorn i al dret al descans dels veïns que viuen per on transcorrerà la caminada.\nAquesta marxa senderista és una activitat física de dificultat mitjana-baixa, ja que el recorregut no circula per pendents exigents. La iniciativa busca promoure l'esport a l'aire lliure, la pràctica d'esport en família i per a totes les edats. Només cal estar en la forma física adequada. Tant l'alcalde Roger Cerdà com Luis Pardo animaren als veïns de Xàtiva a participar en la Marxa Senderista Nocturna “A la llum, amb la lluna”.\nMarxa recomanada per: TOimprove agency, BDLC-Noticias, RBM&Management, Blue Radio FM i Portal Comarcal.\nTagged Ajuntament de Xàtiva, alcalde de Xàtiva, II Marxa Senderista Nocturna de Xàtiva, Roger Cerdà, Xàtiva\nEl IVAJ.GVA JOVE ha completado el primer ciclo de jornadas informativas sobre el programa “Erasmus+” en Xàtiva\nEl IVAJ.GVA JOVE ha completado el primer ciclo de jornadas informativas sobre el programa “Erasmus+” en Xàtiva, tras diez sesiones\nCOMPROMÍS per Xàtiva demana mesures contra la corrupció i la creació d’una oficina técnica a l’Ajuntament\nLes administracions municipals no estan obligades, fins al moment, a establir mesures de prevenció dels delictes de corrupció que es\nUna nova norma que suprimeix el dret a l’avortament tal i com estava concebut en la llei de terminis aprovada


Rosaura Alastruey Garcia – Institut Català de les Dones\nPublicista, Relacions públiques, Empresària, Formadora\nMàrqueting / Dones emprenedores / Mentoratge empresarial / PIMES / Mercat laboral / Internet i xarxes socials / TIC\nCompartir "Rosaura Alastruey Garcia"\nDes de fa més de 6 anys, i arran d’un viatge a Silicon Valley on vaig poder viure en primera persona la importància del networking professional (ben fet) pel desenvolupament personal i professional de qualsevol persona, em dedico a fomentar els valors i utilitats d’aquesta estratègica disciplina i de les (noves) eines de la Web 2.0 a nivell nacional mitjançant la meva pròpia iniciativa empresarial anomenada ProyectosTIC. Amb una visió internacional en constant actualització sóc reconeguda investigadora, conferenciant i professora sobre aquest tema en totes les seves modalitats (laboral, tecnològic, emprenedor, femení) i altres directament relacionats (com Twitter, Identitat Digital o Empleo 2.0). De fet, i precisament per portar tants anys, se’m considera una mica l’experta pionera que va portar el networking professional (ben fet) al nostre país.\nPublicista / Relacions públiques / Empresària / Formadora\nTelèfon 679 849 896


El Hospital General celebra los 45 años de la primera sesión clínica de dermatología\nEl Hospital General Universitario de Valencia celebra los 45 años de la primera sesión clínica del servicio de Dermatología con una sesión extraordinaria en la que han participado especialistas del propio hospital y también de diferentes centros de la Comunidad Valenciana y del resto de España.\nEl servicio de Dermatología, que obtuvo en 1992 la acreditación de Centro de Referencia de la Comunidad por el que empezó a recibir a pacientes de otros departamentos de salud, atendió en 2015 cerca de 5.000 primeras visitas y un total de 24.757 visitas sucesivas y en los centros de especialidades del departamento Valencia Hospital General se atendieron 20.941 primeras visitas de Dermatología y 10.293 sucesivas\nLa secretaria autonómica de Sanitat, Dolores Salas, que ha sido la encargada de inaugurar esta sesión extraordinaria, acompañada del subsecretario de Sanitat, Ricardo Campos, ha destacado que "las sesiones clínicas cumplen un objetivo fundamental en el avance de la medicina, de la ciencia y por tanto de la asistencia porque permiten la discusión entre los miembros de un equipo sobre un caso para poder profundizar en él, orientar la toma de decisiones, adecuar el mejor tratamiento y también actualizar los conocimientos sobre el tema".\nEl delegado del Rector de la Universidad de Valencia para la docencia en Centros Asistenciales, José Manuel Almerich, ha destacado la gran trayectoria del servicio de Dermatología del Hospital General que ha servido de modelo para otros hospitales, no solo por su calidad asistencial sino por su papel investigador y formativo, en el que las sesiones clínicas juegan un papel fundamental.\nLa Dermatología es la disciplina que más entidades nosológicas comprende", ha indicado Juan José Vilata, coordinador del servicio de Dermatología y catedrático de la Universidad de Valencia que ha realizado un recorrido por la historia del servicio desde la primera sesión clínica en 1971 cuando él entró a formar parte del servicio hasta la actualidad.\nEl servicio es uno de los que mayor demanda tiene entre los médicos internos residentes (MIR) que además "fueron los que comenzaron el servicio de guadias de Dermatología, siendo un hecho pionero y modélico para toda España", ha añadido Vilata.\nPara mejorar la atención a sus pacientes, desde la década de los 70 hasta los 90 del siglo pasado, el servicio ha ido creciendo en secciones específicas: Dermapatología, Micología, Alergia cutánea, Fototerapia, cirugía Plástica, Enfermedades de Transmisión Sexual, Tumores melánicos, Dermatología pediátrica y laserterapia. Asimismo, estableció un bóxer de enfermería para biopsias e incluyó nuevas metodologías dermatológicas como la onicología y las infiltraciones, entre otras.\nMás adelante se afianzaron estas secciones y se incorporaron nuevas: la unidad de úlceras, unidad de psoriasis, cirugía dermatológica, Dermatología Tropical y enfermedades importadas -con la colaboración de la Consulta de Consejo al Viajero del Hospital General), mapeo de lesiones melánicas, terapia fotodinámica, Dermatología psiquiátrica y recientemente se está dando un nuevo impulso a la Teledermatología gracias a la colaboración con la dirección de Atención Primaria.


Espais per Showroom a Barcelona - Gomis Business Center Coworkings\nEspais per Showroom a Barcelona\nUtilitza la nostra sala quan tinguis reunions amb els teus clients. Queda bé amb ells i sorprèn-los amb unes instal·lacions espectaculars, en un entorn professional i còmode; aprofitant així les àrees de descans, com són la de cafeteria i terrassa.\nLes nostres sales disposen de:\nPer què triar el teu Espais per Showroom a GBC Business Center?\nPer què triar una sala per a showrooms?\nEts un professional en el sector de la moda i vols reduir les teves despeses de lloguer?\nGBC Business Center t’ajuda a estalviar costos. Hem estudiat molt aquest sector i sabem amb certesa que no es necessita un espai els 12 mesos de l’any.\nLlogar un local sempre ha suposat pagar fiances, reformar l’espai i adaptar-lo al que necessites, pagar subministraments… són despeses que poden anar-se de les mans. Nosaltres et proposem llogar una sala per a únicament la temporada que necessitis. D’aquesta manera només pagaràs els dies que necessites exposar la teva col·lecció.\nA més, aconseguiràs una millora molt visible en la teva imatge, ja que no sols comptaràs amb un espai de disseny i exclusiu per a les teves marques, sinó que obtindràs nous beneficis en pertànyer a un business center. Com ara serveis administratius i assessorament per l’equip de recepció, atenció de les teves visites i tot el que ens proposis.\nPaga sol el que necessitis! Oblida’t de permanències i lligams.\nPrograma una visita als nostres espais de Showroom a Barcelona


Brian S. Pratt | LibraryThing en català\nAutor/a de The Unsuspecting Mage\nInclou també: Brian Pratt (1)\n605 15 31,538 (3.71) 0 0\nObres de Brian S. Pratt\nThe Unsuspecting Mage 237 exemplars, 11 ressenyes\nWarrior Priest of Dmon-Li 63 exemplars, 1 ressenya\nFires of Prophecy 61 exemplars, 1 ressenya\nTrail of the Gods 53 exemplars, 1 ressenya\nThe Star of Morcyth 50 exemplars, 1 ressenya\nThe Mists of Sorrow 46 exemplars\nShades of the Past 45 exemplars\nLight In The Barren Lands: Book One Of Travail Of The Dark Mage 15 exemplars\nShepherd's Quest (The Broken Key, Book 1) 7 exemplars\nThe Adventurer's Guild #1-Jaikus and Reneeke Join the Guild 6 exemplars\nTides of Faith (Travail of The Dark Mage, #2) 5 exemplars\nUnderground: A Dungeon Crawler Adventure 4 exemplars\nBrian S. Pratt's Worlds of Fantasy Box Set 3 exemplars\nHunter Of The Horde: The Broken Key #2 3 exemplars\nQuest's End (The Broken Key) 3 exemplars\nJaikus And Reneeke Join The Guild (The Adventurer's Guild, #1) 2 exemplars\nPortals (Dungeon Crawler Adventures) 1 exemplars\nRing Of The Or'tux: A Qyaendri Adventure 1 exemplars\nkoolkai (12), agille37 (9), RyanRuffy (9), literati-after-dark (9), celticsouthern (9), erikanc2 (9), Kammal (9), Hmjavier (8), wayneespy (8), Chrystal_Grcevich (7), jconner (7), xymon81 (7), Faitmaker (7), Patryn999 (7), LithePanther (7) — més\nOgreZed (1), ImmortalWords (3), kenyazero (1), Damiella (1), uhnk13 (1), eRadicatedZombie (2), Yrrol (1), Serrana (6), Kalal (1)\n2017 (3) 6series-book-4plus (4) action (4) Action & Adventure (3) adult (2) Aventura (11) amazon-ebooks (2) ancient (3) Calibre import (6) Llibre electrònic (25) Èpica (4) faules (2) Fantasia (64) Fantasy & Magic (4) Ficció (12) General (4) Goodreads (4) juvenile fiction (4) Kindle (14) legends (2) local-library (6) Màgia (17) Morcyth saga (4) nook (12) novel·la (3) October 2010 (7) other (2) own (5) Paranormal (3) priest (2) quest (7) Llegit (6) RPG (3) series (8) The Morcyth Saga (6) pendent de llegir (49) no llegit (3) bruixes (2) Mags (2) young adult (6)\nBrian S. Pratt actualment està considerat un «autor únic». Si una o més obres pertanyen a diferents autors homònims, procedeix a separar-los.\nBrian S. Pratt comprèn 2 noms. Pots examinar i separar noms.


Author anyAchard, C. Aldoma, Aitor Alemany, Jaime Alemany, Jaime Alemany, J. Alvarez Sánchez, J.R. Antonelli, Marco Antonelli, Marco Arenal, Alejandro Arias, Monica Asada, M. Asfour, Tamim Baek, Seoin Balaguer, C. Balkenius, Christian Bergstrom, N Bernabe, Jose Berry, F. Berton, B. Beuth, Frederik Boedecker, J. Bohg, J. Bohg, Jeannette Bohg, Jeannette Bonsignorio, F. Bosco, A. Cabestany, J. Canessa, Andrea Cardin, Daniel Carloni, R. Carloni, Raffaella Casañ, Gustavo A.Casañ, G. A.Casañ, Gustavo Castelló, Vicente Castilla, Diana Cervera, Enric Cervera, Enric Cervera, Enric Chang, Hyun JoonChen, Mei Chessa, M. Chessa, Manuela Chinellato, Eris Chinellato, Eris Cho, Hyungsuck Coelho, Helder Correll, N. Costa, A. de la Paz, F. DeGloria, A. del Pobil, Angel P. del Pobil, A.P. del Pobil, Angel P.del Pobil, Angel PDiankov, Rosen Diaz, Cristina Díaz-Montilla, C. Dillmann, Rüdiger Do, Martin Duch, Włodzisław Duran, Angel JEgerstedt, M. Érdi, Péter Ersbøll, B.K. Escrig, M.T. Esteller, Roger Esteller-Curto, Roger Fagg, A.H. Fattori, Patrizia Felip, Javier Felip, Javier Ferrandez, J. M.Gandhi, D. Garcia, J. C.Garcia, Azucena García, Juan CarlosGarcia, Nicolas Garcia-Aracil, Nicolas Garcia-Arancil, N. Garcia-Espallargas, R. Gazi, Veysel Gazi, V. Gibaldi, Agostino Glas, S. Gomez, D. Goriatcheff, Bjorn Gracia, Luis Gratal, X. Gratal, X Grzyb, Beata J. Hafez, A. H. AabdulHafez, A. H. AbdulHallam, John Hamker, F Han, Taeil Hsieh, M. A.Ieee, Ieee Igual, FranciscoD. Iñesta, J.M. Iserte, José L.Jane, M. R.Jarque-Bou, Néstor J.Jawahar, C. V.Johansen, P. Johnson-Roberson, M. Kaminski, W. A.Kassawat, Majd Kim, Ki JoonKim, Heetae Kim, Min-Gil Korkealaakso, Pasi Kragic, Danica Krapp, Holger G.Kuffner, James Kwon, Sang JibKyrki, V. Laaksonen, J. Lee, Jangmyung Lee, Sukhan Lee, Sanghoon Leibe, Bastian León, Beatriz E.León, B. León, Beatriz Lepora, NathanF. Leupold, J. Madry, Marianna Mallick, Arijit Marin, Raul Marín, R. Marini, D. Marta, E. Martí, Higinio Martí, Jose V.Martinet, P. Martinet, Philippe Martinet, Philippe Martinez-Martin, E. Martinez-Martin, Ester Martinez-Martin, Ester Martinoli, A. Marzocchi, Nicoletta Masulli, Francesco Melchiorri, C. Melchiorri, Claudio Mermoud, G. Messina, E. Mezouar, Y. Michel, Olivier Mira, J. Mira, J. Miralles, Ignacio Moisio, Sami Mondada, F. Mora, Marta C.Morales, Antonio Morales, Antonio Morales, A. MorenoDiaz, R. Moughlbay, Amine AbouMoughlbay, Amine AMura, Anna Na, Wongi SNebot, P. Nebot, Patricio Nechyporenko, Nataliya Neumann, Bernd Nomdedeu, L. Nomdedeu, Leo Nomdedeu, L. Novais, P. Ohm, Jay Y.Ohm, Jay YPalm, Günther Park, Eunil Parker, L. E.Peña, L. Penders, J. Perez, Javier Perez-Aragon, J. Pérez-González, Antonio Perez-Vidal, Carlos Pobil, Ángel P.Prats, M. Prescott, Tony J. Przybylski, Markus Puche, Gustavo Ramo, Maria PilarRamos, Francisco Recatala, Gabriel Recatala, Gabriel Recatala, G. Roa, Máximo A.Rodriguez, Sergio Rodríguez-Cervantes, Pablo J.Rubert, C. Rubert, Carlos Rucci, Michele Sabatini, SP Sabatini, S.P. Saintluc, G. Sales, J. Sales, Jorge Sancho-Bru, J. Sancho-Bru, J.L. Sancho-Bru, Joaquín L.Sandoval, F. Sanfeliu, A. Sansebastiano, Emanuele Sanz, P.J. Sanz, P. J.Sanz, P. J.Sanz, Pedro J.Sebastia, R. Serna, M. A.Simoes, R. Smith, Linda B.Solari, F. Solari, F Song, Dan Sorg, M. Speth, J. Stoy, K. Subedi, Dipendra Tellez, Ricardo Toledo, J. Traver, V.J. Trevelyan, J. Ulbrich, Stefan Vasilev, Ilia Vergara, Margarita Verschure, Paul F. M. J.Villa, AlessandroE.P. Vincze, Markus Welke, Kai Wohlkinger, Walter Wojcik, G. M.Yang, Taeyong Yoo, Kyeongsik Yoon, Kwang-Joon Ziemke, Tom