divendres 22 de juny de 2012 |\nD’acord amb les exigències del FMI, els governs dels països europeus han pres la decisió d’imposar als seus pobles polítiques d’estricta austeritat, amb retallades en les despeses públiques: acomiadaments en la funció pública, congelació o fins i tot baixada dels salaris dels funcionaris, reducció de l’accés a certs serveis públics vitals i de la protecció social, augment de l’edat de jubilació.... Augmenta el cost de les prestacions dels serveis públics (transport, aigua, salut, educació...). Augmenta el recurs a pujades d’impostos indirectes particularment injusts, sobretot l’IVA. Les empreses públiques del sector competitiu són massivament privatitzades. Les polítiques de rigor posades en peus són portades a un nivell mai vist des de la Segona Guerra Mundial. Els efectes de la crisi són així multiplicats per pretesos remeis, que intenten sobretot protegir els interessos dels posseïdors de capitals. L’austeritat agreuja clarament la ralentització econòmica i ha desencadenat l’efecte bola de neu: donat el feble creixement, quan existeix, el deute públic creix de forma mecànica. Com ha escrit Jean-Marie Harribey, el tríptic Austeritat salarial+Austeritat monetària+Austeritat pressupostària dóna la seua fórmula de triple A.\nPerò els pobles suporten cada vegada menys la injustícia d’aquestes reformes marcades per una regressió social de gran amplitud. En termes relatius, són els assalariats, els aturats i les llars més modestes els que més estan obligats a contribuir perquè els estats continuen engreixant els creditors. I entre les poblacions més afectades, les dones ocupen la primera fila, doncs l’organització actual de l’economia i de la societat patriarcal fa recaure sobre elles els efectes desastrosos de la precarietat, del treball parcial i subpagat . Directament concernides per la degradació dels serveis públics socials, són les que més ho paguen. La lluita per a imposar una lògica diferent és indissociable de la lluita pel respecte absolut dels drets de les dones. Esbossem les grans línies del que plantegem per a aquesta lògica diferent.\nLa reducció del dèficit públic no és un objectiu en si mateix. En certes circumstàncies, el dèficit pot ser utilitzat per a rellançar l’activitat econòmica i realitzar despeses a fi de millorar les condicions de vida de les víctimes de la crisi. Una vegada rellançada l’activitat econòmica, la reducció dels dèficits públics ha de fer-se no reduint les despeses socials públiques, sinó mitjançant la pujada dels ingressos fiscals, lluitant contra el gran frau fiscal i posant més impostos al capital, les transaccions financeres, el patrimoni i les rendes de les famílies riques. Per a reduir el dèficit, hi ha també que reduir radicalment les despeses provocades per la devolució del deute públic, la part il·legítima del qual ha de ser anul·lada. La compressió de les despeses deu també afectar el pressupost militar així com a altres despeses socialment inútils i perillosos per al medi ambient. En canvi, és fonamental augmentar les despeses socials, particularment per a pal·liar els efectes de la depressió econòmica. També cal augmentar les despeses en les energies renovables i en certes infraestructures com els transports públics, els establiments escolars, les instal·lacions de salut pública. Una política de rellançament, mitjançant la demanda pública i la demanda de la majoria de les famílies, genera igualment una millor entrada d’impostos. Però més enllà, la crisi ha de donar la possibilitat de trencar amb la lògica capitalista i de realitzar un canvi radical de societat. La nova lògica a construir haurà de donar l’esquena al productivisme, integrar la situació ecològica, eradicar les diferents formes d’opressió (racial, patriarcal...) i promoure els béns comuns.\nPer a açò, cal construir un ampli front anticrisi, tant a escala europea com localment, a fi de reunir les energies per a crear una correlació de forces favorable a la posada en pràctica de solucions radicals centrades en la justícia social i climàtica.\n1.- Posar fi als plans d’austeritat, són injusts i aprofundeixen la crisi\nPosar fi a les mesures antisocials d’austeritat constitueix una prioritat absoluta. Mitjançant la mobilització en el carrer, en les places públiques, mitjançant la vaga, el rebuig dels impostos i taxes impopulars, cal forçar els governs a desobeir les autoritats europees i a derogar els plans d’austeritat.\n2.- Anul·lar el deute públic il·legítim\nLa realització d’una auditoria del deute públic efectuat sota control ciutadà, combinada, en certs casos, amb una suspensió unilateral i sobirana del pagament del deute públic permetrà arribar a una anul·lació/repudi de la part il·legítima del deute públic i reduir fortament la resta del deute.\nEn primer lloc, no es tracta de recolzar les reduccions de deute decidides pels creditors, particularment a causa de les severes contrapartides que impliquen. El pla de reducció d’una part del deute grec posat en pràctica a partir de març de 2012 està lligat a l’aplicació d’una dosi suplementària de mesures que trepitgen els drets econòmics i socials de la població grega i la sobirania del país . Segons un estudi realitzat per la Troica, malgrat la reducció de deute concedit pels creditors privats, l’endeutament públic de Grècia arribarà al 164% del PIB en 2013!  Hi ha doncs que denunciar l’operació de reducció del deute grec tal com ha estat realitzada, i oposar-li una alternativa: l’anul·lació de deute, és a dir, el seu repudi pel país deutor, és un acte sobirà unilateral molt fort.\nPerquè l’estat endeutat ha de reduir radicalment el seu deute públic procedint a l’anul·lació dels deutes il·legítims? Primer, per raons de justícia social, però també per raons econòmiques que tothom pot comprendre i assumir. Per a eixir de la crisi per dalt, no cal acontentar-se amb rellançar l’activitat econòmica gràcies a la demanda pública i a la de les famílies. Doncs d’acontentar-se amb una política de rellançament així, combinada amb una reforma fiscal redistributiva, el suplement d’ingressos fiscals seria apropiat en gran mesura per la devolució del deute públic. Les contribucions que serien imposades a les famílies més riques i a les grans empreses privades serien en gran mesura compensades per la renda que traurien de les obligacions estatals de les quals són, de lluny, les seues principals tenedors i beneficiaris (raó per la qual no volen sentir parlar d’una anul·lació de deute). Hi ha doncs, clarament, que anul·lar una part molt gran del deute públic. L’amplitud d’aquesta anul·lació dependrà del nivell de consciència de la població víctima del sistema del deute (a aquest nivell, l’auditoria ciutadana juga un paper crucial), de l’evolució de la crisi econòmica i política i, sobretot, de les relacions de força concretes que es construeixen en el carrer, en les places públiques i en els llocs de treball a través de les actuals mobilitzacions i de aquelles que vindran. En alguns països com Grècia, Portugal, Irlanda, Espanya, Itàlia i Hongria, la qüestió de l’anul·lació del deute és una qüestió de la major actualitat. Per a França, Bèlgica, és a punt de ser-ho. I, prompte, el tema serà un punt central del debat polític a la resta d’Europa.\nPer a les nacions ja sotmeses al xantatge dels especuladors, del FMI i d’altres organismes com la Comissió Europea, convé recórrer a una moratòria unilateral de la devolució del deute públic. Aquesta proposta s’està fent popular en els països més afectats per la crisi. Tal moratòria unilateral ha d’estar combinada a la realització d’una auditoria ciutadana dels emprèstits públics, que ha de permetre aportar a l’opinió pública les proves i els arguments necessaris per al repudi de la part del deute identificat com a il·legítima. Com ha mostrat el CADTM en nombroses publicacions, el dret internacional i el dret intern dels països ofereixen una base legal per a tal acció sobirana unilateral .\nL’auditoria deu també permetre determinar les diferents responsabilitats en el procés d’endeutament i exigir que els responsables tant nacionals com a internacionals rendisquen comptes davant la justícia. En tots els casos, és legítim que les institucions privades i els individus d’altes rendes que posseeixen títols d’aqueixos deutes suporten el pes de l’anul·lació de deutes sobirans il·legítims doncs tenen en gran mesurada la responsabilitat de la crisi, de la qual a més s’han beneficiat. El fet que hagen de suportar aquesta càrrega no és més que una volta justa cap a més justícia social. És doncs important alçar un cadastre dels posseïdors de títols a fi d’indemnitzar d’entre aquests als ciutadans i ciutadanes de rendes baixes o mitjanes.\nSi l’auditoria demostra l’existència de delictes lligats a l’endeutament il·legítim, els seus autors hauran de ser severament condemnats a pagar reparacions i no hauran d’escapar a penes de presó en funció de la gravetat dels seus actes. Cal demandar comptes davant la justícia a les autoritats que hagen llançat emprèstits il·legítims.\nPel que fa als deutes que no estan tacades d’il·legitimitat segons l’auditoria, convindrà imposar un esforç als creditors en termes de reducció de l’estoc i de les taxes d’interès, així com un allargament del període de devolució. Ací també, serà útil realitzar una discriminació positiva en favor dels petits posseïdors de títols del deute públic als qui caldrà pagar normalment. D’altra banda, a la part del pressupost de l’estat destinat a la devolució del deute haurà de posar-se-li un sostre en funció de la salut econòmica, de la capacitat dels poders públics per a retornar i del caràcter no reduible de les despeses socials. Cal inspirar-se en el que es va fer en el cas d’Alemanya després de la Segona Guerra Mundial: l’acord de Londres de 1953 que consistia particularment a reduir un 62% l’estoc del deute alemany estipulava que la relació entre servei del deute i rendes d’exportacions no havia de superar el 5% . Es podria definir una ràtio d’aquest tipus: la suma assignada a la devolució del deute no pot excedir el 5% dels ingressos de l’estat. Hi ha també que adoptar un marc legal a fi d’evitar la repetició de la crisi que va començar en 2007-2008:\nprohibició de socialitzar deutes privats,\nobligació d’organitzar una auditoria permanent de la política d’endeutament públic amb participació ciutadana,\nimprescriptibilitat dels delictes lligats a l’endeutament il·legítim,\nnul·litat dels deutes il·legítims,\nadopció d’una regla d’or que consisteix a dir que les despeses públiques que permeten garantir els drets humans fonamentals no es poden reduir i prevalen sobre les despeses relatives a la devolució del deute...\nLes pistes alternatives no falten.\n3.- Per una justa redistribució de la riquesa\nDes de 1980, no han deixat de baixar els impostos directes a les rendes més elevades i a les grans empreses. Centenars de milers de milions d’euros de regals fiscals han estat, en l’essencial, orientats cap a l’especulació i l’acumulació de riqueses per part dels més rics.\nCal combinar una reforma en profunditat de la fiscalitat amb un objectiu de justícia social (reduir alhora les rendes i el patrimoni dels més rics per a augmentar els de la majoria de la població) amb la seua harmonització en el plànol europeu a fi d’impedir el dúmping fiscal.  L’objectiu és un augment dels ingressos públics, particularment via l’impost progressiu sobre la renda de les persones físiques més riques (la taxa marginal de l’impost sobre la renda pot ser portada completament fins al 90%)  , l’impost sobre el patrimoni a partir d’un cert muntant i l’impost sobre les societats. Aquest augment dels ingressos ha d’anar aparellat amb una baixada ràpida del preu d’accés als béns i serveis de primera necessitat (aliments de base, aigua, electricitat, calefacció, transports públics, material escolar...), particularment per una reducció forta i ben dirigida de l’IVA sobre aqueixos béns i serveis vitals. Es tracta també d’adoptar una política fiscal que afavorisca la protecció del medi ambient posant impostos de forma disuasiva a les indústries contaminants.\nDiversos països poden associar-se per a adoptar un impost sobre les transaccions financeres, particularment en els mercats de canvis, a fi d’augmentar els ingressos dels poders públics, de limitar l’especulació i d’afavorir l’estabilitat de les taxes de canvi.\n4.- Lluitar contra els paradisos fiscals\nEls diferents cimeres del G20 han rebutjat, malgrat les seues declaracions d’intenció, atacar realment els paradisos judicials i fiscals. Una mesura senzilla a fi de lluitar contra els paradisos fiscals (que fan perdre cada any als països del Nord, però també als del Sud, recursos vitals per al desenvolupament de les poblacions) consisteix, per a un Parlament, a prohibir a totes les persones físiques i a totes les empreses presents en el seu territori realitzar qualsevol tipus de transacció que passe per paradisos fiscals, sota pena d’una multa d’un muntant equivalent. Més enllà, cal eradicar aqueixos forats negres de les finances, de tràfics criminals, de corrupció i de delinqüència de coll blanc. Les grans potències, que els avalen des de fa anys, tenen tots els mitjans precisos per a fer-ho.\nEl gran frau fiscal priva a la col·lectivitat de mitjans considerables i juga contra l’ocupació. Mitjos públics conseqüents han de ser assignats als serveis d’hisenda per a lluitar eficaçment i de forma prioritària contra el frau organitzat per les grans empreses i les famílies més riques. Els resultats han de ser fets públics i els culpables fortament sancionats.\n5.- Passar per l’adreçador als mercats financers\nL’especulació a escala mundial representa diverses vegades les riqueses produïdes en el planeta. Els muntatges sofisticats la fan totalment incontrolable. Els engranatges que suscita desestructuren l’economia real. L’opacitat sobre les transaccions financeres és la regla. Per a taxar els creditors en la font, cal identificar-los. La dictadura dels mercats financers ha de cessar. Convé prohibir l’especulació sobre els títols del deute públic, sobre les monedes, sobre els aliments.  Les vendes a descobert  i els Credit Default Swaps han de ser igualment prohibits. Cal tancar els mercats de productes derivats que són vertaders forats negres que escapen a tota reglamentació i a tota vigilància.\nEl sector de les agències de notació deu igualment ser estrictament reformat i enquadrat. Ha d’estar prohibit a les agències de notació notar els estats. Lluny de ser l’eina d’una estimació científica objectiva, aqueixes agències són estructuralment parteix interessada de la mundialització neoliberal i han desencadenat en nombroses ocasiones catàstrofes socials. En efecte, la degradació de la nota d’un país pot implicar una pujada de les taxes d’interès que l’estat ha de pagar per a aconseguir prendre prestat en els mercats financers. A causa d’açò, la situació econòmica del país concernit es deteriora. El comportament de ramat dels especuladors multiplica les dificultats que pesaran encara amb més força sobre les poblacions. La forta submissió de les agències de notació als mitjans financers fa d’aquestes agències un actor important a nivell internacional, la responsabilitat del qual en el desencadenament i l’evolució de les crisis no està posada a la llum de forma suficient pels mitjans. L’estabilitat econòmica dels països europeus ha estat col·locada en les seues mans, sense protecció, sense mitjans de control seriós per part dels poders públics, per la qual cosa cal prohibir-los de continuar fer mal.\nA fi de prohibir altres maniobres de desestabilització dels estats, cal restaurar un control estricte dels moviments de capitals.\n6.- Transferir sota control ciutadà els bancs i les assegurances al sector públic\nA causa de les decisions que han pres, la major part dels bancs fan front a una situació d’insolvència i no a una crisi passatgera de liquiditat. La decisió dels bancs centrals de concedir-los un accés il·limitat al crèdit sense imposar-los un canvi de les regles del joc agreuja el problema.\nCal tornar al fonamental. Els bancs han de ser considerats com a serveis públics, hagut de, precisament, a la seua importància i a aquest efecte devastador que la seua mala gestió pot tenir sobre l’economia. L’ofici de la banca és massa seriós per a ser confiat a banquers privats. Com utilitza diners públics, gaudeix de garanties per part de l’estat i fa un servei de base fonamental a la societat, la banca ha de convertir-se en un servei públic.\nEls estats han de trobar la seua capacitat de control i d’orientació de l’activitat econòmica i financera. Han d’igualment disposar d’instruments per a realitzar inversions i finançar les despeses públiques reduint al mínim el recurs a l’emprèstit davant institucions privades. Per a açò, cal expropiar sense indemnització els bancs per a socialitzar-los transferint-los al sector públic baix control ciutadà.\nEn certs casos, l’expropiació dels bancs privats pot representar un cost per a l’estat a causa dels deutes que han pogut acumular i els productes tòxics que han conservat. El cost en qüestió ha de ser recuperat sobre el patrimoni general dels grans accionistes. En efecte, les societats privades que són accionistes dels bancs i que els han portat cap a l’abisme alhora que feien sucosos beneficis tenen una part del seu patrimoni en altres sectors de l’economia. Hi ha doncs que fer una punció sobre el patrimoni general dels accionistes. Es tracta d’evitar al màxim socialitzar les pèrdues. L’exemple irlandés és emblemàtic, la forma en què la nacionalització del Irish Allied Banks ha estat efectuada és inacceptable doncs s’ha fet a costa de la població.\nL’opció que defensem implica l’eliminació del sector bancari capitalista, tant en el crèdit i l’estalvi (bancs de dipòsit) com en el terreny de la inversió (bancs de negocis o d’inversió). En aquesta opció, no quedarien més que dos tipus de bancs: bancs públics amb un estatut de servei públic (baix control ciutadà) i bancs cooperatives de talla moderada.\nFins i tot, si el seu estat de salut està menys mediatitzat, el sector de les assegurances està també en el cor de la crisi actual. Els grans grups d’assegurances han dut a terme operacions tan arriscades com els bancs privats amb els quals nombrosos d’ells estan estretament lligats. Una gran part dels seus actius està constituïda de títols del deute sobirà i de productes derivats. A la cerca del màxim de benefici immediat, han especulat perillosament amb les cosines pagades pels assegurats, amb l’estalvi arreplegat sota la forma d’assegurança de vida o de cotitzacions voluntàries amb vista a una jubilació complementària. L’expropiació de les assegurances permetrà evitar un desastre en aquest sector i protegirà a estalviadors i assegurats. Aquesta expropiació de les assegurances ha d’anar aparellada amb una consolidació del sistema de jubilacions per repartiment.\n7.- Socialitzar les empreses privatitzades des de 1980\nUna característica d’aquests trenta últims anys ha estat la privatització de nombroses empreses i serveis públics. Des dels bancs del sector industrial passant per correus, les telecomunicacions, a l’energia i els transports, els governs han lliurat al sector privat sectors sencers de l’economia, perdent de pas tota capacitat de regulació de l’economia. Aqueixos béns públics, eixits del treball col·lectiu, han de tornar al domini públic. Es tractarà de crear noves empreses públiques i adaptar els serveis públics segons les necessitats de la població, per exemple per a respondre a la problemàtica del canvi climàtic per la creació d’un servei públic d’aïllament dels habitatges.\n8.- Reduir radicalment el temps de treball per a garantir la plena ocupació i adoptar una política de rendes per a realitzar la justícia social\nRepartir d’una altra forma les riqueses és la millor resposta a la crisi. La part destinada als assalariats de les riqueses produïdes ha baixat clarament des de fa decennis, mentre que els creditors i les empreses han augmentat els seus guanys per a consagrar-les a l’especulació. En augmentar els salaris, no solament es permet a les poblacions viure dignament, sinó que es reforcen també els mitjans que serveixen per al finançament de la protecció social i dels règims de jubilació.\nEn disminuir el temps de treball sense reducció de salari i en crear ocupacions, es millora la qualitat de vida dels treballadors, es proporciona una ocupació a els qui tenen necessitat d’ell. La reducció radical del temps de treball ofereix també la possibilitat de posar en pràctica un altre ritme de vida, una manera diferent de viure en societat allunyant-se del consumisme. El temps guanyat a favor del temps lliure ha de permetre l’augment de la participació activa de les persones en la vida política, en el reforç de les solidaritats, en les activitats benèvoles i la creació cultural.\nHi ha igualment que pujar significativament el muntant del salari mínim legal, dels salaris mitjans i de les assignacions socials. En canvi, cal fixar un sostre molt estricte per a les remuneracions dels dirigents de les empreses, siguen privades o públiques, remuneracions que aconsegueixen nivells absolutament inacceptables. Es tracta de prohibir els bonus, les estoc-options, les jubilacions “daurades” i altres avantatges injustificats derogatoris. Convé instaurar una renda màxima autoritzada. Recomanem un ventall màxim d’1 a 4 de les rendes (com recomanava Plató fa ja 2400 anys) amb una globalització del conjunt de les rendes d’una persona a fi de sotmetre-les a l’impost.\n9. Emprèstits públics favorables a la millora de les condicions de vida, a la promoció dels béns comuns i que trenquen amb la lògica de la destrucció mediambiental.\nUn estat ha de poder demanar prestat a fi de millorar les condicions de vida de les poblacions, per exemple, realitzant treballs d’utilitat pública i invertint en les energies renovables. Alguns d’aqueixos treballs poden ser finançats pel pressupost corrent gràcies a decisions polítiques afirmades, però emprèstits públics poden fer possibles uns altres de major envergadura, per exemple per a passar de el “tot automòbil” a un desenvolupament massiu dels transports col·lectius, tancar definitivament les centrals nuclears i substituir-les per energies renovables, crear o reobrir vies fèrries de proximitat sobretot el territori començant pel territori urbà i semiurbà, o també renovar, rehabilitar o construir edificis públics i habitatges socials reduint el seu consum d’energia i posant-los comoditats de qualitat.\nCal definir amb tota urgència una política transparent d’emprèstit públic. La proposta que plantegem és la següent:\n1. la destinació de l’emprèstit públic ha de garantir una millora de les condicions de vida, trencant amb la lògica de destrucció mediambiental;\n2. el recurs a l’emprèstit públic ha de contribuir a una voluntat redistributiva a fi de reduir les desigualtats.\nÉs pel que proposem que les institucions financeres, les grans empreses privades i les famílies riques siguen obligades per via legal a comprar, per un muntant proporcional al seu patrimoni i a les seues rendes, obligacions de l’estat al 0% d’interès i no indexades amb la inflació; la resta de la població podrà adquirir de forma voluntària obligacions públiques que garantiran un rendiment real positiu (per exemple, el 3%) superior a la inflació. Així si la inflació anual s’eleva al 3%, la taxa d’interès efectivament pagat per l’estat per a l’any corresponent serà del 6%. Una mesura així de discriminació positiva (comparable a les adoptades per a lluitar contra l’opressió racial als Estats Units, les castes en l’Índia o les desigualtats home-dona) permetrà avançar cap a més justícia fiscal i cap a un repartiment menys desigualitari de les riqueses.\n10. Qüestionar l’Euro\nEl debat sobre l’eixida de l’euro per a una sèrie de països com Grècia és completament necessari. És clar que l’euro és una camisa de força per a Grècia, Portugal i també per a Espanya. Si no li concedim la mateixa atenció que a les altres propostes d’alternatives, és perquè el debat travessa i divideix tant als moviments socials com als partits d’esquerra. La nostra preocupació central és reagrupar sobre el tema vital del deute deixant de costat temporalment el que ens divideix.\n11. Una Unió Europea diferent basada en la solidaritat\nNombroses disposicions dels tractats que regeixen la Unió Europea, la zona euro i el BCE han de ser derogades. Per exemple, cal suprimir els articles 63 i 125 del Tractat de Lisboa que prohibeixen tot control dels moviments de capitals i tota ajuda a un estat en dificultats. Hi ha també que abandonar el Pacte d’Estabilitat i de Creixement. El PIXE (Mecanisme Europeu d’Estabilitat) ha de ser eliminat. A més, cal reemplaçar els actuals tractats per uns de nous en el marc d’un vertader procés constituent democràtic a fi d’arribar a un pacte de solidaritat dels pobles per a l’ocupació i el medi ambient.\nCal revisar completament la política monetària així com l’estatus i la pràctica del BCE. La incapacitat del poder polític per a imposar-li crear moneda és un hàndicap molt pesat. En crear aquest BCE per sobre dels governs i per tant dels pobles, la Unió Europea va prendre una opció desastrosa, la de sotmetre l’èsser humà a les finances, en lloc d’al revés.\nQuan nombrosos moviments socials denunciaven estatuts massa rígids i profundament inadaptats, el BCE ha sigut obligat a canviar plantejaments en el moment més fort de la crisi modificant amb urgència el paper que li va ser concedit. Desgraciadament, ha acceptat fer-ho per raons roïnes: no perquè els interessos dels pobles siguen tinguts en compte, sinó perquè els de els creditors siguen preservats. És clarament la prova que les cartes han de ser barrejades de nou: el BCE i els bancs centrals dels estats han de poder finançar directament a estats preocupats per aconseguir objectius socials i mediambientals que integren perfectament les necessitats fonamentals de les poblacions.\nAvui, activitats econòmiques molt diverses, com la inversió en la construcció d’un establiment hospitalari o un projecte purament especulatiu, són finançades de forma similar. El poder polític ha d’imposar costos molt diferents als uns i els altres: taxes baixes han de ser reservades a les inversions socialment justes i ecològicament sostenibles, taxes molt elevades, fins i tot prohibitives quan la situació ho exigisca, per a les operacions de tipus especulatiu, que és igualment desitjable prohibir pura i simplement en certs terrenys.\nUna Europa construïda sobre la solidaritat i la cooperació ha de permetre donar l’esquena a la competència i a la competició, que tiren “cap avall”. La lògica neoliberal ha conduït a la crisi i revelat el seu fracàs. Ha espentat els indicadors socials a la baixa: menys protecció social, menys ocupacions, menys serveis públics. El grapat d’els qui s’han beneficiat d’aquesta crisi ho ha fet calcigant els drets de la majoria dels altres. Els culpables han guanyat, les víctimes paguen! Aquesta lògica, que està darrere de tots els textos fundadors de la Unió Europea, ha de ser desmuntada. Una Europa diferent, centrada en la cooperació entre estats i la solidaritat entre els pobles, ha de convertir-se en l’objectiu prioritari. Per a açò, les polítiques pressupostàries i fiscals han de ser no uniformitzades, doncs les economies europees presenten fortes disparitats, sinó coordinades perquè per fi emergisca una solució “cap amunt”. Polítiques globals a escala europea, que comprenguen inversions públiques massives per a la creació d’ocupacions públiques en terrenys essencials (serveis de proximitat amb energies renovables, lluita contra el canvi climàtic, sectors socials de base), han d’imposar-se. Una política diferent pansa per un procés coordinat pels pobles a fi d’adoptar una Constitució per a construir una Europa diferent.\nAquesta Europa diferent, democratitzada, ha de treballar per a imposar principis no negociables: reforç de la justícia fiscal i social, decisions dirigides a l’elevació del nivell i de la qualitat de vida dels seus habitants, desarmament i reducció radical de les despeses militars, opcions energètiques sostenibles sense recurs al nuclear, rebuig dels organisme genèticament modificats (OGM). Deu també, resoltament, posar fi a la seua política de fortalesa assetjada cap als candidats a la immigració, per a convertir-se en un soci equitatiu i veritablement solidari dels pobles del sud del planeta. El primer pas en aquest sentit ha de consistir a anul·lar el deute del tercer món de forma incondicional. L’anul·lació del deute és decididament un denominador comú a totes les lluites que és urgent dur a terme tant en el Nord com en el Sud.\nTraduït per Alberto Nadal\nDamien Millet (professor de matemàtiques i portaveu del CADTM France www.cadtm.org) i Eric Toussaint (doctor en ciències polítiques, president del CADTM Belgique, membre del Consell Científic de ATTAC França). Damien Millet i Eric Toussaint han dirigit el llibre col·lectiu El deute o la vida, publicat a Icària-Antrazyt, que va rebre el Premi del llibre polític en la Fira del Llibre Polític de Lieja en 2011. Últim llibre publicat: Damien Millet et Éric Toussaint, AAA, Audit, Annulation, Autre politique, Le Seuil, Paris, 2012.\n Christiane Marty, «Impact de la crise et de l’austérité sud els femmes: dónes raisons de s’indigner et es mobiliser»\n Alguns fondaments jurídics per a suspendre el pagament de deutes públics\n Éric Toussaint, Banc Mundial, el colp d’estat permanent, Vell Talp, Barcelona, 2006, capitule 4\n Pensem a Irlanda que practica una taxa de solament el 12,5% sobre els beneficis de les societats. A França, la taxa real d’imposició de les empreses del CAC 40 no és més que del 8%...\n Assenyalem que aqueixa taxa del 90% havia sigut imposada als rics a partir de la presidència de Franklin Roosevelt als Estats Units en els anys 1930.\n Éric Toussaint, La Crisis Global, Viejo Topo, Barcelona, capitule 4.\n Les vendes a descobert permeten especular sobre la baixada d’un títol venent a termini aqueix títol quan ni tan sols es disposa d’ell. Les autoritats alemanyes han prohibit les vendes a descobert mentre que les autoritats franceses i les d’altres països s’han oposat a aquesta mesura.\nDe acuerdo con las exigencias del FMI, los gobiernos de los países europeos han tomado la decisión de imponer a sus pueblos políticas de estricta austeridad, con recortes en los gastos públicos: despidos en la función pública, congelación o incluso bajada de los salarios de los funcionarios, reducción del acceso a ciertos servicios públicos vitales y de la protección social, retroceso de la edad de jubilación.... El coste de las prestaciones de los servicios públicos aumenta (transporte, agua, salud, educación...). El recurso a subidas de impuestos indirectos particularmente injustos, sobre todo el IVA, aumenta. Las empresas públicas del sector competitivo son masivamente privatizadas. Las políticas de rigor puestas en pie son llevadas a un nivel jamás visto desde la Segunda Guerra Mundial. Los efectos de la crisis son así multiplicados por pretendidos remedios, que intentan sobre todo proteger los intereses de los poseedores de capitales. La austeridad agrava claramente la ralentización económica y ha desencadenado el efecto bola de nieve: dado el débil crecimiento, cuando existe, la deuda pública crece de forma mecánica. Como ha escrito Jean-Marie Harribey, el tríptico Austeridad salarial+Austeridad monetaria+Austeridad presupuestaria da su fórmula de triple A.\nPero los pueblos soportan cada vez menos la injusticia de estas reformas marcadas por una regresión social de gran amplitud. En términos relativos, son los asalariados, los parados y los hogares más modestos los que más están obligados a contribuir para que los estados continúen engordando a los acreedores. Y entre las poblaciones más afectadas, las mujeres ocupan la primera fila, pues la organización actual de la economía y de la sociedad patriarcal hace recaer sobre ellas los efectos desastrosos de la precariedad, del trabajo parcial y subpagado  . Directamente concernidas por la degradación de los servicios públicos sociales, son las que más lo pagan. La lucha para imponer una lógica diferente es indisociable de la lucha por el respeto absoluto de los derechos de las mujeres. Esbozamos las grandes líneas de lo que planteamos para esta lógica diferente.\nLa reducción del déficit público no es un objetivo en sí mismo. En ciertas circunstancias, el déficit puede ser utilizado para relanzar la actividad económica y realizar gastos a fin de mejorar las condiciones de vida de las víctimas de la crisis. Una vez relanzada la actividad económica, la reducción de los déficits públicos debe hacerse no reduciendo los gastos sociales públicos, sino mediante la subida de los ingresos fiscales, luchando contra el gran fraude fiscal y poniendo más impuestos al capital, las transacciones financieras, el patrimonio y las rentas de las familias ricas. Para reducir el déficit, hay también que reducir radicalmente los gastos provocados por la devolución de la deuda pública cuya parte ilegítima debe ser anulada. La compresión de los gastos debe también afectar al presupuesto militar así como a otros gastos socialmente inútiles y peligrosos para el medio ambiente. En cambio, es fundamental aumentar los gastos sociales, particularmente para paliar los efectos de la depresión económica. También hay que aumentar los gastos en las energías renovables y en ciertas infraestructuras como los transportes públicos, los establecimientos escolares, las instalaciones de salud pública. Una política de relanzamiento mediante la demanda pública y la demanda de la mayoría de las familias genera igualmente una mejor entrada de impuestos. Pero más allá, la crisis debe dar la posibilidad de romper con la lógica capitalista y de realizar un cambio radical de sociedad. La nueva lógica a construir deberá dar la espalda al productivismo, integrar la situación ecológica, erradicar las diferentes formas de opresión (racial, patriarcal...) y promover los bienes comunes.\nPara esto, hay que construir un amplio frente anticrisis, tanto a escala europea como localmente, a fin de reunir las energías para crear una correlación de fuerzas favorable a la puesta en práctica de soluciones radicales centradas en la justicia social y climática.\n1.- Poner fin a los planes de austeridad, son injustos y profundizan la crisis\nPoner fin a las medidas antisociales de austeridad constituye una prioridad absoluta. Mediante la movilización en la calle, en las plazas públicas, mediante la huelga, el rechazo de los impuestos y tasas impopulares, hay que forzar a los gobiernos a desobedecer a las autoridades europeas y a derogar los planes de austeridad.\n2.- Anular la deuda pública ilegítima\nLa realización de una auditoría de la deuda pública efectuada bajo control ciudadano, combinada, en ciertos casos, con una suspensión unilateral y soberana del pago de la deuda pública permitirá llegar a una anulación/repudio de la parte ilegítima de la deuda pública y reducir fuertemente el resto de la deuda.\nEn primer lugar, no se trata de apoyar las reducciones de deuda decididas por los acreedores, particularmente a causa de las severas contrapartidas que implican. El plan de reducción de una parte de la deuda griega puesto en práctica a partir de marzo de 2012 está ligado a la aplicación de una dosis suplementaria de medidas que pisotean los derechos económicos y sociales de la población griega y la soberanía del país  . Según un estudio realizado por la Troika, a pesar de la reducción de deuda concedida por los acreedores privados, ¡el endeudamiento público de Grecia alcanzará el 164% del PIB en 2013!  Hay pues que denunciar la operación de reducción de la deuda griega tal como ha sido realizada, y oponerla una alternativa: la anulación de deuda, es decir su repudio por el país deudor, es un acto soberano unilateral muy fuerte.\n¿Porqué el estado endeudado debe reducir radicalmente su deuda pública procediendo a la anulación de las deudas ilegítimas? Primero por razones de justicia social, pero también por razones económicas que todo el mundo puede comprender y asumir. Para salir de la crisis por arriba, no hay que contentarse con relanzar la actividad económica gracias a la demanda pública y a la de las familias. Pues de contentarse con una política de relanzamiento así, combinada con una reforma fiscal redistributiva, el suplemento de ingresos fiscales sería apropiado en gran medida por la devolución de la deuda pública. Las contribuciones que serían impuestas a las familias más ricas y a las grandes empresas privadas serían en gran medida compensadas por la renta que sacarían de las obligaciones estatales de las que son de lejos sus principales tenedores y beneficiarios (razón por la que no quieren oír hablar de una anulación de deuda). Hay pues, claramente, que anular una muy gran parte de la deuda pública. La amplitud de esta anulación dependerá del nivel de conciencia de la población víctima del sistema de la deuda (a este nivel, la auditoría ciudadana juega un papel crucial), de la evolución de la crisis económica y política y sobre todo de las relaciones de fuerza concretas que se construyen en la calle, en las plazas públicas y en los lugares de trabajo a través de las actuales movilizaciones y de las que vengan. En algunos países como Grecia, Portugal, Irlanda, España, Italia y Hungría, la cuestión de la anulación de la deuda es una cuestión de la mayor actualidad. Para Francia, Bélgica, está a punto de serlo. Y, pronto, el tema será un punto central del debate político en el resto de Europa.\nPara las naciones ya sometidas al chantaje de los especuladores, del FMI y de otros organismos como la Comisión Europea, conviene recurrir a una moratoria unilateral de la devolución de la deuda pública. Esta propuesta se está haciendo popular en los países más afectados por la crisis. Tal moratoria unilateral debe estar combinada a la realización de una auditoría ciudadana de los empréstitos públicos, que debe permitir aportar a la opinión pública las pruebas y los argumentos necesarios para el repudio de la parte de la deuda identificada como ilegítima. Como ha mostrado el CADTM en numerosas publicaciones, el derecho internacional y el derecho interno de los países ofrecen una base legal para tal acción soberana unilateral  .\nLa auditoría debe también permitir determinar las diferentes responsabilidades en el proceso de endeudamiento y exigir que los responsables tanto nacionales como internacionales rindan cuentas ante la justicia. En todos los casos, es legítimo que las instituciones privadas y los individuos de altas rentas que poseen títulos de esas deudas soporten el peso de la anulación de deudas soberanas ilegítimas pues tienen en gran medida la responsabilidad de la crisis, de la que además se han beneficiado. El hecho de que deban soportar esta carga no es más que una justa vuelta hacia más justicia social. Es pues importante levantar un catastro de los poseedores de títulos a fin de indemnizar de entre ellos a los ciudadanos y ciudadanas de rentas bajas o medias.\nSi la auditoría demuestra la existencia de delitos ligados al endeudamiento ilegítimo, sus autores deberán ser severamente condenados a pagar reparaciones y no deberán escapar a penas de cárcel en función de la gravedad de sus actos. Hay que demandar cuentas ante la justicia a las autoridades que hayan lanzado empréstitos ilegítimos.\nEn lo que se refiere a las deudas que no están manchadas de ilegitimidad según la auditoría, convendrá imponer un esfuerzo a los acreedores en términos de reducción del stock y de las tasas de interés, así como un alargamiento del período de devolución. Aquí también, será útil realizar una discriminación positiva en favor de los pequeños poseedores de títulos de la deuda pública a quienes habrá que pagar normalmente. Por otra parte, a la parte del presupuesto del estado destinado a la devolución de la deuda deberá ponérsele un techo en función de la salud económica, de la capacidad de los poderes públicos para devolver y del carácter no reducible de los gastos sociales. Hay que inspirarse en lo que se hizo en el caso de Alemania tras la Segunda Guerra Mundial: el acuerdo de Londres de 1953 que consistía particularmente en reducir un 62% el stock de la deuda alemana estipulaba que la relación entre servicio de la deuda y rentas de exportaciones no debía superar el 5%.  Se podría definir una ratio de este tipo: la suma asignada a la devolución de la deuda no puede exceder el 5% de los ingresos del estado. Hay también que adoptar un marco legal a fin de evitar la repetición de la crisis que comenzó en 2007-2008: prohibición de socializar deudas privadas, obligación de organizar una auditoría permanente de la política de endeudamiento público con participación ciudadana, imprescriptibilidad de los delitos ligados al endeudamiento ilegítimo, nulidad de las deudas ilegítimas, adopción de una regla de oro que consiste en decir que los gastos públicos que permiten garantizar los derechos humanos fundamentales no se pueden reducir y priman sobre los gastos relativos a la devolución de la deuda... Las pistas alternativas no faltan.\n3.- Por una justa redistribución de la riqueza\nDesde 1980, no han dejado de bajar los impuestos directos a las rentas más elevadas y a las grandes empresas. Centenares de miles de millones de euros de regalos fiscales han sido en lo esencial orientados hacia la especulación y la acumulación de riquezas por parte de los más ricos.\nHay que combinar una reforma en profundidad de la fiscalidad con un objetivo de justicia social (reducir a la vez las rentas y el patrimonio de los más ricos para aumentar los de la mayoría de la población) con su armonización en el plano europeo a fin de impedir el dumping fiscal.  El objetivo es un aumento de los ingresos públicos, particularmente vía el impuesto progresivo sobre la renta de las personas físicas más ricas (la tasa marginal del impuesto sobre la renta puede ser llevada por entero hasta el 90%)  , el impuesto sobre el patrimonio a partir de un cierto montante y el impuesto sobre las sociedades. Este aumento de los ingresos debe ir parejo con una bajada rápida del precio de acceso a los bienes y servicios de primera necesidad (alimentos de base, agua, electricidad, calefacción, trasportes públicos, material escolar...), particularmente por una reducción fuerte y bien dirigida del IVA sobre esos bienes y servicios vitales. Se trata también de adoptar una política fiscal que favorezca la protección del medio ambiente poniendo impuestos de forma disuasiva a las industrias contaminantes.\nVarios países pueden asociarse para adoptar un impuesto sobre las transacciones financieras, particularmente en los mercados de cambios, a fin de aumentar los ingresos de los poderes públicos, de limitar la especulación y de favorecer la estabilidad de las tasas de cambio.\n4.- Luchar contra los paraísos fiscales\nLas diferentes cumbres del G20 han rechazado, a pesar de sus declaraciones de intención, atacar realmente a los paraísos judiciales y fiscales. Una medida sencilla a fin de luchar contra los paraísos fiscales (que hacen perder cada año a los países del Norte, pero también a los del Sur, recursos vitales para el desarrollo de las poblaciones) consiste para un Parlamento en prohibir a todas las personas físicas y a todas las empresas presentes en su territorio realizar cualquier tipo de transacción que pase por paraísos fiscales, bajo pena de una multa de un montante equivalente. Más allá, es preciso erradicar esos agujeros negros de las finanzas, de tráficos criminales, de corrupción y de delincuencia de cuello blanco. Las grandes potencias, que les avalan desde hace años, tienen todos los medios precisos para hacerlo.\nEl gran fraude fiscal priva a la colectividad de medios considerables y juega contra el empleo. Medios públicos consecuentes deben ser asignados a los servicios de hacienda para luchar eficazmente y de forma prioritaria contra el fraude organizado por las grandes empresas y las familias más ricas. Los resultados deben ser hechos públicos y los culpables fuertemente sancionados.\n5.- Meter en cintura a los mercados financieros\nLa especulación a escala mundial representa varias veces las riquezas producidas en el planeta. Los montajes sofisticados la hacen totalmente incontrolable. Los engranajes que suscita desestructuran la economía real. La opacidad sobre las transacciones financieras es la regla. Para tasar a los acreedores en la fuente, hay que identificarlos. La dictadura de los mercados financieros debe cesar. Conviene prohibir la especulación sobre los títulos de la deuda pública, sobre las monedas, sobre los alimentos.  Las ventas a descubierto  y los Credit Default Swaps deben ser igualmente prohibidos. Hay que cerrar los mercados de productos derivados que son verdaderos agujeros negros que escapan a toda reglamentación y a toda vigilancia.\nEl sector de las agencias de notación debe igualmente ser estrictamente reformado y encuadrado. Debe estar prohibido a las agencias de notación notar a los estados. Lejos de ser la herramienta de una estimación científica objetiva, esas agencias son estructuralmente parte interesada de la mundialización neoliberal y han desencadenado en numerosas ocasiones catástrofes sociales. En efecto, la degradación de la nota de un país puede implicar una subida de las tasas de interés que el estado debe pagar para lograr tomar prestado en los mercados financieros. Debido a esto, la situación económica del país concernido se deteriora. El comportamiento de rebaño de los especuladores multiplica las dificultades que pesarán aún con más fuerza sobre las poblaciones. La fuerte sumisión de las agencias de notación a los medios financieros hace de estas agencias un actor importante a nivel internacional, cuya responsabilidad en el desencadenamiento y la evolución de las crisis no está puesta a la luz de forma suficiente por los medios. La estabilidad económica de los países europeos ha sido colocada en sus manos, sin protección, sin medios de control serio por parte de los poderes públicos, por lo que hay que prohibirles continuar haciendo daño.\nA fin de prohibir otras maniobras de desestabilización de los estados, hay que restaurar un control estricto de los movimientos de capitales.\n6.- Transferir bajo control ciudadano los bancos y los seguros al sector público\nA causa de las decisiones que han tomado, la mayor parte de los bancos hacen frente a una situación de insolvencia y no a una crisis pasajera de liquidez. La decisión de los bancos centrales de concederles un acceso ilimitado al crédito sin imponerles un cambio de las reglas del juego agrava el problema.\nHay que volver a lo fundamental. Los bancos deben ser considerados como servicios públicos, debido, precisamente, a su importancia y al efecto devastador que su mala gestión puede tener sobre la economía. El oficio de la banca es demasiado serio para ser confiado a banqueros privados. Como utiliza dinero público, goza de garantías por parte del estado y hace un servicio de base fundamental a la sociedad, la banca debe convertirse en un servicio público.\nLos estados deben encontrar su capacidad de control y de orientación de la actividad económica y financiera. Deben igualmente disponer de instrumentos para realizar inversiones y financiar los gastos públicos reduciendo al mínimo el recurso al empréstito ante instituciones privadas. Para esto, hay que expropiar sin indemnización a los bancos para socializarlos transfiriéndoles al sector público bajo control ciudadano.\nEn ciertos casos, la expropiación de los bancos privados puede representar un coste para el estado debido a las deudas que han podido acumular y los productos tóxicos que han conservado. El coste en cuestión debe ser recuperado sobre el patrimonio general de los grandes accionistas. En efecto, las sociedades privadas que son accionistas de los bancos y que les han llevado hacia el abismo a la vez que hacían jugosos beneficios tienen una parte de su patrimonio en otros sectores de la economía. Hay pues que hacer una punción sobre el patrimonio general de los accionistas. Se trata de evitar al máximo socializar las pérdidas. El ejemplo irlandés es emblemático, la forma en que la nacionalización del Irish Allied Banks ha sido efectuada es inaceptable pues se ha hecho a costa de la población.\nLa opción que defendemos implica la eliminación del sector bancario capitalista, tanto en el crédito y el ahorro (bancos de depósito) como en el terreno de la inversión (bancos de negocios o de inversión). En esta opción, no quedarían más que dos tipos de bancos: bancos públicos con un estatuto de servicio público (bajo control ciudadano) y bancos cooperativas de talla moderada.\nIncluso si su estado de salud está menos mediatizado, el sector de los seguros está también en el corazón de la crisis actual. Los grandes grupos de seguros han llevado a cabo operaciones tan arriesgadas como los bancos privados con los que numerosos de ellos están estrechamente ligados. Una gran parte de sus activos está constituida de títulos de la deuda soberana y de productos derivados. A la búsqueda del máximo de beneficio inmediato, han especulado peligrosamente con las primas pagadas por los asegurados, con el ahorro recogido bajo la forma de seguro de vida o de cotizaciones voluntarias con vistas a una jubilación complementaria. La expropiación de los seguros permitirá evitar una debacle en este sector y protegerá a ahorradores y asegurados. Esta expropiación de los seguros debe ir pareja con una consolidación del sistema de jubilaciones por reparto.\n7.- Socializar las empresas privatizadas desde 1980\nUna característica de estos treinta últimos años ha sido la privatización de numerosas empresas y servicios públicos. Desde los bancos del sector industrial pasando por correos, las telecomunicaciones, a la energía y los transportes, los gobiernos han entregado al sector privado sectores enteros de la economía, perdiendo de paso toda capacidad de regulación de la economía. Esos bienes públicos, salidos del trabajo colectivo, deben volver al dominio público. Se tratará de crear nuevas empresas públicas y adaptar los servicios públicos según las necesidades de la población, por ejemplo para responder a la problemática del cambio climático por la creación de un servicio público de aislamiento de las viviendas.\n8.- Reducir radicalmente el tiempo de trabajo para garantizar el pleno empleo y adoptar una política de rentas para realizar la justicia social\nRepartir de otra forma las riquezas es la mejor respuesta a la crisis. La parte destinada a los asalariados en las riquezas producidas ha bajado claramente desde hace varios decenios, mientras que los acreedores y las empresas han aumentado sus ganancias para consagrarlas a la especulación. Aumentando los salarios, no solo se permite a las poblaciones vivir dignamente, sino que se refuerzan también los medios que sirven para la financiación de la protección social y de los regímenes de jubilación.\nDisminuyendo el tiempo de trabajo sin reducción de salario y creando empleos, se mejora la calidad de vida de los trabajadores, se proporciona un empleo a quienes tienen necesidad de él. La reducción radical del tiempo de trabajo ofrece también la posibilidad de poner en práctica otro ritmo de vida, una manera diferente de vivir en sociedad alejándose del consumismo. El tiempo ganado a favor del tiempo libre debe permitir el aumento de la participación activa de las personas en la vida política, en el refuerzo de las solidaridades, en las actividades benévolas y la creación cultural.\nHay igualmente que subir significativamente el montante del salario mínimo legal, de los salarios medios y de las asignaciones sociales. En cambio, hay que fijar un techo muy estricto para las remuneraciones de los dirigentes de las empresas, sean privadas o públicas, remuneraciones que alcanzan niveles absolutamente inaceptables. Se trata de prohibir los bonus, las stock-options, las jubilaciones “doradas” y demás ventajas injustificadas derogatorias. Conviene instaurar una renta máxima autorizada. Recomendamos un abanico máximo de 1 a 4 de las rentas (como recomendaba Platón hace ya 2400 años) con una globalización del conjunto de las rentas de una persona a fin de someterlas al impuesto.\n9. Empréstitos públicos favorables a la mejora de las condiciones de vida, a la promoción de los bienes comunes y que rompan con la lógica de la destrucción medioambiental.\nUn estado debe poder pedir prestado a fin de mejorar las condiciones de vida de las poblaciones, por ejemplo realizando trabajos de utilidad pública e invirtiendo en las energías renovables. Algunos de esos trabajos pueden ser financiados por el presupuesto corriente gracias a decisiones políticas afirmadas, pero empréstitos públicos pueden hacer posibles otros de mayor envergadura, por ejemplo para pasar del “todo automóvil” a un desarrollo masivo de los transportes colectivos, cerrar definitivamente las centrales nucleares y sustituirlas por energías renovables, crear o reabrir vías férreas de proximidad sobre todo el territorio comenzando por el territorio urbano y semi urbano, o también renovar, rehabilitar o construir edificios públicos y viviendas sociales reduciendo su consumo de energía y poniéndoles comodidades de calidad.\nHay que definir con toda urgencia una política transparente de empréstito público. La propuesta que planteamos es la siguiente: 1. el destino del empréstito público debe garantizar una mejora de las condiciones de vida, rompiendo con la lógica de destrucción medioambiental; 2. el recurso al empréstito público debe contribuir a una voluntad redistributiva a fin de reducir las desigualdades. Es por lo que proponemos que las instituciones financieras, las grandes empresas privadas y las familias ricas sean obligadas por vía legal a comprar, por un montante proporcional a su patrimonio y a sus rentas, obligaciones del estado al 0% de interés y no indexadas con la inflación; el resto de la población podrá adquirir de forma voluntaria obligaciones públicas que garantizarán un rendimiento real positivo (por ejemplo, el 3%) superior a la inflación. Así si la inflación anual se eleva al 3%, la tasa de interés efectivamente pagado por el estado para el año correspondiente será del 6%. Una medida así de discriminación positiva (comparable a las adoptadas para luchar contra la opresión racial en los Estados Unidos, las castas en la India o las desigualdades hombre-mujer) permitirá avanzar hacia más justicia fiscal y hacia un reparto menos desigualitario de las riquezas.\n10. Cuestionar el Euro\nEl debate sobre la salida del euro para una serie de países como Grecia es completamente necesario. Está claro que el euro es una camisa de fuerza para Grecia, Portugal y también para España. Si no le concedemos la misma atención que a las demás propuestas de alternativas, es porque el debate atraviesa y divide tanto a los movimientos sociales como a los partidos de izquierda. Nuestra preocupación central es reagrupar sobre el tema vital de la deuda dejando de lado temporalmente lo que nos divide.\n11. Una Unión Europea diferente basada en la solidaridad\nNumerosas disposiciones de los tratados que rigen la Unión Europea, la zona euro y el BCE deben ser derogadas. Por ejemplo, hay que suprimir los artículos 63 y 125 del Tratado de Lisboa que prohíben todo control de los movimientos de capitales y toda ayuda a un estado en dificultades. Hay también que abandonar el Pacto de Estabilidad y de Crecimiento. El MEE (Mecanismo Europeo de Estabilidad) debe ser eliminado. Además, hay que reemplazar los actuales tratados por unos nuevos en el marco de un verdadero proceso constituyente democrático a fin de llegar a un pacto de solidaridad de los pueblos para el empleo y el medio ambiente.\nHay que revisar completamente la política monetaria así como el estatus y la práctica del BCE. La incapacidad del poder político para imponerle crear moneda es un hándicap muy pesado. Al crear este BCE por encima de los gobiernos y por tanto de los pueblos, la Unión Europea tomó una opción desastrosa, la de someter lo humano a las finanzas, en lugar de a la inversa.\nCuando numerosos movimientos sociales denunciaban estatutos demasiado rígidos y profundamente inadaptados, el BCE ha sido obligado a cambiar planteamientos en el momento más fuerte de la crisis modificando con urgencia el papel que le fue concedido. Desgraciadamente, ha aceptado hacerlo por malas razones: no para que los intereses de los pueblos sean tenidos en cuenta, sino para que los de los acreedores sean preservados. Es claramente la prueba de que las cartas deben ser barajadas de nuevo: el BCE y los bancos centrales de los estados deben poder financiar directamente a estados preocupados por alcanzar objetivos sociales y medioambientales que integren perfectamente las necesidades fundamentales de las poblaciones.\nHoy, actividades económicas muy diversas, como la inversión en la construcción de un establecimiento hospitalario o un proyecto puramente especulativo, son financiadas de forma similar. El poder político debe imponer costes muy diferentes a los unos y los otros: tasas bajas deben ser reservadas a las inversiones socialmente justas y ecológicamente sostenibles, tasas muy elevadas, incluso prohibitivas cuando la situación lo exija, para las operaciones de tipo especulativo, que es igualmente deseable prohibir pura y simplemente en ciertos terrenos.\nUna Europa construida sobre la solidaridad y la cooperación debe permitir dar la espalda a la competencia y a la competición, que tiran “hacia abajo”. La lógica neoliberal ha conducido a la crisis y revelado su fracaso. Ha empujado los indicadores sociales a la baja: menos protección social, menos empleos, menos servicios públicos. El puñado de quienes se han beneficiado de esta crisis lo ha hecho pisoteando los derechos de la mayoría de los demás. ¡Los culpables han ganado, las víctimas pagan! Esta lógica, que está detrás de todos los textos fundadores de la Unión Europea, debe ser desmontada. Una Europa diferente, centrada en la cooperación entre estados y la solidaridad entre los pueblos, debe convertirse en el objetivo prioritario. Para ello, las políticas presupuestarias y fiscales deben ser no uniformizadas, pues las economías europeas presentan fuertes disparidades, sino coordinadas para que al fin emerja una solución “hacia arriba”. Políticas globales a escala europea, que comprendan inversiones públicas masivas para la creación de empleos públicos en terrenos esenciales (servicios de proximidad con energías renovables, lucha contra el cambio climático, sectores sociales de base), deben imponerse. Una política diferente pasa por un proceso coordinado por los pueblos a fin de adoptar una Constitución para construir una Europa diferente.\nEsta Europa diferente, democratizada, debe trabajar para imponer principios no negociables: refuerzo de la justicia fiscal y social, decisiones dirigidas a la elevación del nivel y de la calidad de vida de sus habitantes, desarme y reducción radical de los gastos militares, opciones energéticas sostenibles sin recurso a lo nuclear, rechazo de los organismo genéticamente modificados (OGM). Debe también, resueltamente, poner fin a su política de fortaleza asediada hacia los candidatos a la inmigración, para convertirse en un socio equitativo y verdaderamente solidario de los pueblos del sur del planeta. El primer paso en este sentido debe consistir en anular la deuda del tercer mundo de forma incondicional. La anulación de la deuda es decididamente un denominador común a todas las luchas que es urgente llevar a cabo tanto en el Norte como en el Sur.\nDamien Millet (profesor de matemáticas y portavoz del CADTM France www.cadtm.org ) y Eric Toussaint (doctor en ciencias políticas, presidente del CADTM Belgique, miembro del Consejo Científico de ATTAC Francia). Damien Millet y Eric Toussaint han dirigido el libro colectivo La deuda o la vida, publicado en Icaria-Antrazyt, que recibió el Premio del libro político en la Feria del Libro Político de Lieja en 2011. Último libro publicado: Damien Millet et Éric Toussaint, AAA, Audit, Annulation, Autre politique, Le Seuil, Paris, 2012.\n Ver Reuters, http://www.reuters.com/article/2012/03/13/us-eurozone-greece-debt-idUSBRE82C0FM20120313\n Éric Toussaint, Banco Mundial, el golpe de Estado permanente, Viejo Topo, Barcelona, 2006, capitulo 4\n Pensemos en Irlanda que practica una tasa de solo el 12,5% sobre los beneficios de las sociedades. En Francia, la tasa real de imposición de las empresas del CAC 40 no es más que del 8%...\n Señalemos que esa tasa del 90% había sido impuesta a los ricos a partir de la presidencia de Franklin Roosevelt en los Estados Unidos en los años 1930.\n Éric Toussaint, La Cris is Global, Viejo Topo, Bercelona, capitulo 4.\n Las ventas a descubierto permiten especular sobre la bajada de un título vendiendo a plazo ese título cuando ni siquiera se dispone de él. Las autoridades alemanas han prohibido las ventas a descubierto mientras que las autoridades francesas y las de otros países se han opuesto a esta medida.\nOcho propuestas urgentes para otra Europa. Eric Toussaint\nEl no-rescat que sí que ho va ser. Comissió d’Economia de Revolta Global-Esquerra Anticapitalista


Mireia Biel i Marta Gómez // Fotos: cedides i arxiu\nDe l'A de l'Aleix Merino, el noi per qui han somrigut milers de mataronins a la V de Viladomat, l'autor de la Capella dels Dolors, aquest any des del Tot resumim el 2016 a partir dels noms propis que han estat notícia a la capital del Maresme. Amb la perspectiva informativa de tot un any i sense cap ordre d'importància més enllà de l'alfabètic, repassem totes aquelles persones, entitats o temàtiques que han tingut més pes al llarg dels darrers 365 dies.\nEnumerats i repassats, tots 50, dibuixen una panoràmica que atravessa les setmanes i suma mesos de vigència i permet, com sempre es fa quan canviem de número, que cadascú faci la valoració que vulgui en clau de resum de l'any. D'aquesta manera, enfilem la llista a partir de la seva primera lletra i ens disposem a un exercici de memòria compartida mentre, per altra banda, podem començar a esbossar la llista que d'aquí a un any podrà substituir aquesta amb els noms que protagonitzaran l'any 2017.\nNi Aleix Merino ni Tay Sachs ja no són avui noms desconeguts per Mataró. La festa solidària ‘Un somriure per l’Aleix’ va donar a conèixer aquesta estranya malaltia i al seu protagonista, l’Aleix, un nen que va aconseguir mobilitzar fins a 4.000 persones el 3 d’abril i recaptar més de 23.000 euros que s’han destinat a l’associació Actays, que investiga sobre la patologia, que destrueix les cèl·lules progressivament i afecta tretze infants a tot l’estat espanyol.\nAlfons Canela s’ha convertit en el nou president del Partit Demòcrata Europeu Català a Mataró després de guanyar les eleccions amb un 56 per cent dels vots. Canela, un advocat de 40 anys proper al sector de l’exalcalde Joan Mora, li va prendre així la presidència de la formació a Xavier Penela, qui forma part del cercle de Joaquim Fernàndez. Canela vol treballar “per la ciutat” i una de les seves prioritats serà “revisar el pacte de govern amb els socialistes”.\nLa música electrònica i experimental s’han fet un lloc en la programació musical mataronina gràcies al naixement del cicle Artclic!, un festival que des del setembre fins al desembre ha explotat els concerts-vermut i les vetllades a l’aire lliure per apropar el bo i millor del sector amb concerts, cine workshops, exposicions i altres activitats en espais com els jardins de l’Escorxador, l’Arc Cafè Cultural, Can Fugarolas o la Sala Clap.\nL’Arxiu Comarcal del Maresme ha fet una passa de gegant aquest 2016. L’arribada del seu nou director, Alexis Serrano, ha contribuït a engegar la digitalització de tot el seu fons, ara consultable ja online, i a tirar endavant una important tasca de difusió de tota la seva activitat. Un canvi de rumb que li ha valgut el premi TIC Cultura, com a reconeixement a aquesta tasca de de difusió, accessibilitat i transparència dels seus fons documentals.\nEl curs escolar va començar amb més alumnes de secundària que mai i dos barracons al Satorras i al Thos i Codina després de 10 anys sense mòduls. Així, es van crear quatre grups nous de secundària per als 1443 alumnes, però ni es van instal·lar en instituts-escola ni en un nou institut. Les relacions entre Serveis Territorials i Ajuntament segueixen tenses i sense consens per trobar una solució definitiva al creixement d’alumnes pels propers anys.\nApropar-se a la ciutadania ha estat una de les grans prioritats del govern. David Bote va posar en marxa la iniciativa ‘L’alcalde als barris’, per la qual cada mes ha desenvolupat part de la seva tasca diària en un barri de la ciutat. Un projecte que s’ha complementat amb els regidors de barri, que un dia a la setmana atenen les peticions dels veïns. Una estratègia més del govern per millorar les relacions amb el veïnat d’una ciutat molt dividida.\nLa situació de l’Hospital ha generat més d’un enfrontament polític. El darrer i més significatiu ha estat aquest novembre, quan el conseller de Salut, Antoni Comín, va anunciar una inversió per solucionar els problemes del Consorci Sanitari del Maresme que per l'Ajuntament de Mataró és un "joc de mans mediàtic". I és que segons el regidor Vinzo, els 10,7 milions no corresponen a cap partida pressupostària sinó a mantenir la mateixa aportació.\nCal Pilé és des de finals d’aquest 2016 i almenys per dos anys, la nova seu del Centre d’Acollida d’Animals Domèstics (CAAD). Des de l’abril passat s’han anat adequant les instal·lacions de Cal Pilé per acollir els 50 gats i prop de 80 gossos que hi podran viure mentre el CAAD espera que es construeixi el nou refugi els propers anys. El cost d’aquestes actuacions és de 95.000 euros, molt menor als 300.000 que t'hauria costat condicionar el feu el carrer Galícia.\nEn l’any del seu vintè aniversari, la colla castellera de la ciutat ha signat els millors registres de la seva història. No només ha aconseguit descarregar fins a 22 castells bàsics de nou, sinó que ha descarregat per tercera vegada la torre de nou amb folre i manilles, un dels seus castells emblemàtics. I per a acabar-ho d'adobar, per primer cop els blaus han carregat les complexes estructures del 9 de 8 i el 5 de 9, que els han consolidat com a colla de gamma extra.\nLa Casa Coll i Regàs torna a lluir amb tot el seu esplendor original després de mesos de reforma que han afectat la façana de l’edifici modernista més emblemàtic de Mataró, obra de Puig i Cadafalch. La joia modernista torna a mostrar, doncs, els esgrafiats, els estucats i la coberta i ho té així tot a punt per ensenyar la seva millor versió durant l’Any Puig i Cadafalch que se celebrarà durant el 2017 i del que Mataró en serà l’epicentre.\nLa Cavalcada de Reis de Mataró va ser l'escollida per la transmissió per a tot el país a través de TV3. Això va fer que l'acte costés 25.000 euros més. Aquesta xifra és un 30 per cent del que el consistori destina habitualment a aquest gran esdeveniment, un dels més multitudinaris de la ciutat. El regidor de Cultura, Joaquim Fernández va justificar la despesa assegurant que “hem d’estar orgullosos de la imatge que va donar la ciutat de Mataró”.\nChristian Felber, un dels pensadors econòmics més populars del món, va omplir a vessar el Cafè de Mar en la conferència inaugural de la recuperada Setmana de l’Economia Social i Solidària de Mataró. Christian Felber, fundador del Banc Democràtic i creador del concepte de l’economia del bé comú, va desplegar tot el seu arsenal per enlluernar un públic que va gaudir d’una setmana plena de conferències i activitats al voltant de l’economia social i solidària.\nMenjar vegà, flexiterià, paleo, superaliments, sucs verds, raw i locavore. Tot això és el que es va poder trobar al Como Como Festival, una trobada ‘healthy’ celebrada al Tecnocampus que va reunir els professionals més destacats de l’alimentació saludable i ecològica. L’objectiu era clar: aprendre a alimentar-se saludablement i a fer-ho gaudint d’un menjar deliciós. El festival va gaudir d’una bona acollida i l’Ajuntament vol apostar per promocionar-lo.\nDesprés d’un any tancada, la Capella dels Dolors va tornar a obrir les seves portes per lluir més que mai. Han fet falta dotze mesos de restauracions amb un pressupost de 530.000 euros i una altra gran inversió en il·luminació per posar al descobert la gran joia barroca de Mataró obra d’Antoni Viladomat. L'objectiu de la intervenció a les pintures era recuperar-ne els tons originals, a més a més de preservar el conjunt i aturar les degradacions.\nPUMSA emprendrà accions civils per reclamar prop de 270.000 euros que l’empresa pública “va pagar i no hauria d’haver pagat” a Fomento de Construcciones y Contratas per les obres de l’edifici d’El Rengle. Aquest és un nou capítol d’El Rengle, del que la Fiscalia en va investigar la desviació del 42 per cent del pressupost. El cas es va arxivar, però l’alcalde David Bote ja va assegurar que farà el que calgui per “arribar fins al final”.\nUn nen de gairebé tres anys va morir el mes de juny a l'Hospital de Mataró per un possible cas d'enterovirus. Aquesta va ser la primera víctima mortal causada pel brot del virus, que va provocar 110 casos a Catalunya i la mort de dos nens, el de Mataró i una bebè a Sabadell entre l’abril i el setembre. El nen tenia vòmits, primer, i hores més tard va començar a patir disminució de la consciència, fins que va patir una aturada cardíaca fatal.\nMataró ha acabat l’any obrint les portes de l’Entorn, el nou Centre de Suport Alimentari que s’ha posat en marxa gràcies a la tasca conjunta d’Ajuntament i entitats, especialment de Càritas i Creu Roja. L’espai pretén ajudar a totes aquelles famílies en risc d’exclusió social mitjançant un sistema de gestió d’autoconsum pel qual les mateixes famílies es confeccionen la cistella a través d’un barem de punts i en funció de les seves necessitats.\nEl pavelló de l’Eusebi Millan ja té pista coberta perquè la pluja no pugui aturar la pràctica esportiva. En la primera inauguració des de feia anys, es va presentar el nou espai lliure cobert i ventilat d’aproximadament 2.000 m² que serà utilitzat per diversos clubs de la ciutat I pels Jocs Escolars. A més a més, les obres han convertit la pista en el primer espai cobert de la ciutat per celebrar concerts I activitats per a 4.000 persones.\nMataró va anunciar la cancel·lació de la Festa al Cel el passat juliol, quan només faltaven dos mesos pel gran festival aeri. El govern sociovergent feia miques així la que va ser la gran aposta del govern de l’exalcalde de CiU Joan Mora. Però complia també el compromís de no portar el festival a la ciutat si no s’aconseguien 300.000 euros en patrocinis privats que ajudessin a pagar els 520.000 euros que costava portar l’esdeveniment a Mataró.\nLa Fundació El Maresme estava d’aniversari enguany. I és que cinquanta anys no es fan cada dia i per això ha estat un any ple d’activitats i sorpreses. Per Festa Major, les Dissantes van tornar a ser un èxit i al maig el seu personatge singular, en Santi, prenia cos en forma de nan que es va presentar durant la festa conjunta que van celebrar la Fundació El Maresme i el Tot Mataró. La Nit de Gala, ja al desembre, ha tancat els actes de celebració.\nLa cadena Funnydent va tancar d’un dia per l’altre tots els seus centres, inclòs el de Mataró, i va deixar prop d’un miler d’afectats amb tractaments dentals pagats i a mig fer. L’Ajuntament va atendre prop de 400 persones i es va muntar tot un dispositiu informatiu per atendre els pacients i ajudar-los a fer les reclamacions. El cas d’estafa piramidal va arribar a mans de la justícia i el propietari de les clíniques va ser enviat a presó provisional sense fiança.\nL’ACN va destapar el pacte no escrit perquè la grua de Mataró no actuï al barri de Cerdanyola. L’accés a diversos correus electrònics va permetre comprovar que els agents fan els ulls grossos des del 2002, quan es va aconseguir aturar la implantació de la zona blava al barri. Per això és habitual veure, en determinats carrers, cotxes aparcats damunt la vorera. L’Ajuntament ja va anunciar que mantindrà la permissivitat mentre es redacta el nou Pla de Mobilitat.\nUn home de 36 anys i veí de Mataró va ser detingut després de penjar a la xarxa més d’una trentena de vídeos amb contingut homòfob en els quals amenaçava el col·lectiu LGTBI i instava a matar-los i maltractar-los, mentre planejava un atemptat com el que s’havia produït a Orlando setmanes abans. L’home va quedar en llibertat hores després i va tornar a penjar vídeos intimidatoris a la xarxa. La Generalitat es va personar d'acusació particular.\nLa solidaritat ha fet acte de presència en molts moments durant l’any, però la 'Festa-Torneig Joan Petit - Nens amb càncer' va resultar especial. La Fundació Amics Joan Petit va organitzar una gran festa juntament amb el Club Hoquei Mataró per retre homenatge a en Joan, la història del qual va inspirar els organitzadors del torneig ara fa setze anys i que dediquen els fons recaptats a atendre les famílies i a la investigació de la malaltia.\nLa bandera de l’arc de Sant Martí va onejar per primera vegada al balcó de l’Ajuntament per commemorar el Dia Internacional pels drets del col·lectiu LGTBI. Un munt d’activitats van omplir la ciutat en defensa d’aquest col·lectiu durant tota una setmana. I una festa va tancar la setmana de celebracions, que ja es va anunciar que l’any vinent continuaran i encara amb més força amb tallers a les escoles per visualitzar i acceptar aquests col·lectius.\nEl Llibre Gegant de Contes aquest 2016 ha celebrat els 40 anys de la iniciativa, nascuda gràcies a les ganes de difondre la literatura i seguir fomentant la lectura. En aquesta celebració es va voler recuperar l’emplaçament original, la Plaça de Santa Anna. Per a celebrar-ho també es va retornar a la palla que acompanyava l’indret original i que, segons els organitzadors, sempre havia creat l’ambient inspirador per a autors i il·lustradors.\nMataró es volia sumar a la tendència de potenciar la “cultura de la cervesa” i gràcies a això va organitzar la primera edició de la Mataró Beer Week. La proposta, emmarcada també amb l’organització de la Fira Gastronòmica, va incloure la cervesa Piris, la Biir i el Molta Malta com al trident comarcal cerveser més potencial de la zona. Tot un seguit d’activitats van guarnir aquesta iniciativa que promet repetir-se en properes ocasions.\nDesprés de molts mesos d’obres, els nous enllaços de l’autopista C-32 s’han inaugurat aquest any. Segons els encarregats de portar a terme l’estudi de mobilitat, les noves connexions haurien de millorar les entrades a la ciutat tant cap al centre, com cap a l’Hospital i el centre comercial Mataró Parc. Els nous accessos van entrar en funcionament l’1 d’agost i ja s’ha aconseguit reduir en un 52 per cent les retencions que es produïen en aquests espais.\nSeguir potenciant la cultura a la ciutat és un dels objectius de la Direcció de Cultura de l’Ajuntament. És per aquest motiu que segueixen tirant iniciatives com la del Concurs de Microteatre celebrat a finals de novembre. Setze representacions es van fer una desena d’espais diferents de la ciutat i fins a un total de 100 persones van acabar participant del concurs emetent el seu vot que van escollir l’obra “Encaixes” de maria Codony com a guanyadora.\nCada sessió tenia un màxim de 18 persones espectadores i l’èxit de públic han fet prorrogar en diverses ocasions l’obra Misèria, dirigida per Pere Vàzquez i interpretada al soterrani de La Destil·leria. Els actors Santi Clavell, Xavier Codony i Lídia Rovira han permès portar a Mataró l'obra 'Misery' d’Stephen King. L’aproximació total als actors ha estat una de les claus de l’èxit de Misèria, sens dubte, una de les obres de petit format de l’any.\nMoltes són les activitats solidàries que s’organitzen a Mataró al llarg de l’any. En la majoria de casos es destinen els diners a entitats i associacions vinculades a malalties o familiars de malalts. L’Ajuntament de la ciutat per primera vegada ha aglutinat aquestes propostes sota un mateix paraigua “Mou-te amb cor”, amb l’objectiu de facilitar la difusió i participació en aquestes iniciatives que, en moltes ocasions, superen el miler de persones.\nEl 2016 també ha estat marcat per l’ocupació de diferents pisos a la ciutat. Un dels casos més sonats va ser el bloc del Pla d’en Boet, a prop dels Mossos d’Esquadra. El Tot Mataró va destapar un altre cas; el bloc de darrere de l’Ajuntament. Tot plegat un fenomen que ha obligat a l’Ajuntament a reaccionar posant en marxa una comissió que ha de servir per gestionar els problemes de convivència i seguretat que generen aquest tipus d’ocupacions.\nUna paella popular va fer encendre la polèmica i la convivència de nou al barri de Rocafonda. L’arrossada, organitzada per un grup de comerciants del barri, incloïa porc i alcohol, dos ingredients prohibits per la comunitat musulmana. L’Associació de Veïns va suggerir que se substituïssin aquests aliments per d’altres i això va generar encara més polèmica. Diferents informacions apuntaven que s’havia arribat a aconsellar votar el PSC durant la paella.\nDesprés que durant el 2015 els usuaris del Port es queixessin una i una altra vegada pel mal estat dels pantalans i per un enfonsament d’aquests a finals d’any, el 2016 tampoc començava amb bon peu. Un nou enfonsament posava en marxa el procés de renovació de la zona més malmesa. El Consorci del Port finalment inaugurava el mes de setembre els nous pantalans fets amb noves tecnologies i materials per seguir potenciant aquesta zona.\nFa deu anys que la ciutat de Mataró es pot informar a través de les ones radiofòniques públiques. I és que el 2006 va néixer Mataró Ràdio, fet que aquesta temporada s’ha celebrat amb gran entusiasme tant per part d’autoritats, responsables que segueixi ben viva, com per part d’oients, que els donen les audiències, i entitats i organitzacions que farceixen bona part dels seus continguts. Mataró Ràdio ho va celebrar el setembre amb una gran gala al Monumental.\nLa Romeria Rociera d’aquest any tenia un component de festivitat extra. I és que la celebració arribava als quaranta anys d’aquesta història única entre casetes i converses, balls i sevillanes, tapes i fino. El cap de setmana amb més accent andalús que se celebra a la ciutat, es caracteritzava aquest 2016 per una pluja fina i una boira densa que no van impedir, de cap de les maneres, la celebració de les quatre dècades de vida andalusa mataronina.\nEl bressol de la rumba catalana se situa a Mataró pel seu llegat i la vinculació de Peret amb la capital del Maresme. Fet que aquest any s’ha potenciat amb la tercera edició de la Diada de la Rumba i, sobretot, amb l’acollida del gran festival de rumba organitzat a Catalunya, el RumbaFest. Més de sis hores seguides de rumba catalana van posar Mataró a la tercera parada del festival i ja s’estudia la possibilitat que sigui una aturada fixa en pròximes edicions.\nEl centenari de La Sala Cabanyes ha estat el protagonista de la seva programació al llarg del 2016, quan s’han repassat les millors funcions de la història d’aquests cent anys. En l’últim trimestre, a més a més, s’ha organitzat la tercera trobada mataronina de satanassos i de tot Catalunya, s’ha inaugurat l’exposició del centenari dels Pastorets i s’ha donat el tret de sortida a les representacions d’aquesta última funció esmentada: el gran clàssic mataroní.\nEl seguici de comparses de la ciutat sortia per primera vegada en conjunt de la ciutat de Mataró. Ho va fer aquest any com a convidat a les festes de Santa Eulàlia de Barcelona, que van ser testimoni de tot un tastet de Les Santes que molts mataronins no es van voler perdre. Per tornar el compliment, el seguici festiu de Barcelona va visitar la capital del Maresme durant les festes de Sant Simó, a finals del mes d'octubre.\nS’estrenava a principis d’any al cicle ‘Fet a Mataró’ i ho feia com a una de les grans apostes. Shaking Shakespeare, ideat i interpretat per Josep Fadó, Moisès Maicas, Sing Song Sisters i The Hanfris Quartet triomfava també a Barcelona el mes de febrer. L’exercici ‘irreverent’ sobre Shakespeare que portaven a l’escenari els va permetre estar nominats als Premis Butaca de finals d’any, que finalment no es van emportar.\nAmb el nou govern a Catalunya, l’alcalde de Mataró no perdia temps i al mes de gener demanava al nou Conseller de Salut que resolgués el conflicte de l’Hospital i el centre sociosanitari. Una concentració al mes de març no autoritzada i organitzada per la Coordinadora en defensa de la sanitat pública, revifa la polèmica. Es planteja un nou Pla Director per reequilibrar l’endeutament de l’Hospital i el Conseller parla d'una inversió de 15 milions.\nLa ciutat de Mataró ha liderat el naixement d’una nova cooperativa de consum: Som Mobilitat. Amb l’objectiu de crear una plataforma de gestió de vehicles elèctrics fomentant el seu ús compartit, Som Mobilitat ha presentat aquest 2016 les seves línies de treball i actuació i el seu primer vehicle compartit. Ara, la cooperativa pretén treballar i consolidar el seu model de funcionament i vehicle a partir del primer trimestre del 2017.\nAquest 2016 el Teixit de Dones ha agafat més força i consolidació. En gran part per la seva insistència en la reivindicació de la lluita contra les violències masclistes i de denúncia contra tots els atacs a les dones pel fet de ser dones. Al voltant de cada dia 25 de cada mes, aquesta taula d’entitats que agrupa vocalies de dones de diferents associacions de veïns de la ciutat o altres associacions de dones, convoca una concentració davant de l’Ajuntament.\n14 de febrer i 12 d'octubre\nA principis del 2016 la notícia climatològica posava Mataró al mapa per la gran calamarsada del mes de febrer. Llavors, fins a 53,6 litres per metre quadrat van caure en poca estona, deixant carrers i cotxes emblanquinats. La segona onada forta de pluges fa ser a l’octubre, quan el fort temporal va deixar 200 litres per metre quadrat en diferents punts de la comarca. L’aigua va col·lapsar les comunicacions i un veí de Mataró va perdre la vida a Vilassar de Mar.\nEls boscos del Maresme aquesta temporada estan patint més que mai. Aquest 2016 des del Consell Comarcal, els ajuntaments, la Diputació de Barcelona i la Generalitat han fet front comú per combatre i prevenir les greus afectacions de la processionària i l’escarabat Tomicus. La zona de Mataró ha estat declarada com a una de les més castigades per la plaga de l’escarabat, causant veritables estralls en els boscos, sobretot, de pins.\nUna xarxa ‘top manta’ i amb segell mataroní cau a finals del mes de novembre gràcies a la Guàrdia Urbana de Barcelona i la Vigilància Duanera de l’Agència Tributària. La xarxa de falsificació, dirigida per un veí d’Òrrius, produïa i distribuïa per al ‘top manta’. Durant l’operació es van decomissar 118.000 productes amb valor de quatre milions d’euros, nou persones detingudes, disset més d’investigades i quinze registres.\nPotser una de les imatges més sorprenents d’aquest any ha estat la del vedell que es va escapar aquest passat mes de novembre de l’escorxador del Cros. Un veí va alertar de la notícia al Tot Mataró. L’animal es va passejar pel barri de Cerdanyola fins que l’acció coordinada entre cossos policials i Bombers de Mataró va posar fi a la vida del vedell. La policia va acabar disparant a l’animal per evitar, van dir, incidents amb la ciutadania.\nA finals d’any també hem conegut el cas de l’Ateneu Popular La Trama, que començava amb una denúncia del PP demanant-ne el desallotjament per la crema de banderes espanyoles i que acabava l’any amb el cas d'una veïna de Mataró que, segons la seva família, malviu en un garatge, tot i que assegura ser propietària d’aquest gran espai ocupat al Passeig de Cabanelles. El cas crea controvèrsia i l’Ajuntament estudia el cas des de Benestar Social.\nEl Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) oferia a finals del 2015 la possibilitat de cedir 20 obres d’Antoni Viladomat a la ciutat de Mataró. El 2016 va ser l’any de les acusacions, ja que l’Ajuntament de Mataró, conjuntament amb la direcció del Museu de Mataró van considerar que aquestes obres no es podrien exposar en òptimes condicions a la ciutat. L’oportunitat de lluir-les al costat de la Capella dels Dolors s’esvaïen i Manresa ho aprofitava.\nVa sortir a la llum el mes de maig, quan els Mossos d’Esquadra confirmaven la detenció de dos presumptes agressors per la violació d’una noia discapacitada estudiant al Miquel Biada. Informacions confuses al principi, poques declaracions i moltes acusacions van posar sobre la taula els protocols d’actuació, els processos de prevenció dels centres i els drets dels discapacitats. Tot plegat va acabar amb un expedient informatiu obert per part de l’alcalde.\nSI ESTUDIAS O NECESITAS ganar un dinero extra. Buscamos mujeres para formarlas en el departamento de atención al cliente de nuestra compañía. No se necesita experiencia. 691.238.805


Xina 6803-subministrament directe de fàbrica de campanyes de terrassa per a terres de cotxes amb fabricació annex i fabricació | Arcàdia\n6803-Subministrament directe de fàbrica carpes de terrat per a terres de vehicles 4x4 amb annex\nLa configuració de la carpa del sostre 6803 inclou:\nHabitació annex molt gran amb pis extraïble i 3 "portes per a tendals"\n3 jocs de pols addicionals per a l'annex "Portes de tendals"\n2 bosses de sabates incloses\nLlums LED inclosos\n1 xarxa útil sota el somier\nCremalleres YKK per a la tenda i l'annex\nClaraboia especial a l’encavalcament de la tenda, que proporciona llum i visió durant 270 graus quan es troba dins de l’annex\nBase d'alumini de placa de diamant negre per a menys rascades i un millor aïllament\nRecobriment platejat a l'interior de la pluja de pluja per obtenir un millor aïllament i una millor ombra. Veureu menys llum\nSubministrament directe de fàbrica carpes de terrassa per a terres de vehicles 4x4 amb annex\nTambé té altres funcions increïblement útils, com ara l’estora anticondensació, 2 bosses de sabates o botes, una tira de llum LED per il·luminar la zona de l’annex, claraboies a l’interior de la tenda de campanya i una a l’interior de l’annex per obtenir una millor lluminositat. L'edició més recent ve amb una claraboia de 270 sobre la volada de l'annex.\nLa carrosseria de la lona de la carpa superior del cotxe està feta de tela oxford de polièster ripstop resistent a l'aigua 600D amb costures adhesives i revestiment de PU, cosa que la converteix en una carpa superior del sostre de 4 estacions.\nInclou cremalleres YKK (o SBS) (la més alta qualitat) tant per a RTT com per a l’annex. La base està formada per una placa d'alumini gruixuda de diamant i, per acabar-ho de rematar, un matalàs d'escuma d'alta densitat de 6 cm de gruix.\nCaracterístiques de la carpa superior del sostre 6803:\nCapacitat de 3-4 persones (3 a la tenda de campanya, 1 adult a dins de l'annex)\nCàmping RTT de 4 temporades\nColor de la tenda: es pot personalitzar\nBody Tent Canvas està fabricat en tela oxford de polièster ripstop impermeable 600D amb costures gravades i recobriment de PU\nAnterior: Nova tenda de sostre triangular de carcassa dura amb sostre de carcassa d'alumini per a 2 persones\nPròxim: Tenda de campanya del sostre del cotxe amb tendal lateral\nTenda de campanya del terrat de campanya 4wd amb annex\ntenda de campanya al terrat amb annex\nTenda superior del sostre del cotxe\ncarpes de cotxes a la part superior del terrat\nNova tenda de campanya corbada del terrat del cotxe per acampar\nCàmping de la tenda superior del terrat\nTenda de campanya al terrat\nTenda superior del sostre del cotxe Soft Shell\nTenda superior de coberta de coberta suau\nTenda superior del terrat


Segons Colau, el sistema de protecció de menors és un "desastre" | betevé\nInsta el govern català i l'Estat a entomar-ne les mancances i oferir serveis de qualitat als joves\nRedacció | dilluns, 12 de novembre del 2018, a les 17.32\nL’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha qualificat de “desastre” el sistema de protecció de menors de la Generalitat. La crítica arriba després que en l’esfera política s’hagi vinculat l’agressió al metro a Santa Coloma de Gramenet amb l’allau de nois no acompanyats que han arribat a Catalunya els últims mesos i que ha col·lapsat els centres especialitzats. Dos dels autors dels fets podrien ser menors, tot i que la Secretaria d’Infància, Adolescència i Joventut ja ha descartat que siguin tutelats.\nColau ha recordat que aquests joves de menys de 18 anys i sense referents familiars són competència exclusiva del govern català, que en té la tutela, i ha assegurat que “és evident” que el sistema no està preparat per absorbir-los. “Estem parlant de menors que, en molts casos, han arribat aquí després d’una trajectòria dura i necessiten assistència per tenir una segona oportunitat”, ha recalcat l’alcaldessa.\nD’altra banda, Colau ha dit que comparteix la preocupació de l’Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet però ha insistit que no s’ha de vincular aquest col·lectiu amb la delinqüència i els furts. Ara bé, segons ella, les deficiències del sistema poden provocar que alguns acabin en grups de delinqüents. És per això que demana una acollida adequada i un servei de qualitat tant a la Generalitat com a l’Estat espanyol.\n— Generalitat de Catalunya — menors — Mossos d'Esquadra


Optimisme moderat de la Cambra de Comerç per a la recuperació eco\nNoticies » Economia 14 de setembre, 2021\nOptimisme en la tercera enquesta de la Cambra de Comerç sobre l'impacte econòmic que l'entitat ha presentat aquest dimarts al migdia amb dades del segon semestre de 2021.\nEl document evidencia que la vacunació i el relaxament de les mesures de seguretat han millorat la situació del teixit empresarial.\nRespecte a final del 2020, s'han doblat les empreses que declaren que la crisi sanitària ja no els està impactant, però segueixen sent més de la meitat les que encara es veuen afectades ara.\nDues de cada 10 considera que l’impacte negatiu de la Covid-19 en l’activitat pot durar més d’un any i un 12% de les empreses ha hagut d'aturar l'activitat aquest primer semestre de l'any, la majoria totalment. Ara bé, és cert que són un 9% menys que les que ho van fer al gener. I és que a grans trets, des de principi d'any les vendes han millorat.\nEn les dades d'aquest darrer trimestre comparades amb el primer de l'any veiem una millora perquè més de la meitat mantenen la facturació o bé l'augmenten. Això sí, encara són un 35% les que han vist com els ha disminuït.\nUna de cada deu es planteja tancar. Aquest indicador ha caigut 7 punts respecte a finals de l'any passat. Una millora també perquè ara són un 12% les que ho fan, però, les que han declarat que es veuran obligades a fer-ho per la situació són gairebé un 3%.\nI amb aquest escenari, cara el futur, les empreses consideren que els reptes principals són impulsar la diversificació sectorial de l'economia i atraure inversió estrangera d'alt valor afegit; millorar l'oferta turística i comercial; impulsar polítiques de sostenibilitat i d'economia circular, i desenvolupar infraestructures de comunicació alternatives a les actuals.


III Cursa Solidària per la Infància! - Fedesplai\nby Federació | set. 28, 2016 | Notícies | 0 comments\nL’Esplai Guadalhorce organitza la III Cursa Solidària per la Infància\nDes de l’any 2013, el Centre d’Esplai Guadalhorce organitza una cursa solidària per la Infància amb l’objectiu d’aconseguir fons per lluitar contra la pobresa infantil i juvenil.\nEn l’edició anterior un total de 700 atletes entre infants, joves i adults van participar de la jornada esportiva, sent aquesta un èxit de convocatòria que, any rere any, es consolida com una de les activitats més importants de l’entitat.\nAmb la intenció de repetir èxit, el proper 16 d’Octubre a les instal·lacions del Parc del Vallès (terrassa) esdevindrà la III Cursa Solidària per la Infància. El termini per a realitzar les inscripcions amb els dorsals personalitzats finalitzaran el dimecres 12 d’octubre. Les inscripcions posteriors NO portaran dorsals personalitzats.\nSi voleu participar d’aquesta activitat socio-esportiva podeu accedir aquí\nPer a més informació podeu consultar els següents enllaços :\n· pàgina web : http://cursainfancia.com/\n· al correu : cursainfancia.g@gmail.com


Ciència i art a CaixaForum | Lleida.com\nLa programació d’exposicions de la nova temporada de CaixaForum Lleida arrancarà el 26 de setembre amb Experiment any 2100. Què ens espera a la Terra del futur?, una mostra de caràcter científic que endinsarà els visitants en l’aventura d’explorar com pot ser el nostre futur. Una mostra molt interactiva que posarà sobre la taula alguns dels interrogants més significatius per al segle XXI: quants serem?, com i de què viurem?, com podrem afrontar els grans desafiaments que se’ns presenten?\nSi aquesta exposició representa un viatge al futur immediat, a partir del 19 de març, CaixaForum es traslladarà a les primeres dècades del segle XX per revisitar les avantguardes artístiques europees en una mostra amb més de 160 obres de la col·lecció de l’IVAM de València d’artistes tan destacats com André Breton, Juan Gris, Man Ray, Joan Miró, Walter Gropius, Joaquim Torres-García, George Grosz, Francis Picabia, Paul Klee, Aleksandr Rodtxenko, Olga Rozanova, Julio González, Jean Arp, Robert i Sonia Delaunay i Max Ernst.\nLa programació d’activitats s’emmarca en un curs especial, en el qual es compleix el centenari de l’edifici on s’ubica el centre cultural –ideat per l’arquitecte Francesc de Paula Morera i Gatell el 1919– i el trenta aniversari de l’estrena de CaixaForum a l’antic cine Viñes de Lleida.\nAixí, s’ha previst també un ampli cartell d’activitats per a tots els públics de música, teatre, cine i conferències, amb figures com el pianista Marco Mezquida i la cantant Maria Arnal o espectacles com l’òpera familiar de Papageno o el festival d’art NanoArts.\nVal a destacar que CaixaForum va tancar el passat curs 2018-19 amb més de 111.000 visitants, que van participar en les 659 activitats que es van organitzar al centre.\nRadiografia musical a quatre grans rèquiems al CaixaForum\n'Robert Capa en color', al CaixaForum\nSergio Dalma tornarà a Lleida amb la nova gira ‘30... y tanto’


Cort recorda el batle Darder 71 anys després del seu afusellament\n16 maig 2021 16:18\nUn llibre repassa la trajectòria professional i política del republicà\nF.M. | 24 febrer 2008\nJust quan es compleixen 71 anys de l'afusellament del darrer batle republicà de Palma, Emili Darder Cànaves (1895-1937), Cort fa el seu particular homenatge al metge i polític assassinat amb la presentació d'un llibre sobre la seva trajectòria professional i política.\nL'historiador Arnau Company és l'autor d'aquesta publicació que es presenta avui a les 12 hores al castell de Bellver, el mateix indret on va estar empresonat el 1936. Catorze anys després que l'Ajuntament de Palma declaràs Darder fill il·lustre de la ciutat, a la fi avui el dirigent d'Esquerra Republicana Balear farà part també de la col·lecció de Biografies de mallorquins, com la resta de personatges reconeguts per Cort.\nSegons Company, és una anàlisi cronològica sobre la figura del regidor que presidí la Comissió de Sanitat i la d'Educació. L'historiador repassa des de la seva infància fins al seus estudis de medicina i com a analista, una vocació que el marcarà tota la vida, també en la política.\nEl seu compromís social és un dels elements clau de la publicació editada per Miquel Font. «El maig de 1923 consolida l'Associació per la Cultura de Mallorca, que deixarà el gener de 1926», explicà Company. «A partir d'aquí assolirà un prestigi social important». I afegí que «Darder mostra una gran preocupació pels sectors populars i el seu ideari recull el pensament dels països més avançats».\nRegidor del Partit Republicà Federal de Mallorca i membre fundador d'Acció Republicana de Mallorca, que derivà més tard en Esquerra Republicana Balear, Emili Darder fou detingut el 20 de juliol de 1936.\n«El consell de guerra va ser una vergonya, fins i tot el fiscal demanava 20 de presó», assegura Company. Res no hi valgué i set mesos després fou afusellat al cementeri de Palma.


Commemoració a Tarragona del centenari de Stella Maris\nEs va celebrar diumenge a l'església del Carme, del carrer Assalt\nActualitzada 05/10/2020 a les 09:59\nAquest diumenge, 4 d'octubre, s'ha celebrat a tot el món el centenari de Stella Maris, una celebració que també s'ha fet a Tarragona. Els voluntaris de la Delegació de l'Apostolat del Mar – Stella Maris; amb el seu Delegat Diocesà, Mn. Benny Manackaparambil, O.C.D, al capdavant; van rebre els fidels que acudien a missa de diumenge a l’església del Carme del carrer Assalt de la ciutat. A la commemoració també van acudir el Subdelegat de Defensa, Antonio Bergoñós; el Comandant Naval de Tarragona, Lorenzo Machado, acompanyat de la seva esposa; i el Tinent en Cap de la Secció Fiscal de la Guàrdia Civil al Port de Tarragona, Vicente Yuste.\nOriginàriament, la celebració s'havia de realitzar a Glasgow, Escòcia, lloc on ara fa cent anys un grup de laics es va reunir per a formar «una societat catòlica de dones i homes units en l'oració i el treball per a la Glòria de Déu; i proveir de benestar espiritual de la gent del mar i les seves famílies». Però la pandèmia ha impedit aquesta reunió de la comunitat de Stella Maris mundial.\nTots els presents a Tarragona van acompanyar a Stella Maris en aquesta celebració, on es va posar l'accent en la necessitat de recordar a tota la gent de mar, especialment aquells mariners i pescadors que han patit, i pateixen, les conseqüències de la pandèmia enfrontant-se, per exemple, a l'ampliació dels seus contractes obligant-los a estades més llargues a bord.\nEl Delegat Diocesà, durant la seva homilia, també va indicar que el treball essencial de Stella Maris recau en els seus voluntaris i que sempre fan falta mans per a dur aquesta tasca que tant agraeixen aquells que troben una cara amable en arribar a port, estant lluny de la seva llar.\nComenta el contingut : Commemoració a Tarragona del centenari de Stella Maris