Assaig sobre la vida humana, de Monique, Canto-Sperber by Editorial Proteus - issuu\nASSAIG SOBRE LA VIDA HUMANA Monique Canto-Sperber\nCOL·LECCIÓ SIGLO XXI: ÈTICA ACTUAL\nDirecció Editorial: Miquel Osset Hernández Disseny gràfic de la col·lecció: CanalGràfic Disseny editorial: Ana Varela Fotografia de la portada: © Ana Varela\nAssaig sobre la vida humana s'inspira en part en una secció del llibre que vaig publicar l'any 2001 sota el títol La inquietud moral i la vida humana. Monique Canto-Sperber\n© Monique Canto-Sperber «Essai sur la vie humaine» © Presses Universitaires de France © Traducció: Pilar Ballesta © aquesta edició: Editorial Proteus c/ Rossinyol, 4 08445 Cànoves i Samalús\nwww.editorialproteus.com Dipòsit legal: B. 9.072 - 2010 ISBN: 978-84-937508-9-3\nImprès a Espanya - Printed in Spain Romanyà Valls S. A. - Capellades\nÍNDEX Pròleg.......................................................................................................................................9 L’absurd i el sentit de la vida.....................................................................................................15 La qüestió del sentit de la vida (p. 15) — Qüestió existencial i sentiment d’absurditat (p. 17) — Reflexionar sobre la vida humana i experimentar l’absurd (p. 22) — Del sentiment d’absurditat a la recerca de raons (p. 24) — Notes (p. 27) La reflexió sobre l’existència.....................................................................................................31 Sentiment de l’absurd i injunció de «viure al màxim» (p. 31) — Sentiment d’absurditat i reflexió (p. 34) — La reflexió sobre l’existència i la relació amb el jo (p. 36) — Reflexions sobre el jo i raons internes (p. 37) — Notes (p. 39) Les invariables de la vida humana...........................................................................................43 La perspectiva de la persona (p. 45) — No hi ha justificació existencial impersonal (p. 47) — Identificació de la persona (p. 48) — Justificació existencial i deliberació moral: l’enigma del jo (p. 50) — Els esdeveniments de la vida humana (p. 57) — El cas Gauguin (p. 58) — Esdeveniments de vida i justificació indeterminada (p. 61) — El problema de viure infinitament (p. 64) — Viure cap endavant i pensar cap endarrere (p. 68) — Ni càlcul de satisfaccions ni deliberació racional (p. 71) — Reflexió sobre la vida humana i cerca d’unitat (p. 75) — Vida humana i unitat dels valors intrínsecs (p. 76) — Notes (p. 78) El bé en la vida humana........................................................................................................85 La justificació existencial i la deliberació moral (p. 86) — La felicitat, o bé humà subjectiu (p. 90) — La felicitat humana és objetiva? (p. 93) — Els béns humans (p. 95) — La vida bona i la plenitud humana (p. 96) — El bé en la vida humana: bé formal i filosofia (p. 100) — Notes (p. 105)\n«El que els filòsofs diuen de la realitat sovint és tant decebedor com el cartell que hàgim pogut veure a cal drapaire: “Aquí, es planxa”. Duem la roba a planxar, ens hem deixat entabanar; el cartell està en venda». 1 «Aquí, aprendreu com viure avui», «Aquí, sabreu què és la saviesa». Ens enganyen els filòsofs quan pretenen mostrarnos en què consisteixen la vida bona, la necessitat de transcendència i l’art de viure d’avui? Per aquesta pretensió, s’adrecen a nosaltres com a astuts moralistes o bé com a filòsofs? L’objecte d’aquest assaig és mostrar que els filòsofs no tenen res per ensenyar-nos sobre les formes contemporànies de la felicitat, almenys res que no sigui pròpiament filosòfic. La filosofia té molt a dir, en canvi, sobre el que és la vida humana, sobre aquesta condició particular que és l’existència individual. Aquesta és una tasca de reflexió immensa, i molt poc explorada pels nostres contemporanis. El filòsofs de l’Antiguitat van considerar que el primer tema de la filosofia havia de ser l’estudi de la vida humana. D’una manera circumstancial, i sovint sense gaire èxit, van indicar com viure. Però els més grans filòsofs se’n van estar de donar lliçons de felicitat. Plató se’n riu dels models de virtut o de saviesa per ocupar-se abans de tot de definir la justícia de l’home, l’ordre intern d’una vida humana, i les condicions del bé a l’ànima. En els seus llibres d’ètica, Aristòtil tracta sobretot de l’estructura formal de les virtuts i dels actes que aquestes inspiren, però sense deturar-se a detallar el que seria la vida bona.\nEls filòsofs hel·lenistes, sobretot els estoics i en menor mesura els epicuris, van voler definir l’art de viure. Però per a qui vulgui llegir-los, la seva filosofia no és de cap manera una fórmula destinada a guarir el malestar existencial o a fer la vida més feliç. L’ambició dels filòsofs de l’Antiguitat es deixaria més aviat resumir en la voluntat de concebre el que seria una vida completament afaiçonada per la filosofia. És en això, i en això sobretot, en el que consisteix el seu art de viure. Ells mateixos, com els seus predecessors, tenien indubtablement prou lucidesa per saber que això no era l’ideal de vida bona o de vida feliç que podria proposar-se a bona part dels homes. La perfecció de vida a la qual aspiraven no devia la seva qualitat al fet de ser accessible a tots, sinó al de ser buscada pels millors. D’una manera general, a l’Antiguitat, la tasca de la filosofia no va ser la d’indicar als homes com viure millor (més fàcilment, més feliçment), sinó la de mostrar-los com donar forma a la vida humana per la raó. A fortiori avui, quan les pretensions de la filosofia són qüestionades, seria inoportú per part seva voler fer feliços els homes. Però li queda una tasca immensa, la seva des de fa més de dos mil anys, que és la d’inscriure el pensament en la vida. Més que la descripció indulgent, complaent o crítica dels nostres costums, més que la condemna de les nostres creences, més que l’elogi o la derisió dels nostres contemporanis, més que l’anunci profètic dels temps esdevenidors, és una reflexió consagrada a la vida humana el que pot oferir la filosofia. Si la filosofia té la menor ambició de coneixement, no ha d’intentar analitzar abans de tot què és la condició humana? Si la filosofia vol tenir la menor relació amb la realitat, no ha d’explicar-nos en quines condicions d’existència viu un ésser humà i com contenir en les nostres vides la intel·ligència i el bé? Aquest vincle tan fort entre la filosofia i la vida va ser admirablement formulat pels pensadors antics, per Montaigne, Spinoza, Hume i d’altres. Però la reflexió sobre la vida\nhumana, que durant molt de temps ha estat considerada la funció fonamental i més legítima de la filosofia, s’ha trobat progressivament buidada de sentit. És l’activitat filosòfica la que s’ha modificat radicalment en la seva naturalesa, els seus mètodes, els seus mitjans? És la vida humana la que ja no és ni viscuda, ni reflexionada, ni experimentada pels nostres contemporanis com ho va ser pels Antics? El consens és avui general a l’hora d’admetre que allò que es pot conèixer de l’existència dels homes, correspon exposar-ho a escriptors i psicoanalistes. És cert que en aquest camp les ficcions i les reflexions dels novel·listes sovint són més profundes, més autèntiques, més benèfiques que les proposicions dels filòsofs. Creen, a través de la narració, dels testimonis, de les intrigues, una familiaritat amb les formes de vida humana, que fa entenedores, per comparació o per empatia, tota mena de vides, des de vides grandioses fins a «vides minúscules». S’ha d’entendre que és suficient per comprendre l’existència humana? S’ha d’admetre que els filòsofs no tenen res més a dir sobre la condició de l’home? Les reflexions següents miraran de mostrar que l’anàlisi de la vida humana continua sent un dels temes més interessants que hi pugui haver en filosofia. Buscar les condicions que fan intel·ligible l’existència humana —els actes i les decisions de què es compon, els esdeveniments que hi sobrevenen, les absurditats, les contingències o els cops de sort, feliços o desgraciats, que l’afecten— no és un va objecte d’estudi. Buscar les invariables de l’existència humana, trobar els arguments fonamentals que organitzen el curs d’una vida, analitzar la manera com els éssers humans reflexionen sobre la seva vida, a l’interior mateix d’aquesta vida, singular i única, durant el temps en què la viuen, a partir del que són, del que els passa, del futur a venir i del passat que els ha afaiçonat són les ambicions que animen aquest assaig. En la reflexió sobre la vida humana, sens dubte val més evitar parlar de saviesa. En efecte, l’actitud a la qual condueix la reflexió sobre l’existència és una lucidesa que la vida engros-\nseix sens treva. Aquesta reflexió no és pas el que els filòsofs antics anomenaven «saviesa» —a saber, el domini absolut del pensament sobre la vida. La saviesa no era per a ells ni un corpus de saber ni un conjunt de regles. Pretenia sobretot ordenar la vida humana, donant-li una forma interior que assegurés la sobirania del pensament i posés dics al tumultuós curs dels desigs. La presència de la saviesa en la vida humana depenia de la comprensió de l’ordre, o bé del compromís, propi de cada vida humana, d’afaiçonar-se l’ànima a imatge d’aquest bé i de fer-ne el principi de les seves accions, d’aquest bé també anomenat equilibri, harmonia, mesura, que es defineix com el producte més estable de la racionalitat. Aquesta advertència de la filosofia antiga mostra que les condicions d’ús del terme «saviesa» —a saber, un ordre de les activitats humanes i una preeminència absoluta reconeguda a l’activitat intel·lectual— ja no tenen al mateix —ja no en tenen cap?— significat per a nosaltres. Pel que fa a la capacitat d’anar per la vida amb l’equanimitat i la felicitat que avui dia anomenem «saviesa», ningú no n’ha presentat fins ara la teoria o les causes. I si la filosofia es proposa proporcionar-les, només és, com deia Kierkegaard, a títol d’un mer indici. Un altre tret característic de la reflexió sobre la vida humana fa referència al vincle entre vida humana, perfecció i bé. L’afany d’accedir a una forma de bé que pugui ser interioritzat en la vida humana, té encara algun sentit? La mateixa noció d’un bé propi de la vida humana podria fer-nos somriure. Els esperits forts hi afegiran que el bé només és un bé per a si o per a la cultura en que es viu. No obstant això, la pèrdua d’il·lusió en què ens trobem pel que fa a la qüestió del bé no és el senyal garantit de què no tingui importància. La vida humana no és un tema de reflexió relegat per sempre més sota la pols de les filosofies passades. No és inconvenient per al pensament buscar en quines condicions es pot parlar d’un sentit de la vida, un sentit no vinculat a una transcendència, però profundament ancorat en el que és l’examen mateix de l’existència humana. És probable que la reflexió\nsobre la vida humana indueixi a actituds diferents de la grandiloqüència d’un home divinitzat o de la indigència heroica de Sísif. «La vida és un assumpte tan trist, deia Schopenhauer, que he decidit passar-la reflexionant» 2. Una vida reflexionada ja no és una vida tan trista, si més no ja no és trista de la mateixa manera.\nSøren Kierkegaard, Ou bien… ou bien (1843), Paris, Gallimard, 1943; col·l. Tel, 1995, p. 28.\nArthur Schopenhauer, Gespräche, ed. A. Huebscher, Stuttgart, 1971, p. 22; citat per R. Safranski, Schopenhauer and the Wild Years of Philosophie, trad. amer. Cambridge, Harvard University Press, 1990, p. 105.\nL’ABSURD I EL SENTIT DE LA VIDA LA QÜESTIÓ DEL SENTIT DE LA VIDA\n«La solució al problema de la vida es troba en la desaparició d’aquest problema». 1 La fórmula és de Wittgenstein. Més enllà de la qüestió del sentit de la vida, assigna a la filosofia la tasca «d’aclarir i de delimitar rigorosament els pensaments que d’altra banda són, per dir-ho així, tèrbols i borrosos». 2 La qüestió del sentit de la vida s’ha pres sovint com l’exemple mateix de les qüestions metafísiques sobre les quals val més mostrar minimalisme filosòfic. Ningú no s’hauria de preguntar sobre el sentit de la vida o intentar definir-lo, perquè ningú no voldria proferir amb coneixement de causa enunciats buits de sentit. 3 La tasca particular del filòsof seria la de procurar que qüestions absurdes quedessin fora de l’àmbit propi de la investigació filosòfica. Tindria el paper d’un guardià, 4 encarregat d’evitar que es produís la inconveniència intel·lectual que consisteix en posar els peus en el fangós terreny de la metafísica. El filòsof també seria un terapeuta, que mira de remeiar els dubtes metafísics que assalten a qualsevol, incloent-hi els filòsofs professionals, 5 mostrant així que remeten a qüestions desproveïdes de sentit. «Aquest mètode no serà satisfactori per a l’altre —no tindrà la impressió que li estem ensenyant filosofia— però aquest serà l’únic rigorosament just». 6 Admetem que no tingui sentit preguntar-se quin és el sentit de la vida. Admetem que totes les respostes donades a\naquesta qüestió (viure conformement al designi de Déu, desafiar el món, assumir amb lúcida desesperació la condició humana, etc.) siguin refutades una rere altra sota els assots del filòsof terapeuta. Admetem que qui es pregunta «A sant de què?» reconegui sincerament que el que diu està buit de significat, serà suficient per convèncer-lo que està al fons del tot de la il·lusió quan es pregunta quin és el sentit de la vida? Deixarà, per aquesta raó, de fer-se la pregunta? Seria presumptuós respondre sí, sense matisos. Uns estaran convençuts i de seguida deixaran d’experimentar l’absurd de l’existència. Altres admiraran el coneixement filosòfic que d’aquesta manera ha aclarit una de les qüestions més punyents que els homes es plantegen a si mateixos. Uns altres arronsaran les espatlles i es diran que la filosofia no serveix per a gaire res. Però molts, crec jo, sentiran que, si la filosofia no veu en la qüestió del sentit de la vida més que una forma d’ús abusiu del llenguatge, s’arrisca realment a revelar-se desapropiada en aquest assumpte. Perquè la crítica filosòfica que se’ns proposa aquí només es refereix a la manera com ens preguntem quin és el sentit de la vida, amb els mateixos termes dels quals ens servim per demanar explicacions o exigir resultats. La crítica només indica que la qüestió del sentit de la vida és ociosa si aquesta qüestió pretén rebre per resposta un conjunt de fets o una explicació. «Dimitri pressentia que, encara que les seves preguntes fossin desenraonades i desproveïdes de sentit, ell volia tanmateix preguntar justament allò, i calia que ho preguntés precisament d’aquella manera». 7 És probable, en efecte, que la cura catàrtica de la filosofia no aconsegueixi fer-nos renunciar a la manera que tenim de pensar en la vida humana i d’explicar-la buscant-hi un sentit. És guiats per la cerca d’un sentit o d’una multiplicitat de sentits de la vida com ordenem les narracions biogràfiques. Un episodi capital de l’existència és mencionat després d’altres com aquell que els dóna el seu sentit. Parlem també del sentit, revelat posteriorment, d’una sèrie d’esde-\nL’ABSURD I EL SENTIT DE LA VIDA\nveniments. Diem d’una trobada, d’una decisió, d’un fet que han donat un nou sentit a la nostra vida. D’una manera més general, les respostes, sovint múltiples, no excloents unes d’altres, que donem a les preguntes que ens fem sobre l’existència, per insatisfactòries o incompletes que siguin, ens ajuden a interpretar i a comprendre millor aquesta existència que vivim, i puguin arribar a tenir un efecte real sobre la lucidesa que adquirim envers les nostres accions. És clar que aquestes reflexions, i per tant les qüestions que en depenen, no són contrasentits. Si la filosofia no ens pogués proporcionar res més que una elucidació crítica i un veredicte d’inanitat plantejat sobre la qüestió de la vida, seria sens dubte un motiu per preocuparse, no per aquesta qüestió, sinó per la filosofia. Perquè la filosofia creuria poder remeiar una inquietud tenaç i dramàtica per a molts homes, per desconeixement del que rau en el cor del problema. 8\nQÜESTIÓ EXISTENCIAL I SENTIMENT D’ABSURDITAT\nTolstoi va descriure en termes inoblidables la violència d’aquestes «parades de vida» que ens impulsen fora de la nostra condició familiar d’existència. Per què he de viure? Quin és el sentit de la vida? D’entrada em va semblar que eren preguntes gratuïtes, desplaçades. Creia que tot això ja se sabia, que si un dia volia abordar aquestes preguntes de cara, això no em costaria gens, que de moment no en tenia temps, però així que en tingués ganes, de seguida trobaria les respostes. Ara bé, aquestes qüestions m’assetjaven cada cop més sovint, exigint la resposta cada cop amb més vehemència, i com que totes queien al mateix indret, en una multitud de punts, aquestes preguntes sense resposta van formar una sola taca negre. (...) Em va passar el que succeeix a tots els que han contret una malaltia interna mortal. Al principi, es veu aparèixer un símptoma\ninsignificant al qual el malalt no dóna cap importància, després els símptomes reapareixen cada cop més sovint i es fonen en un sol sofriment indivisible en el temps. (...) La meva vida es va parar. Podia respirar, menjar, beure, dormir; però no tenia vida, perquè ja no existien desigs que em semblés raonable realitzar. 9\nEl relat de Tolstoi mostra d’una manera colpidora com les qüestions relatives a l’existència humana s’associen a emocions fortes. No obstant això, si bé l’emoció sovint dóna forma el context retòric on es plantegen aquestes preguntes, no té un vincle evident amb el seu contingut conceptual. Res no assegura en particular que la qüestió existencial sigui l’efecte de l’enrenou emocional (inquietud o desànim) que els homes experimenten quan se la plantegen. 10 Així mateix, inquietarse pel sentit de la vida no sempre indica un estat patològic. És per això que no s’ha de confondre el contingut conceptual de la qüestió del sentit de la vida amb l’emoció que a vegades l’acompanya, o amb el símptoma que eventualment podria expressar. La qüestió existencial s’ha d’analitzar d’entrada en funció del seu contingut intel·lectual, i no reduir-la a la patologia o a les emocions de qui se la planteja. Els pensadors existencialistes van reconèixer l’estreta relació que vincula la qüestió del sentit de la vida al sentiment d’absurd de l’existència. Dir que la vida és absurda és admetre que no se sap què significa, que segurament no es correspon amb el que se n’espera, que té mancança amb respecte a allò que hauria de ser. L’experiència d’absència de sentit i l’evidència d’una falta de proporció o consonància estan en el cor mateix del sentiment de l’absurd. Un es pot preguntar certament sobre la vida humana sense experimentar l’absurd, sense sentir el que Albert Camus anomenava «l’incalculable sentiment que priva l’esperit del son necessari per a la vida». 11 Però, en el que segueix, plantejaré la hipòtesi que el sentiment de l’absurd està estretament vinculat a la qüestió existencial i que ens proporciona un accés privilegiat al seu sentit.\nQuè és l’absurd? Respondre aquesta qüestió evocant el «sentiment» de l’absurd és aquí un xic enganyós. Més que un «sentiment», el sentit de l’absurd és l’expressió d’una condició cognitiva particular. En unes pàgines famoses d’El Mite de Sísif, Camus va descriure «l’origen de l’absurd»: l’astorament que s’obre pas en la lassitud de viure, el reconeixement terrible del fet que l’home «pertany al temps», en la inhumanitat de la natura i de les pantomimes humanes, i en el caràcter «matemàtic», «elemental i definitiu» de la mort. Camus considera que les formes, sempre particulars, d’aquesta discordança entre l’home i el món, porten a plantejar-se la pregunta del perquè de l’existència i creen «aquesta espessor i aquesta estranyesa del món», pròpia de la consciència de l’absurd. 12 Que el sentiment de l’absurd remet d’entrada a una condició cognitiva es posa de manifest pel paper que hi tenen les creences. Si no tinguéssim creences envers al món, la qüestió del sentit de la vida no es plantejaria. Ara bé nodrim creences relatives a les nostres accions i als seus efectes —ens imaginem projectes a llarg termini, ens comprometem i assumim responsabilitats, ens esforcem amb l’esperança de treure’n profit després. Les nostres creences també es refereixen a la nostra personalitat, a futurs estats de cosa possibles, al paper que els altres tenen en la nostra vida. Quan aquestes creences es mostren incompatibles amb altres creences que puguem tenir referents, aquestes, a condicions de l’existència humana, entrem en un estat de perplexitat cognoscitiva que és a la base del sentiment de l’absurd. Les nostres decisions i deliberacions semblen afectades de nul·litat: un s’entrena per jugar bé al tennis, però sap que la malaltia es pot presentar en qualsevol moment; un esmerça esforços en construir una casa, però sap que pot ser destruïda per un incendi; un es compromet per l’avenir llunyà, però sap que la mort és ineluctable. Res no ens dóna la seguretat que els nostres projectes es duran a terme, que podrem complir amb els nostres compromisos, que els nostres esforços es veuran\nrecompensats, o que la vida ens permetrà de realitzar allò que no podem deixar de considerar com els objectius de les nostres accions. Ens els exemples que acabem de mostrar, la dissonància cognitiva ve del fet que les nostres creences relatives als objectius o a les conseqüències de les nostres accions semblen desenraonades, així que es confronten amb el coneixement que tenim de fets de la nostra condició i de propietats del món. Amb aquest coneixement n’hi ha prou per ensorrar la manera com ens esforcem per justificar les nostres accions i els nostres projectes. La distorsió cognitiva que experimentem llavors només és suportable si aconseguim alentir el nostre coneixement del món, tot i si malgrat tot persisteix una incomoditat intel·lectual de la qual es nodreix el sentiment de l’absurd. L’absurd —deia Camus— rau en aquest «decalatge constant entre el que creiem saber i el que realment sabem, l’acceptació pràctica i la ignorància simulada que fan que visquem amb idees que, si realment les experimentéssim, haurien de trasbalsar tota la nostra vida». 13 Un efecte cognitiu característic del sentiment de l’absurd consisteix en la sensació d’estranyesa sentida respecte a la pròpia vida. Esdevenim d’alguna manera l’espectador de la nostra pròpia existència, com si aquesta es representés, desvinculada de nosaltres. La contemplem sense reconeixement, sense familiaritat, sota la forma d’aquesta «parada d’existència» evocada més amunt per Tolstoi. Els vincles que uneixen la vida mental i l’emocional d’un individu amb el món exterior i amb la seva pròpia vida, vincles que condicionen la familiaritat i la orientació, es troben distesos. Les clàusules de sentit del nostre món familiar i ordinari s’oculten. Pascal va descriure admirablement aquesta condició. Quan considero la breu durada de la meva vida, absorbida en l’eternitat precedent i següent, el petit espai que ocupo i que veig, abismat en la infinita immensitat dels espais que ignoro i que m’ignoren, m’astoro i em sorprèn veure’m aquí en lloc d’allà, ja que ni hi ha cap raó perquè sigui aquí en lloc d’allà, perquè sigui\nara en lloc de després. Qui m’hi ha posat? Per ordre i voluntat de qui han estat destinats a mi aquest lloc i aquest temps? Memoria hospitis unius diei praetereuntis. 14\nLes descripcions filosòfiques del sentiment de l’absurd de l’existència humana semblen tan pròpies de l’època contemporània que un lector escèptic podria observar que aquest sentiment és, en part, resultant de la filosofia existencialista. Així, ja no semblaria possible tenir accés a la realitat mental associada a la qüestió del sentit de la vida independentment d’una retòrica de la desorientació o de l’estranyesa. No és paradoxal llavors demanar-li a la filosofia que analitzi la impressió d’absurditat experimentada envers la vida humana quan és la filosofia mateixa la que ha vinculat estretament el sentiment de l’absurd a la formulació de la qüestió existencial? Sense cap mena de dubte, la filosofia existencialista i la literatura en la qual s’ha inspirat han vinculat la comprensió de la qüestió existencial a l’exploració del sentiment d’absurditat. Però el fet que el sentiment de l’absurd de l’existència hagi estat descrit en el si d’una tradició filosòfica no estableix que aquest sentiment sigui només el producte d’aquesta tradició. Perquè aquest sentiment, ningú no necessita ser filòsof per experimentar-lo, seria més aviat l’efecte natural de tota reflexió sobre l’existència humana. Fins i tot entre els filòsofs, els pensadors existencialistes no han estat ni els primers ni els més punyents en l’anàlisi de l’irrisori de tota vida humana. Aquest tema és present entre els poetes òrfics i el gènere de la lamentació de l’existència humana apareix des de l’Antiguitat. A més, inclús si es mostrés que la filosofia ha afaiçonat en part la qüestió del sentit de la vida, què es demostraria? Simplement que, quan ens preguntem sobre el perquè de l’existència humana, inevitablement adoptem un punt de vista d’exterioritat en relació amb la pròpia vida, des d’on es fa possible descriure-la i avaluar-la. A aquest punt de vista exterior, la filosofia ens permet accedir-hi, però també els ensenyaments de la literatura o la reflexió sobre la pròpia vida. La des-\nvinculació que fa possible la reflexió sobre l’existència és també en part producte d’aquesta reflexió. No hi ha en això la senyal d’un caràcter circular, sinó la traducció del fet que, així que un reflexiona sobre l’existència humana, un punt de vista superposat s’imposa a l’esperit i es fa més necessari que la reflexió s’allargui. Que aquest procés resulti de l’estudi dels filòsofs existencialistes, de la lectura de les novel·les de Dostoievski, d’una mínima lucidesa sobre l’existència o d’una patologia mental importa de fet força poc.\nREFLEXIONAR SOBRE LA VIDA HUMANA I EXPERIMENTAR L’ABSURD\nEl sentiment d’absurditat dóna el punt de partença més comú de la reflexió sobre l’existència humana. Quan un individu reflexiona sobre la seva existència, passa d’un punt de vista de primera persona (en el que es posa de manifest la importància que el subjecte dóna a la matèria concreta de la seva existència i als seus projectes) a un punt de vista superposat, o punt de vista de la tercera persona, on la seva existència sembla com desvinculada de si mateix. La presència constant i simultània de la immanència i de la superposició, que reforça la reflexió sobre l’existència humana, té simultàniament dos efectes complementaris: l’evidència de l’absurd i l’esforç per sobrepassar-lo. Suscita la reflexió gràcies a la qual afrontem, mantenim a distància i intentem d’alguna manera reduir el sentiment de l’absurd. 15 Albert Camus defensa en El mite de Sísif una interpretació alhora radical i limitada del sentiment d’absurditat. Aquest últim, segons ell, no només està vinculat a la reflexió sobre l’existència, sinó que resulta de les expectatives de sentit particulars que tenim respecte a la vida humana. La impressió d’absurd es deuria al fet que nosaltres abordem el món guiats per l’exigència de trobar-hi unitat, de la conveniència, a la que aspirem de què aquest món ens pertanyi o se’ns assembli. Però es podria objectar a aquesta anàlisi que res no permet d’esta-\nblir que el sentiment d’absurditat estigui vinculat a unes expectatives de sentit tan precises pel que fa a allò que podria donar sentit a la vida. D’altra banda, Camus suggereix en reiterades ocasions que, si el món fos diferent, en particular si pogués satisfer les demandes d’unitat i de claredat que tenim respecte a ell, i si s’assemblés més a nosaltres, ja no experimentaríem el sentit de l’absurd de l’existència: «Si l’home reconegués que l’univers també pot estimar i sofrir, es reconciliaria amb ell». 16 Aquesta afirmació és dubtosa. Encara que admetéssim que el món no és el que crèiem, no n’hi hauria prou per fer desaparèixer el sentiment de l’absurd. Així mateix, en la hipòtesi que existissin una altra condició del món i unes altres realitats factuals que responguessin millor a les nostres expectatives de sentit, resulta difícil deduir-ne que llavors ja no experimentaríem l’absurd. Camus considera que amb altres demandes de sentit i amb un món millor l’absurd desapareixeria, mostrant així clarament que identifica el sentiment de l’absurd amb la certesa de l’absurd de la vida. Ara bé, es tracta de dues coses diferents. Es pot sentir l’absurd de la vida sense deduir-ne que la vida és en si mateixa absurda. 17 L’afirmació que l’absurd «no és en l’home (...), ni en el món, sinó en la seva presència comuna», 18 perquè no diu si la discordança que suscita el sentiment d’absurditat se sosté entre l’home i el món o a l’interior de l’home mateix. Ara bé, és propi del sentit de l’absurd no ser suscitat per un estat del món, sinó consistir en una actitud cognitiva que és el producte inevitable de la reflexió sobre l’existència. No és pas per raons contingents que experimentem aquest sentiment. L’experimentem així que comencem a reflexionar sobre les nostres vides. Distanciarse de si mateix, situar-se en el lloc de l’estranger, ocupar la posició impersonal d’una mirada externa, sense deixar de ser el subjecte de la pròpia vida, són efectes habituals en el treball de la reflexió. 19\nDEL SENTIMENT D’ABSURDITAT A LA RECERCA DE RAONS\n«Per a mi l’única dada és l’absurd. El problema és saber com sortir-ne i si el suïcidi s’ha de deduir d’aquest absurd», pregunta Camus. 20 El suïcidi suprimeix la incoherència subjacent entre els nostres desigs i les nostres creences respecte al món així com els efectes desagradables que aquesta comporta? De fet, no correspon pas a la pregunta de saber si hi ha un vincle directe entre el sentiment de l’absurd i el suïcidi al que respondrà Camus, sinó més aviat de saber a què ens compromet la consciència de l’absurd. Doncs Camus afirma que sentir l’absurd és reconèixer-lo i obligar-se a acceptar-lo, mentre que el suïcidi nega l’absurd. Posar fi als propis dies és abolir l’absurd emportant-se’l amb la mateixa mort. A l’inrevés, assumir l’absurd, és «mantenir-lo enfront de si mateix» amb una actitud de revolta conscient i de desafiament, inspirada per l’absència total d’esperança, el reiterat rebuig de l’estat de les coses i la insatisfacció deliberada. D’aquesta interpretació se’n desprèn que l’única regla de vida que es pugui recomanar és viure irrevocablement, o bé, segons una expressió estimada per Camus però difícil, no de «viure millor» sinó de «viure el màxim», «batre tots els rècords», «estar davant del món el més sovint possible», «escollir la forma de vida que ens aporti el màxim d’aquesta matèria humana (...). Sentir la pròpia vida, la pròpia revolta, la pròpia llibertat i el màxim possible, és viure i el màxim possible». 21 La tasca intel·lectual a la qual l’home està confrontat és la de mantenir l’absurd sense renunciar a les expectatives de sentit, sense «mutilació voluntària de l’ànima». D’aquesta manera, queden excloses dues possibilitats: d’una banda, l’«extrema racionalització d’allò real», en la que Camus reconeix la raó triomfant del projecte husserlnià; de l’altra, l’«extrema irracionalització d’allò real» a la qual miraríem de reduir a res la «raó humiliada». A contrari, diu Camus, «l’absurd, és la raó lúcida que constata els seus límits». 22\nVoldria oposar-me a aquesta concepció de les relacions entre la consciència de l’absurd de la vida i el quefer de la racionalitat. La consciència de l’absurd és l’efecte de la reflexió sobre l’existència humana. Per aquesta raó, està estretament vinculada a la cerca de justificacions que permetin elaborar un sentit en la vida humana. El problema de l’absurd de la vida és d’ordre intel·lectual més que no pas psicològic i moral. La qüestió existencial s’assembla en certs trets a «qüestió limitant», 23 reprenent l’expressió del filòsof americà Stephen Toulmin. Una qüestió limitant és no literal. Millor dit, no pot rebre resposta, en tot cas cap resposta que correspongui a allò que suggereixen el sentit ordinari de les paraules emprades, la seva gramàtica profunda o la seva funció. «Com ha passat?» és una qüestió d’aquest tipus. Expressa sorpresa, fins i tot també desconcert davant els fets. No obstant això, aquestes preguntes no estan pas al marge de la racionalitat, enceten un treball de cerca i d’elaboració de raons. Reconèixer l’interès de preguntes d’aquest tipus no fa més que evitar els dos errors dels que parla Pascal: «1r. agafar cada cosa literalment; 2n. agafarho tot espiritualment». 24 La qüestió del sentit de la vida enceta la recerca de raons i de justificacions. La pregunta angoixada de Pascal; «Qui m’hi ha posat? Per ordre i voluntat de qui han estat destinats a mi aquest lloc i aquest temps?», no espera evidentment una resposta que presenti un fet. Vol dir això que l’única resposta acceptable s’haurà de plantejar en termes d’actituds, reaccions, aprovacions o eleccions, negant així la part de l’activitat racional que hi ha en el cor de la qüestió existencial? Ja que aquesta no només consisteix en preguntar quina realitat o quin fet donen sentit a la vida, ni tampoc quina actitud general s’hauria d’adoptar respecte a l’existència, sinó sobretot obre un ampli camp de reflexió sobre les raons que afaiçonen un sentit immanent a la vida. Quan, a propòsit d’un esdeveniment malaurat que ensorra molts anys d’esforços, un es diu: «Com ha passat?», es fa palès el propi desconcert davant un cop de sort\nsense l’esperança d’arribar a respondre-s’ho mai. El que un es demana no és la descripció de la manera com ha passat —en general, un ho sap molt bé—, sinó quin lloc ocuparà aquest esdeveniment en el conjunt de les decisions passades i dels projectes futurs. Al mateix temps que ens demanem: «Com ha passat?», ens lliurem a un considerable treball intel·lectual que consisteix en fer l’esdeveniment commensurable en relació a altres esdeveniments i decisions de les nostres existències, en acomodar-lo a les raons que són les nostres, a les formes d’intel·ligibilitat de què ja disposem per comprendre la nostra existència. Una qüestió d’aquest tipus enceta en general un acarnissat treball de racionalitzacions, de cerca de coherències o de comparacions. En aquest treball de la racionalitat, la qüestió plantejada es modifica en moltes ocasions. El «Com ha passat?» es replanteja progressivament en: «Què serà de mi, a conseqüència del que ha passat?» A més, la primera resposta, la més comuna, a la qüestió existencial consisteix no en enunciar una proposició, no en adoptar una actitud, sinó en aplicar una regla, que seria l’expressió d’una mena de coneixement en relació a l’existència. 25 Una regla no dóna pas procediments de decisió vàlids en tots els casos. No està ni fonamentada en proposicions verdaderes ni deduïda de certeses metafísiques, però ens permet de construir el sentit dels nostres comportaments ulteriors. Tolstoi va descriure així les reorientacions que pateixen les vides dels seus personatges. Al final de Guerra i pau, el canvi mental que experimenta Pierre Bezhukov no consisteix ni en l’adhesió a una veritat ni en l’evidència d’un fet, ni tan sols en una conversió, sinó en l’adquisició «d’aquesta tranquil·litat d’esperit, d’aquesta harmonia interior que tant l’havia impressionat en els soldats de la batalla de Borodino». L’accés a una actitud mental nova també correspon, en Anna Karènina, a la fórmula d’assossegament que descobreix Constantin Levin després del seu casament amb Kitty: «La meva vida sencera, independentment del que em pugui passar, ja no està desproveïda de sentit com estava abans, té un sentit incontestable de\nbondat que li he pogut insuflar». 26 Aquí, el sentit de la vida no es dóna de cap manera com la descoberta d’un fet, no depèn d’una proposició factual que pugui ser vertadera o falsa, tampoc no resulta de l’adopció d’actituds, d’emocions o de noves preferències, que no implicarien cap resposta racional, sinó que provindria més aviat de la formulació d’una regla de vida o d’un coneixement, que abasteix el marc general de les raons i justificacions existencials ulteriors. En això, la justificació existencial s’oposa a la paradoxa kierkegaardiana, que s’aboleix amb una justificació immediata. 27 Voler respondre de manera literal a la qüestió del sentit de la vida amb un contingut conceptual identificable o amb una proposició és sens dubte un projecte impossible, en el sentit lògic del terme. Però aquesta constatació no obliga de cap manera a considerar que la qüestió existencial sigui només l’expressió d’una actitud o d’una emoció. Al contrari, el plantejament d’aquesta qüestió desvetlla en gairebé tots els éssers humans un colossal treball d’elaboració de raons. Aquestes raons no són pas subjectives, en el sentit que la seva legitimitat només provindria de les actituds i les reaccions del subjecte, ni tan sols si estan estretament vinculades a aquest subjecte. Són no proposicionals però racionalment justificades, i dotades d’una certa forma d’objectivitat. L’elaboració de les justificacions relatives a l’existència dóna un dels seus sentits més profunds a la injunció socràtica «Una vida sense examen no val la pena ser viscuda».\nLudwig Wittgenstein, Tractatus logico-philosophicus, trad. G.-G. Granger, Paris, Gallimard, 1993, 6.521. (Hi ha trad. cat. de Josep Maria Terricabras, Barcelona, Edicions 62, 1997, col·l. Universitària, 4.\nTractatus, 4.112. D’altra banda, Wittgenstein afirma que en ell no pot haver-hi proposicions ètiques (6.42), tot i que admet que existeixen nombroses proposicions significants on figuren alguns predicats morals rela-\ntius a una norma, una finalitat o un objectiu («Conférence sur l’éthique» a Leçons et conversations sur l’esthétique, la psychologie et la croyance religieuse, Paris, Gallimard, 1971). 3\nAixò és, almenys en l’esperit, conforme a allò que Wittgenstein recomana com si fos «el just mètode en filosofia»: No dir res si no el que es pugui dir, doncs les proposicions de les ciències de la naturalesa —doncs alguna cosa que no té res a veure amb la filosofia— i després, cada vegada que qualsevol altre vulgui dir alguna cosa de metafísica, demostrar-li que no ha donat significats a certs signes en les seves proposicions». (Tractatus, 6.53).\nA. J. Ayer, «The Claims of Philosophy» (1947), Reflections on our Age / Lectures Delivered at the Opening Session of Unesco at the Sorbonne University, Paris, London, Allan Wingate, 1948.\nFiodor M. Dostoievski, Les Frères Karamazov, IX, chap. 8. (Hi ha trad. cat. de Joan Sales, Els Germans Karamàzov, Barcelona, Club Editor, 1961, col·l. Biblioteca catalana de novel·la, 16-18).\nKarl Jaspers, Nietzsche. Introduction à sa philosophie (1936), Paris, Gallimard, col·l. Tel, 1950, p. 383 i s.\nLev Tolstoi, Confession, Paris, Pygmallion, 1998, p. 28-31. Aquest text data de l’any 1880, està redactat després de la publicació de Guerra i pau (1873). (Hi ha trad. cat. de Carles Capdevila [La Publicitat, 1928]; Miquel Arimany, 1975; Edicions, 62, 1998) i d’Anna Karenina (1877). (Hi ha trad. cat., íntegra i directa del rus, d’Andreu Nin [Proa, 1933 i 1985; Aymà, 1967; Sàpiens, DL 2005]). Vegi’s també La Mort d’Ivan Ilitx, escrit set anys més tard. (Hi ha trad. cat. de Francesc Payarols [Proa, 1930; Tres i Quatre, 1989]; d’Anna Estopà [Cuaderns Crema, 2001 i a Destino & Universitat Pompeu Fabra, col·l. Biblioteca Pompeu Fabra amb traducció de Victòria Izquierdo i Àngels Margarit i pròlegs de Víktor Xklosvski i Vladimir Navòkov]).\nÉs concebible que l’anàlisi o la crítica de la qüestió existencial contribueixin a calmar l’emoció, però també pot ser que l’estimulin. L’absència total d’emoció pot prendre’s al seu torn com l’expressió del torbament que genera el plantejar-se la pregunta. Per tant, sembla gairebé impossible en matèria d’anar més enllà de les generalitats buides.\nAlbert Camus, Le Mythe de Sisyphe, Paris, Gallimard, «Bibliothèque de la Pléiade», 2006, p. 223. (Hi ha trad. cat. a cura de Joan Fuster i Josep Palacios, Barcelona, Edicions 62, 1987, col·l. El Cangur, 102).\nIbíd., p. 29 i 31, i p. 20: «Aquest divorci entre l’home i la seva vida, l’actor i el decorat, és pròpiament el sentiment de l’absurd».\nPascal, Pensées, núm. 205, clasificació Brunschvicg.\nThomas Nagel, «L’Absurde» a Questions mortelles, 1979, trad. franc., Paris, PUF, 1985. L’absurd resultaria «no del fet que es pot adoptar un punt de vista exterior sobre nosaltres, sinó del fet que nosaltres mateixos el podem adoptar sense deixar de ser les mateixes persones els fins últims de les quals són considerats tan fredament». És, diu Thomas Nagel, «la mateixa impressió d’absurditat que experimentaríem observant, des d’un punt de vista superposat, una formiga lluitant amb un grapat de sorra, llavors la vida es veu sub specie aeternitatis».\nLe Mythe de Sisyphe, op. cit., p. 231: «Aquest món és meu, no hi sóc un estranger».\nCamus considera que l’estudi fenomenològic del sentiment d’absurditat tradueix l’absurd de la vida, encara que concedeix que «el sentiment de l’absurd no és no obstant això la noció de l’absurd», (p. 48).\nIbid. p. 62; Richard Harem «Nothing Matters», Applications of Moral Phylosophy, Londres, Macmillan, 1972, p. 281. Quan un home exclama: «Ja res no té importància!», aquesta exclamació no es refereix al que són les coses, no suggereix que una realitat diferent donaria un relleu diferent a allò que l’envolta, sinó que assenyala més aviat que ja no pot, en l’estat mental en el que es troba, saber què vol dir el fet donar-les-hi valor.\nIbíd., p. 260-262. Tornaré més endavant sobre el sentit d’aquest desafiament, infra, p. 31-37.\nStephen Toulmin, The Place of reason in Ethics, Cambridge, Cambridge University Press, 1950.\nPascal, Pensées, 648 B.\nAquesta diferenciació sovint utilitzada en la filosofia contemporània és definida per Gilbert Ryle, The Concept of Mind (1949), Paris, Aubier, 1978, cap. II. Es refereix a la distinció entre el saber proposicional (knowing that) i el saber com (knowing how).\nVegi’s Antony Flew, «Tolstoï and the Meaning of Life», Ethics, vol. 73,\nEn aquest sentit, la consciència de l’absurd en el si de l’existència humana és un punt de partença i no aquell més enllà del que no es pot anar. Es diferencia d’aquesta manera d’altres formes d’absurd, com l’absurd kierkegaardià vinculat a l’escàndol de la fe. Per a Kierkegaard, l’absurd esdevé Déu davant la impotència d’entendre l’ésser que tot ho il·lumina. El «cavaller de la fe» reconeix «la impossibilitat i alhora creu l’absurd, com Abraham el va creure» (Crainte et tremblement, Paris, Aubier, 1984, p. 69). La importància del tema de l’escàndol i de la paradoxa en Kierkegaard està vinculada al fet que l’absurd no dóna accés a cap recerca de raons ni a cap justificació, sino a una forma de justificació immediata i intemporal (cf. infra, p. 37-38). «Però si la paradoxa és index et judex sui et falsi, llavors es pot veure l’escàndol com una prova indirecta de la veracitat de la paradoxa» (Les Miettes philosophiques, Paris, Le Seuil, 1967, p. 95, 98. «La intel·ligència diu que la paradoxa és l’absurd, però no és en això només una postura ja que la paradoxa és, com se sap, la paradoxa quia absurdum (...). Quan la intel·ligència vol apiadar-se de la paradoxa i ajudar-la a explicar-se, la paradoxa òbviament no es deixa, però troba l’ordre actuant d’aquesta manera; els nostres filòsofs no són aquí de fet per fer trivials i quotidianes les coses sobrenaturals?»\nAssaig sobre la vida humana, de Monique, Canto-Sperber\nAssaig sobre la vida humana ens planteja la qüestió essencial de la vida: quin és el sentit d´allò que fem. Al llarg de la Història i del Pe...


VAT incl. Plus € 14 shipping. | Article No. TNO26


TODO LO QUE SÉ SOBRE EL AMOR | 9788408239321 | ALDERTON, DOLLY | Galatea Llibres | Llibreria online de Reus, Tarragona | Comprar llibres en català i castellà online }\nALDERTON, DOLLY BOOKET Ref. 9788408239321 Altres productes de la col·lecció Altres productes del mateix autor\nLa Bridget Jones de la era millennial. Un millón de ejemplares vendidos.Convertido en uno de los grandes fenómenos boca-oreja de los últimos años, el libro narra en primera persona el paso de la adolescencia a la vida adulta de una joven como cualquier otra que deambula buscándose a sí misma, fracas...\nISBN : 978-84-08-23932-1


Comprar CALCOMANIA LA FESTA JA ESTÀ AQUÍ, calcomanies, tatuatges i ...\n> Tots els productes>Manualitats>Calcomanies, tatuatges i adhesius>CALCOMANIA LA FESTA JA ESTÀ AQUÍ\n90 calcomanies amb la temàtica “La festa ja és aquí!”, per a poder aplicar-les per transferència sobre 3 fons diferents, ratllant damunt amb un simple llapis o bolígraf.\nEls fons representen tres llocs llestos per a col·locar en ells els complements o els animals en la disposició que desitgin: la sabana, el desert i el Pol Nord. Podria viure el pingüí amb els lleons? I per descomptat, també poden animar-se a dibuixar els seus propis escenaris inspirats en les calcomanies per a fer els seus fons propis.


Edicions 3i4: Contrada\na 12/29/2014 10:51:00 a. m.\nJordi Llavina (Gelida, 1968) és llicenciat en filologia catalana per la Universitat de Barcelona i fa més de quinze anys que es dedica professionalment al periodisme. Va presentar i realitzar, durant cinc anys, el programa de llibres diari Fum d’estampa, a Catalunya Cultura. Actualment, col·labora en l’espai radiofònic L’ofici de viure, de Catalunya Ràdio (realitzat i presentat per Gaspar Hernàndez), i presenta l’espai de llibres L’última troballa per a Penedès TV i Comunicàlia. Com a crític o columnista, publica regularment a El Punt, La Vanguardia, Sàpiens, El Mundo, Avui i El 3 de vuit. Ha presentat l’espai d’entrevistes El quadrat verd, per a Barça TV.\nHa publicat els llibres de poemes La corda del gronxador (premi Joan Alcover de poesia), Diari d’un setembrista (premi Alfons el Magnànim, de la Diputació de València, i premi de la Crítica Serra d’Or), País de vent (premi Vila de Martorell de poesia) i Vetlla (Premi Octubre 2011 i Premi de la Crítica) i Contrada. Com a narrador, ha tret Ningú ha escombrat les fulles i Londres nevat (aquest últim ha estat traduït a l’asturià). Ha publicat la novel·la per a infants L’arqueta dels rellotges (Cruïlla). Anteriorment havia guanyat, també, el premi Josep Pla.\nEls poemes els has escrit alternant-los en el temps o de manera lineal?\nBona pregunta. No, no són lineals, o sigui el primer sí que és el primer poema que vaig escriure però a partir del primer ja hi ha una mica de desajustos, és a dir, per exemple hi ha un poema que em sembla que és a la primera part, el cinqué o el sisé, que és l’últim que vaig escriure. L’únic que tenia clar era el primer perquè aquest llibre el vaig concebre amb la idea de fer un llibre que parlés sobretot de la vida al camp i de la vida retirada, o siga la vida lluny de la ciutat. El que passa que tu tens una idea però llavors els esdeveniments que et van succeïnt al llarg de la teva vida corregeixen i tergiversa la idea prèvia del poema. Durant el temps d’escriptura del poemari, jo em vaig separar d’una dona, la meva germana va patir i superar un càncer, els fills van començar a fer-se grans. Per tant hi ha una sèrie de circumstàncies que intervenen en allò que tu escrius; I doncs, no, no està escrit cronològicament.\nQuina és la raó i/o intenció per la qual segueixes aquest ordre en els sonets?\nL’ordre havia de ser un ordre més ferre i més clar. Hi ha una sèrie de poemes que tracten d’uns temes: el temps, el pas del temps de manera molt clara, la memòria, els fills, també la llengua i la manera com un treballa la llengua però jo crec que es van entrecreuant, o sigui no hi ha primer aquest tema, després aquest altre sinó que es van entrecreuant com la trena, com els cabells en una trena.\nEntre els sonets Hospital (I) i Hospital (i II) trobem el Pregadéu mentre que entre La badoquera (I) i La badoquera (i II) has deixat tres, hi ha algun motiu?\nAixò no és conscient. Està bé l’observació però jo no n’era conscient. Hi era conscient que hi ha dos poemes que tenen dues parts com tu molt bé has dit: Hospital, que fa referència al que vaig viure amb la meva germana i Badoquera, o sigui, un que parla de la malaltia i de la manera com rebem la malaltia i com l’enfrontem i l’altre que parla de l’acte d’escriure. Volia separar-los, que no fossin directament u i dos sinó que trobessis l’u, que hi hagués un intermedi i trobessis el dos perquè llavors tinguessis el record de l’u. No era conscient si hi havia entremig un o tres perquè simplement jo els volia separar i llavors que el curt de separació sigui més gruixut o més estret és indiferent.\nEtiquetes de comentaris: Jordi Llavina, poesia\nÀncora del temps. Antologia de dietaris actuals


Jardins de Vil·la Cecília - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Jardins de Vila Cecília)\nC/ Santa Amèlia, 1\n41° 23′ 33″ N, 2° 07′ 22″ E / 41.392541°N,2.1228°E / 41.392541; 2.1228\nEls jardins de Vil·la Cecília es troben el districte de Sarrià-Sant Gervasi de Barcelona. Van ser creats el 1986 amb un projecte de José Antonio Martínez Lapeña i Elías Torres, el disseny del qual va ser premiat amb el premi FAD d'aquell any. Aquests jardins es troben contigus als de Vil·la Amèlia.\nOfèlia ofegada, de Francisco López Hernández (1964)\nAquest terreny va formar part de la finca de la família Girona al costat de la Vil·la Amèlia, i més tard va ser propietat d'Eduardo Conde, fundador dels Magatzems El Siglo, la casa del qual encara es conserva com a centre cívic Casal de Sarrià. El nom prové de Cecília Gómez de l'Olmo, muller de Conde. Els jardins tenen un estil postmodern, amb una estructura una miqueta laberíntica, que busca realçar les diverses placetes que formen el recinte. Dels elements de mobiliari urbà destaquen els bancs, semblants a grans patins de vius colors, i els fanals, amb formes semblants a arbres. A l'entrada pel carrer Santa Amelia hi ha una reixa metàl·lica que imita les fulles d'un ginkgo, i al seu costat es troba un canal d'aigua en el centre del qual se situa l'escultura Ofèlia ofegada, de Francisco López Hernández (1964), en al·lusió a l'Ofèlia de Hamlet de Shakespeare. Els camins i graons estan delimitats amb marges blancs, i el recinte acull també una ludoteca, una pista de patinatge, àrees infantils i pistes de petanca.\nEntre les espècies presents al parc es troben: el pi blanc (Pinus halepensis), el pi pinyer (Pinus pinea), el xiprer (Cupressus sempervirens), la palmera canària (Phoenix canariensis), el plàtan (Platanus x hispanica), el til·ler (Tilia x europaea), el cedre (Cedrus deodara), el fals pebrer (Schinus molle), l'om de Sibèria (Ulmus pumila), l'ailant (Ailanthus altissima) i el llorer (Laurus nobilis).\n↑ «Història de Vil·la Cecília». Ajuntament de Barcelona [Consulta: 27 abril 2018].\n↑ «Jardins de la Vil·la Cecília». Parcs i Jardins. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 27 abril 2018].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Jardins_de_Vil·la_Cecília&oldid=22065714»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 8 oct 2019 a les 15:06.


El Festival de Cinema de Girona premia "Diògenes" i Gerard Quintana - Diari de Girona\nEl Festival de Cinema de Girona premia "Diògenes" i Gerard Quintana\nCiurana i Quintana amb el director del festival, Lluís Valentí. aniol resclosa\nEl Festival de Cinema de Girona va premiar el film Diògenes, el gos, del gironí Mateu Ciurana, amb dos dels guardons importants: el de Millor Curt i el de millor actor de curtmetratge, que va recaure en el seu protagonista, el músic gironí Gerard Quintana. El festival va finalitzar ahir amb la gala de lliurament de premis, i el de millor pel·lícula se'l va endur Captcha (L'apareill), així com el de millor fotografia i millor música. La millor interpretació va ser, en opinió del jurat, la de Lisbeth Zachrisson. Així mateix hi va haver una menció especial del festival a Nuvem per la seva tendresa i delicat tractament.\nLa cermònia de lliurament de premis es va celebrar ahir al vespre a l'auditori de La Mercè i va ser presentada per Francesc Puga i candela Anton. Per l'escenari van passar premiats de procedències tan diverses com Brasil, Anglaterra o Finlàndia, a més, òbviament, de catalans i espanyols. Inclús el cònsol britànic a Barcelona va sssistir a la gala, donat que aquest any hi havia una notable representació d'aquell país. Alguns pemiats estrangers hi van ser virtualment presents, en vídeo.\n"A la mare que em va parir"\nUna de les anècdotes de la nit la va protagonitzar Gerard Quintana, que en recollir el seu premi el va dedicar "a la mare que em va parir", confessant que mentre la bona dona pensava que estava estudiant a la universitat, ell es passava el dia a la biblioteca.\nEl festival dels Infants (curtmetratges d'animació per a nens i nenes de les escoles de la demarcació, que van votar el seu preferit) se'l va endur Hi, I'm new. El millor documental va ser Història d'un futur i el millor videoclip (la secció tornava aquest any) va ser el de tema Bulkaera, de la banda Erroma. Els videoclips que entraven a concurs s'han pogut veure i escoltar durant els dies del festival a la botiga Moby Disck.


Paiporta acull una nova exposició en forma de panells distribuïts pels carrers sobre l'estiu i la Festa - El Meridiano de L'Horta\nPaiporta acull una nova exposició en forma de panells distribuïts pels carrers sobre l’estiu i la Festa\nEl Museu de la Rajoleria presenta una nova exposició en forma de panells distribuïts pels carrers del poble amb imatges del seu arxiu fotogràfic, que en aquesta ocasió versaran sobre el temps d’estiu, l’oci i les festes\nEls carrers de Paiporta acullen una nova sèrie de la mostra ‘Imatges en el record’ la iniciativa del Museu de la Rajoleria d’eixir del seu espai físic acostant part del seu arxiu fotogràfic als carrers de Paiporta a través de diferents mostres temàtiques en format de panells, que continua l’estela de la mostra ‘El Museu ix al carrer’.\n«Amb aquesta mostra sobre l’estiu i la festa tanquem una exitosa sèrie de moments i imatges per al nostre record que ha repassat la Pasqua, el món de la Dona i el treball a Paiporta i que ha tingut una molt bona acollida entre la població paiportina. Esperem donar-li continuïtat en el futur», ha expressat la regidora de Cultura, Esther Torrijos.\nEntre els mesos d’agost i octubre es podrà gaudir d’un total de 15 panells, repartits al llarg dels barris i carrers del municipi, sobre ‘L’estiu i la Festa’, on s’aprofundeix des del punt de vista del testimoni gràfic en la tradició i l’etnografia paiportina. En aquest cas, es fa un recorregut per escenes quotidianes de l’estiu, quan amb el bon temps la població paiportina traslladava el seu dia a dia al carrer, amb unes formes d’oci i vacances igualment divertides, però molt diferents respecte al que coneguem hui en dia. Les «xerradetes» amb el veïnat, les tertúlies en cadires al carrer a la fresca, excursions i menjars amb amics i amigues, dies de platja a la Malva-rosa o Pinedo i, com no, les festes locals com la Mare de Déu d’Agost o Sant Roc i el Gos.\nCom sempre, el primer panell informatiu, acompanyat d’un plànol d’ubicació amb tots els panells i des del qual es pot seguir l’itinerari, es troba a l’esplanada de l’Ajuntament. Cadascú d’ells anirà acompanyat d’un codi QR amb informació específica sobre les imatges exposades.\nAmb ‘L’estiu i la Festa’ el Museu tanca la sèrie d’Imatges en el Record que ens ha acostat a la col·lecció ‘Dones i treball a Paiporta’, ‘La Pasqua al carrer’ i ‘Treball a Paiporta’. A partir d’octubre el personal del Museu continuarà donant forma i ampliant aquesta exposició. A més, està previst per a després de l’estiu la publicació d’un llibre amb tota la sèrie d’imatges i temàtiques d’Imatges en el Record.\nTags: exposición Paiporta


Lloable Confraria de la Soledat d'Ontinyent: El Cartell del Silenci 2012\nEl Cartell del Silenci 2012\nAcí el tenim, el Cartell del Silenci 2012 i tota la resta d'imatges que composen el díptic anunciador de la processó que tindrà lloc el proper Dijous Sant, dia 5 d'abril a la mitjanit i en el barri de la Vila. És la processó que esperem amb més ganes els confrares i les confraresses de la Soledat, ja que és la que organitzem junt els germans de l'Expiració i el Patrocini.\nEnguany, novament, hem usat fotografies de Juan Torres, i el disseny del material gràfic ha anat a càrrec de Juanjo Alcaide i de Sergi Gómez. Esperem que vos agraden.\nLa contraportada es basa en la imatge d'un confrare de l'Expiració que enguany ha faltat, i que esperem que siga al cel, com solem dir.


ASSEMBLEA OBERTA 'UN ANY DECISIU: Prioritats per aquest curs polític'\nDIJOUS, 25 DE SETEMBRE A LES 20 H. AL TERRA DOLÇA\nEntrem al nou curs polític i, des de la CUP Sant Cugat, hem cregut molt important convocar una Assemblea Oberta per parlar de quines creieu han de ser les nostres prioritats a nivell local. Serà un any de molta feina (referèndum, eleccions municipals…) i us necessitem a totes i tots per tirar endavant el nostre projecte polític municipal. És per això que us convoquem a aquesta nova Assemblea Oberta on parlarem i debatrem quin és el camí que ha de seguir la CUP en aquest any decisiu.\nIsabel Vallet “El referèndum s'ha de celebrar tant sí com no. No acatarem cap prohibició per part de l'Estat i no acceptarem cap dilació per part del govern català”\nDESOBEÏM PER CANVIAR-HO TOT ! Pel Referèndum, la Independència i els Països Catalans\nDavant el moment històric en que ens trobem, i amb la consulta del 9 de novembre a l’horitzó, entenem que aquesta Diada és una gran oportunitat per deixar clar el nostre compromís amb el Referèndum, i que aquesta s’ha de fer encara que el TC la suspengui i/o la prohibeixi. Perquè l’esquerra independentista apostem per la desobediència a les sentències que volen vetar la democràcia, perquè som conscients que el 9N és un primer pas cap a la independència i el socialisme als Països catalans, perquè volem la independència per canviar-ho tot!\nÉs per tot això que el proper dimecres 10 de setembre a partir de les 20.30h al carrer Abat Armengol amb el camí vell de Sabadell ( davant del CAP) organitzem conjuntament Arran, la CUP, Endavant i el Casal Popular la Guitza els actes de la Diada a la nostra ciutat, sota el lema: Desobeïm! Pel referèndum, per la independència, pels Països Catalans!\nLA CUP PROPOSARÀ LA CREACIÓ D'UNA ASSEMBLEA MUNICIPAL OBERTA\nLa CUP de Sant Cugat fa arribar aquesta proposta perquè sigui tractada al Ple Municipal de setembre. La idea és la de crear 'una Assemblea Municipal Oberta que convoqui la ciutadania per reunir-se i tractar diferents temes d'abast municipal i no personalista i decidir sobre les propostes presentades per persones a títol individual i entitats\nCelebrar el referèndum per la independència el 9 de novembre, l'única opció contemplada per la CUP\nLa CUP no acceptarà unes eleccions plebiscitàries com a substitut del referèndum que posin el procés en mans de les institucions en lloc de la societat. Treballarà per construir un moviment que faci possible el referèndum a través de la desobediència.\n14 de juny | Per uns Països Catalans de totes. Construïm l'educació que volem!\nÉs per això que totes les organitzacions que conformen l’Esquerra Independentista donem el nostre ple suport a la plataforma Som Escola i a la mobilització unitària del 14 de juny. Reafirmem el nostre compromís amb les docents en lluita, famílies en peu de guerra, estudiants organitzades i treballadores del món educatiu que han demostrat reiteradament que no pensen renunciar a un dels pilars de la nostra societat: l’educació en català.\nLa CUP Sant Cugat demana al Ple el suport i solidaritat amb Jaume Sastre i la seva vaga de fam\nEn forma de moció d'urgència i davant la situació crítica dels fets, la CUP de Sant Cugat demanarà al Ple Municipal i a la ciutat un posicionament ferm i unànime en suport al lluitador i mestre Jaume Sastre i la seva vaga de fam en defensa del català i l'educació pública a les Illes\n3a FESTA PER LA UNITAT POPULAR a SANT CUGAT\nEl 30 i 31 de maig torna la Festa per la Unitat Popular de la CUP Sant Cugat. Un espai de lluita i festa on podreu gaudir de xerrades, acte polític, àpats populars, música per la canalla i pels més grans i una mostra de lluites i col·lectius que s'estan donant al nostre municipi i als Països Catalans. Ens veiem, com hem fet sempre, al carrer.\nLa CUP de Sant Cugat portarà al Ple Municipal el suport a la Plataforma en Defensa de l'Ebre\nArrel d'un nou atac del govern espanyol a les terres de l'Ebre amb una proposta per fer un nou Pla Hidrològic, des la CUP Sant Cugat es presentarà una moció de suport a la Plataforma en Defensa de l'Ebre (PDE) i la lluita per mantenir uns cabals ambientals.\nLa CUP davant de les eleccions europees del 25 de maig\nEmplacem a abstenir-se o recolzar les opcions electorals confrontades amb la Unió Europea, que defensin la independència dels pobles i un nou model social i econòmic


Fòrum Econòmic Catalunya Central | PIMEC\nFòrum Econòmic Catalunya Central\ndijous, 30 juny, 2022 -\n19:15 a 23:45\nEl Fòrum Econòmic de la Catalunya Central va néixer amb la finalitat d'impulsar trobades empresarials, per tal de crear una plataforma d'interrelació entre les institucions, entitats, empreses i personalitats del Bages i el seu entorn, i fomentar el debat d'aspectes clau de la societat actual, com l'economia, la innovació, les tecnologies, la globalització, la sostenibilitat o l'educació, entre d'altres.\nDes de PIMEC Catalunya Central et convidem a aquesta nova edició, que tindrà lloc el dijous 30 de juny de 2022, a les 19.15 h.\nEn aquesta ocasió, tindrem l'oportunitat d'assistir a la ponència "Una manera de gestionar", a càrrec del Sr. Pere Miró Roig, director executiu del Grup CEPSA, i visepresident del Consell d'Administració. En acabar, s'iniciarà un debat entre els assistents i el ponent, moderat per la Sra. Sílvia Cubo.\nData límit per a la inscripció: divendres, 24 de juny de 2022\nPreu de l'entrada: 54 €\nPer fer la inscripció al Fòrum fes clic aquí\nAforament limitat a les 200 primeres persones inscrites per rigorós ordre de recepció de pagament.


Art. Nr.: 52152D


Meteo Garraf: Atenció, notícia d'última hora: Terratrèmol de 8.9º a l'escala de Richter\nPublicado por Marc Lemus a les 12:33\nMagnífica entrada. Si vols tenir informació en temps real passat per el twitter de @kirai\no entra en el seu bloc http://www.kirainet.com/\n12 de març de 2011, a les 0:01\nHe provat d'entrari, però no hi ha manera...\nNo troba la pàgina.\n12 de març de 2011, a les 12:19\nHe vist en imatges pel 3cat24 el que ha passat al Japó. És impressionant. Ara resulta que hi ha una fuita nuclear en una central situdada en la zona costanera on el tsunami ha afectat més. Només els faltava això.\n12 de març de 2011, a les 13:09\ndoncs si només faltava això, pànic nuclear.\n12 de març de 2011, a les 17:25\nNo pots entrar perquè avui ha tingut tantes visites que s'ha caigut.\nParla de gairebé un millió de visites.\nTot i arribar tard per llegir-ho, molt bé l'article.\n22 de març de 2011, a les 15:33


Més per Menorca denuncia i rebutja l’aliança espanyolista i antidemocràtica de PP, PSOE i Ciutadans contra l’autogovern de Catalunya amb l’objectiu de frenar el nomenament del nou Govern legítim, fruit del procés electoral del 21 de desembre.\nEn aquest sentit, els sobiranistes segueixen reclamant al Govern de l’Estat, com a punts mínims: el diàleg, per trobar una solució política i pacífica al conflicte; el respecte als resultats del 21 de desembre i la formació del nou Govern; la desactivació el 155, perquè es recuperi l’autogovern de Catalunya; i també la retirada dels càrrecs contra els polítics i activistes empresonats o perseguits per les seves activitats pacífiques a favor de l’autodeterminació de Catalunya.\nMés per Menorca considera que l’aliança dreta-esquerra espanyolista no té en compte el resultat de les urnes, que és d’on neix una representació parlamentària determinada que, a la vegada, ha d’elegir un President. No respectar això, demostra el deteriorament de les llibertats públiques i els drets fonamentals a l’estat espanyol.\nMÉS per Menorca seguirà al costat del poble de Catalunya, de la democràcia i de les llibertats.


Llista de Judge Persona : Vota pels teus favorits. | Listvote.com\nLlista de Judge Persona : Vota pels teus favorits.\nEl jutge o jutgessa és un funcionari d'administració de justícia. Les seves funcions, formació i nomenament poden variar segons els països. A Catalunya el jutge d'instrucció dirigeix les investigacions encaminades a resoldre els crims, mentre que a d'altres països aquesta tasca correspon als fiscals. Normalment, als països que es regeixen pel dret romà, els jutges són funcionaris de carrera, mentre que en els anglosaxons, a vegades són elegits.\nLeonard L. Pace\nFriedrich Kraft Schenck zu Schweinsberg\nHerbert von Wolff


benvinguda / Articles de l'autor adrienpittore\nPeriodista de formació, vaig caure al padel A Lió. Des de llavors, m’he convertit en un veritable fan de l’esport. I, com tots els jugadors que es respecten, sóc un fan Padel Magazine. El meu objectiu: oferir-vos novetats nacionals i internacionals en aquest esport, però no només ... Prepareu-vos per a sorpreses cada any!\nCampionat d’Europa: els capitans francesos donen les primeres indicacions sobre l’equip de França\nEls capitans i entrenadors francesos Alexis Salles i Patrick Fouquet van aprofitar els darrers campionats francesos per observar per última vegada els jugadors que s’incorporaran a l’equip francès. Objectiu: ser ...\n[EN DIRECTE] - Campionat de França 2019: segueix en directe la final masculina\nHola a tothom. Seguiu la final Adrien Maigret - Benjamin Tison contra Johan Bergeron / Bastien Blanqué. Un directe comentat per Adrien Pittore. 16:49 pm 7/6; 6/1: són campions de ...\nCampionat de França 2019: Collombon i Ginier a les teulades de França\n3r títol de campió de França pel duo Collombon - Ginier. Godallier i Martin seran els que hagin aconseguit endur-se els seus primers partits del campionat francès, però això no haurà estat suficient ...\n[EN DIRECTE] - Campionat de França 2019: segueix en directe la final femenina\nHola a tothom. Seguiu la final Alix Collombon - Jessica Ginier (lliga Auvergne-Rhône-Alpes) contra Léa Godallier - Mélissa Martin (lliga Nouvelle Aquitaine). Un directe comentat per Adrien Pittore. (15 h) 10/6; 2/6 ...\nCampionat de França 2019: 3r lloc per a la parella Soubrié - Vandaele\nDesprés de ser derrotats per la parella Collombon - Ginier, la parella Soubrié - Vandaele va derrotar a Casanova - Lovera en el partit del 3r lloc. Un bon presagi davant els Masters de Marsella ...\nCampionat de França 2019: Blanque / Bergeron s’uneix a Maigret / Tison a la final\nBlanque / Bergeron contra Maigret / Tison. Dues parelles en forma, que ho intentaran tot, aquest diumenge, 29 de setembre, per guanyar i guanyar l’etapa parisenca del campionat francès. Una victòria que seria un èxit ...\nCampionat de França 2019: celebrem la final femenina!\nLes semifinals femenines han tornat al veredicte i ja coneixem les dues parelles femenines que seran a la final aquest diumenge a Saint-Denis. No és sorprenent que l’última reunió enfronti la parella Godallier / Martin contra ...


0 Tiana, Inns, B&Bs, and Romantic Hotels | BedandBreakfast.com\nTiana Bed and Breakfasts\nCaldes d'Estrac 1 1 mi.\nBarcelona 104 8 mi.\nArenys de Mar 2 16 mi.\nCalella 2 22 mi.\nSitges 4 29 mi.


Punyetera Flor de Blanca Llum Vidal 978-84-942897-3-6\nBlanca Llum Vidal.Cansat d enyorar l altre, un ull se n haurà anat a cercar un sexe. Per acoblar-s hi amb fam. Serà una boca viva. De molt abans que existissin lletres. Alimentarà... Más información\nDónde encontrar "Punyetera flor"\nSinopsis de: "Punyetera flor"\nMás títulos de Blanca Llum Vidal


El Camí del Samsó ‹ Camil.la Pérez Salvà\nAhir vam fer el Camí del Samsó, per les capçaleres del Foix i la Riera de Pontons, molt racomanable.\nAl fons Sta. Maria de Foix. El santuari és un edifici romànic dels segles XII-XIII situat al costat de l’antic castell de Foix. Va ser l’origen del terme actual i s’hi venera la patrona del Penedès, la Mare de Déu del Foix.\nEl Castellot, Castellví al fons entre pins, des de Sta Maria de Foix.\nEls termes de Torrelles de Foix, St. Martí Sarroca.\nLa font dels Giberts\nEl Puig de Les Torres, 762m el més elevat de la contornada, amb excel.lents vistes,a la falda del qual es troba el Mas de Les Torres. És una casa fortificada, edificada en diverses etapes, hi ha sobreposició de diverses torres; la que és situada a la part posterior, rodona, la més antiga, Segle XII.\nDe nena , el Mas era dels meus avis, hi anava a l’estiu, quan era el temps de la sega o de collir raïms, en guardo molt bons records.\nHi havia pujat en carro, no hi havia corrent elèctric anàvem amb llums de carbur, amb aquella olor característica. Feiem excursions a l’avenc, una estreta escletxa entre dues roques d’on sortia un corrent d’aire gèlid… i mentre hi erem bevíem llet de cabra, a la casa hi havia ramat.\nRecordo el temps del batre, a l’era amb les mules, els corrons de pedra, el trill, el ventar, els pallers…l’olor…\nEls pernils i la llangonissa que curaven els masovers, la Montserrat, el Magí i la seva família, també feien préssecs en almívar…\nAnant cap a Pontons\nSanta Magdalena de Pontons al fons\nAntic molí al costat de la riera de Pontons\nSt. Joan de la Muntanya, s. X-XII, sota el Puig del Fonoll\nSt. Joan de la Muntanya\nEl Puig de les Torres des del Puig del Fonoll, a la serralada paralel.la, al fons Montserrat\nJa a la fondalada de les Dous, aquí ens vam refer de la calor.


Real Madrid, Satu-satunya Klub La Liga yang Tak Belanja Pemain - indosportsliga\nBy Writter / November 8, 2020\nReal Madrid menjadi satu-satunya klub La Liga Spanyol yang tak berbelanja pemain di bursa transfer musim dingin yang baru saja berakhir. Dengan kata lain armada Zinedine Zidane tak mendatangkan satu pemain pun.\nSementara itu rival abadi Madrid, Barcelona mendatangkan tiga pemain. Ketiganya adalah Miralem Pjanic dari Juventus, Trincao dari Sporting Braga, serta Sergino Dest dari Ajax Amsterdam.\nBerikut daftar transfer klub-klub La Liga:\nMasuk: Lejeune (Newcastle), Deyverson (Palmeiras), Battaglia (Sporting), Tavares (Benfica), Jota Peleteiro.\nKeluar: Rodrigo Rivas (Poli Ejido), Demirovic (Freiburg), Oliver Burke (West Bromwich Albion), Camarasa (Betis), Magallan (Ajax), Aleix Vidal (Sevilla), Fejsa (Benfica), Roberto (Valladolid), Mierez (NK Osijek), Galilea (NK Istra 1961), Verdon (Ludogorets), Twumasi (Hannover 96), Dieguez (Fuenlabrada), Javi Munoz (Mirandes), Carlos Isaac (Albacete), Saúl García (Sporting), Anderson Emanuel (Bolivar), JL Rodríguez (Lugo), Fuchs (Dundee United)\nKembali: Saul García (Rayo), Guidetti (Hannover 96), Burgui (Zaragoza), Sivera (Almería)\nMasuk: Vencedor, Areso, Morcillo, Zarraga (filial), Alex, Berenguer (Torino)\nKeluar: Aduriz (pensiun), Hodei Oleaga (Barakaldo), San Jose (Birmingham), Benat, Ganea (Aris), Vivian (Mirandes), Guruzeta (Sabadell), Andoni Lopez (U.D. Logrones), Ganea (Aris Salonica), Larrazabal (Zaragoza)\nKembali: Inigo Vicente (Mirandes), Nolaskoain (Deportivo)\nMasuk: Grbic (Lokomotiv Zagreb), Carrasco (Dalian Yifang), Suarez (Barcelona), Lucas Torreira (Arsenal)\nKeluar: Morata (Juventus), Adan (Sporting), Caio Henrique (Monaco), Dario Poveda (Getafe), Montero (Besiktas), Arias (Bayer Leverkusen), Riquelme (Bournemouth), Schiappacasse (Sassuolo), Kalinic (Hellas Verona), Nehuen Perez (Granada), Thomas Partey (Arsenal)\nKembali: Nehuen Perez (Famalicao), Mollejo (Deportivo), Kalinic (Roma), San Roman (Elche).\nMasuk: Pjanic (Juventus), Trincao (Sporting Braga), Sergino Dest (Ajax)\nKeluar: Arthur (Juventus), Arda Turan, Rakitic (Sevilla), Wague (PAOK), Arturo Vidal (Inter), Semedo (Wolverhampton), Suarez (Atlético), Monchu (Girona), Juan Miranda (Real Betis), Todibo (Benfica)\nKembali: Pedri (Las Palmas), Coutinho (Bayern), Rafinha (Celta), Alena (Betis), Matheus Fernandes (Valladolid), Miranda (Schalke), Todibo (Schalke), Wague (Nice), Oriol Busquets (Twente)\nMasuk: Martin Montoya (Brighton), Claudio Bravo (Man. City), Víctor Ruiz (Besiktas), Paul Akouokou (cantera), Juan Miranda (Barcelona)\nKeluar: Barragan, Pedraza (Villarreal), Carles Alena (Barcelona), Javi García (Boavista), Feddal (Sporting de Portugal), Edgar (Oviedo), Robert (Las Palmas), Juanjo Narvaez (Zaragoza), Ismael (Atletico B), Kaptoum (kontrak putus).\nKembali: Camarasa (Alaves), Aitor Ruibal (Leganes), Sanabria (Genoa)\nMasuk: Jonsson (Konyaspor), Sotres (Salamanca UDS), Negredo (Al-Nasr), David Mayoral (UCAM Murcia), Pombo, Alvaro Gimenez, Ivan Alejo, Choco Lozano, Malbasic, Nano Mesa (Eibar), Ledesma (Rosario Central), Kike Carrasco (Extremadura), Gaspar Panadero (Al-Wahda), Adekanye (Lazio)\nKeluar: Sergio Sanchez, Caye Quintana (Malaga), David Mayoral (Hermannstadt), Brian Olivan (Mallorca), Matos (Malaga), Dani Romera (Ponferradina), Dani Sotres (Rayo Majadahonda), Edu Ramos, Javi Navarro (Albacete), Dani Romera (Ponferradina), David Carmona (Betis B)\nKembali: Cristian Martinez (Recreativo), Querol (Albacete), Jovanovic (Cartagena).\nMasuk: Lucas Olaza, Renato Tapia (Feyenoord), Alvaro Vadillo (Granada), Miguel Baeza (Real Madrid Castilla), Murillo (Sampdoria)\nKeluar: Gabriel Fernandez (Zaragoza), Robert Mazan, Smolov (Lokomotiv), Bradaric (Cagliari), Pape Cheick (Lyon/Dijon), Rafinha (Barcelona), Juan Hernandez (Sabadell), Pione Sisto (Midtjylland), Jozabed (Malaga)\nKembali: David Costas (Almería), Emre Mor (Olympiacos)\nMasuk: Kadzior (Dinamo Zagreb), Recio (Leganes), Kevin Rodrigues (Real Sociedad), Muto (Newcastle), Pozo (Sevilla), Gil (Sevilla)\nKeluar: Orellana (Valladolid), Escalante (Lazio), Ramis (pensiun), Cristoforo (Fiorentina), Charles (Pontevedra), Nano Mesa (Cadiz), De Blasis, Calavera (Girona), Asier Benito (Numancia)\nKembali: Olabe (Extremadura), Jose Antonio Martinez (Granada)\nMasuk: Lucumí (Tigres), Sanchez Mino (Independiente), Tete Morente (Malaga), Raul Guti (Zaragoza), Lucas Boye (Torino), Cifuentes (Malaga), Luismi Sanchez (Valladolid), Youssouf Kone (Lyon), Barragan (Betis), Carrillo (Southampton)\nKeluar: Ivan Sanchez (Birmingham), Escriche (Huesca), San Roman (Atletico), Andoni Lopez (Athletic), Tekio (Volos), Jonathas (Sharjah FC), Manuel Sanchez, Juan Cruz (Osasuna), Oscar Gil (Espanyol), Jony Niguez (Alcoyano), Manu Justo (Celta B), Claudio Medina (Burgos)\nMasuk: Enes Unal (Villarreal), Cucho Hernandez (Watford), Dario Poveda (Atletico), Palaversa (Man. City), Diaby (Sporting), Mollejo (Atletico Madrid)\nKeluar: Jorge Molina (Granada), Antunes (Sporting CP), Raul Carnero (Valladolid), Kenedy (Chelsea), Deyverson (Palmeiras), Jason (Valencia), Etebo (Stoke), Hugo Duro (Real Madrid Castilla), Alvaro Jimenez (Albacete), Fajr (Sivasspor), Ignasi Miquel (Leganes), Manoljlovic (UD Sanse), Alvaro Jimenez (Albacete)\nKembali: Ruben Yanez (Huesca), Harper (Alcorcon).\nMasuk: Milla (Tenerife), Jorge Molina (Getafe), Alberto Soro (Real Madrid), Kenedy (Chelsea), Vallejo (Real Madrid), Yangel Herrera (Manchester City), Luis Suarez (Watford), Nehuen Perez (Atletico Madrid)\nKeluar: Vadillo (Celta), Carlos Fernandez (Sevilla), Jose Antonio Martínez (Eibar), Gil Dias (Monaco), Koybasi, Jose Antonio Gonzalez, Bernardo Cruz (Cordoba), Alex Martínez, Antonín (Rayo)\nMasuk: Pablo Maffeo (Stuttgart) Andres Fernandez (Villarreal), Sergio Gomez (Borussia Dortmund), Gaston Silva (Independiente), Borja García (Girona), Siovas (Leganes), Ontiveros (Villarreal), Doumbia (Sporting), Sandro Ramirez (Everton)\nKeluar: Yanez (Getafe), Doukoure (Levante), Miguelon, Raba (Villarreal), Josue Sa (Anderlecht), Datkovic (Lokomotiv Zagreb), Mboula (Monaco), Cristo (Udinese), Jovanovic (Apollon), Penaloza (Racing de Ferrol)\nKembali: Joaquín Munoz (Mirandes), Seoane (Lugo), Serdar (Goztepe)\nKeluar: Borja Mayoral (Real Madrid), Ivan Lopez, Bruno (Valladolid), Sadiku (Ezurumspor), Dwamena (Vejle Boldlkub), Ivi Lopez (Rakov Czestochowa), Pepelu (Vitoria Guimaraes), Fran Manzanara (Numancia)\nKembali: Manzanara (Ponferradina), Doukoure (Huesca), Luna (Rayo)\nMasuk: Lucas Torro (Eintracht), Juan Cruz (Elche), Calleri (Deportivo Maldonado), Jony (Lazio), Ante Budimir (Mallorca)\nKeluar: Jaume Grau (Tondela), Fran Merida (Espanyol), Estupinan (Watford), Toni Lato (Valencia), Jose Arnaiz (Leganes), Rober Ibanez (Leganes), Luis Perea (Leganes), Barbero (Alcorcon), Juan Villar (Almería), Antonio Otegui (Badajoz)\nKembali: Brandon (Girona)\nKeluar: Areola (PSG), Achraf (Inter Milan), Javi Sanchez (Valladolid), De Frutos, Dani Gomez (Levante), Luca Zidane (Vallecano), Kubo (Villarreal), Vallejo (Granada), Reinier (B. Dortmund), Oscar Rodriguez (Sevilla), Brahim (Milan), Ceballos (Arsenal), James (Everton), Bale (Tottenham), Reguilon (Tottenham), Mayoral (Roma)\nKembali: Odegaard (Real Sociedad), Lunin (Oviedo), Odriozola (Bayern), Borja Mayoral (Levante)\nMasuk: Zubimendi, Roberto Lopez (filial), David Silva (Manchester City)\nKeluar: Zurutuza (kontrak habis), Odegaard (Real Madrid), Kevin Rodrigues (Eibar), Rulli (Villarreal), Diego Llorente (Leeds), Nais Djouahra (Mirandes), Zubiaurre (Cultural)\nKembali: Alex Sola (Numancia), Sagnan (Mirandes), Merquelanz, Guridi (Mirandes), Jon Bautista (Kas Eupen)\nMasuk: Marcos Acuna (Sporting CP), Oscar Rodríguez (Real Madrid), Suso (Milan), Rakitic (Barcelona), Bono (Girona), Idrissi (AZ Alkmaar), Rekik (Hertha Berlin)\nKeluar: Sergio Rico (PSG), Arana (Mineiro), Kjaer (Milan), Banega (Al-Shabab), Rony Lopes (Nice), Reguilon (Real Madrid), Lara (Deportivo), Juan Soriano (Malaga), Pozo (Eibar), Gil (Eibar)\nKembali: Carlos Fernandez (Granada), Pozo (Mallorca), Aleix Vidal (Alaves), Gnagnon (Rennes), Amadou, Bryan Gil, Roque Mesa (Leganes), Corchia (Espanyol)\nMasuk: Unai Etxebarria (free agent)\nKeluar: Rodrigo (Leeds), Garay (free agent), Ferran Torres (Manchester City), Coquelin, Parejo (Villarreal), Javi Jimenez (Albacete), Florenzi (Roma), Piccini (Atalanta), Jaume Costa (Villarreal), Alex Centelles (Almería)\nKembali: Racic (Famalicao), Alex Centelles (Famalicao), Jason (Getafe), Alex Blanco (Zaragoza), Lato (Osasuna)\nMasuk: Javi Sánchez (Real Madrid), Orellana (Eibar), Raul Carnero (Getafe), Luis Perez (Tenerife), Bruno (Levante), Roberto Jimenez (West Ham), Weissman (Wolfsberg), El Yamiq (Genoa), Saidy Janko (Oporto), Joao Jota (Benfica)\nKeluar: Stiven Plaza (Trabzonspor), Ben Arfa, Pedro Porro (Sporting), Matheus Fernandes (Barcelona), Enes Unal (Villarreal), Sandro (Everton), Salisu (Southampton), Victor García (Sabadell), Alende (Lugo), Caro (Ponferradina), Moi Delgado (Fuenlabrada), Anuar (Apoel Nicosia), Luismi Sanchez (Elche), Antonito (Panathinaikos), Aguado, Sekou (Fuenlabrada), De la Fuente (Leganes), El Hacen, Cris Ramos (Lugo)\nKembali: Marcos Andre (Mirandes), El Hacen (Lugo), Chris Ramos (Badajoz)\nMasuk: Kubo (Real Madrid), Coquelin (Valencia), Parejo (Valencia), Rulli (Real Sociedad), Estupinan (Watford), Foyth (Tottenham)\nKeluar: Santi Cazorla (Al Saad), Bruno Soriano (pensiun), Barbosa, Anguissa (Fulham), Enes Unal (Getafe), Quintilla (Norwich), Franquesa (Girona), Andres Fernandez (Huesca), Morlanes (Almería), Jorge Cuenca (Almería)\nKembali: Jaume Costa (Valencia), Raba, Miguelon (Huesca), Pedraza (Betis)


Penso que si es fa una piscina descoberta caldria que fos al Districte 6, i hauria de ser amb zona arbrada i amb gespa, molt agradable i amplia perquè fos un equipament de ciutat, central, ubicat al Districte 6. Seria estratègic que fos així. o a Sant Roc o al Remei, ja que a Artigues no hi cabria, crec. Seria una bona fórmula de dignificar el Districte i d'afavorir la cohesió de ciutat.\nValorem la teva inquietud pel que fa a les necessitats d'equipament esportius i d'oci a la ciutat. Tanmateix, el pressupost per la construcció i manteniment d'una piscina d'estiu supera els 8 milions d'euros disponibles pel pressupost participatiu de ciutat. Per tant, aquesta proposta no pot anar a votació.


El Fotògraf Convidat – albert____rué\n© %year% Albert Rué | Todos los derechos reservados\nde Tarragona Cultura\nEn Mingo i na Rossona, els Nanos Nous de Tarragona del Nàstic, moments després de la seva visita al Centre Sociosanitari Santa Tecla-Llevant, dins de la iniciativa Santa Tecla als Hospitals. En Jaume Sàez, president i membre dels Nanos Nous des de fa gairebé 25 anys, em comentava: 'Ens omplen més aquestes visites que el Seguici', volent dir que durant la Cercavila, tot i que hi ha molta gent i ho gaudeixen molt, no arriben a empatitzar tant amb el públic ja que no els viuen tant de prop. En canvi, en una visita amb un grup de persones petit, connecten molt més amb ells, els poden abraçar, fer preguntes i conèixe’ls ben de prop.\nUna parella del grup Duguna-Iruñeko Dantzariak de Pamplona es fa un petó mentre esperen el seu torn per entrar a la plaça de les Cols i oferir el seu ball de lluïment durant la 35a Mostra de Folklore Viu. És un dels moments de les llargues esperes que viuen tots aquells grups participants durant els actes de Santa Tecla que vaig poder observar i fotografiar. Qualsevol moment d’espera és bo per riure, tancar els ulls i descansar una mica, hidratar-se, fer-se selfies i també estimar-se i deixar-se estimar.\nTarragonins i tarragonines observen un dels actes de Santa Tecla des dels seus balcons sota l'atenta mirada de la il·lustració d'en Magí de les Timbales, el seu auxiliar i el seu cavall en una de les banderoles del Carrer del Portalet. És una de les maneres de viure i formar part de tot allò que passa aquests dies pels carrers, i és que tot s’hi val: des del balcó, a peu de carrer, des d’una cafeteria o a collibè. Tothom a omplir aquests darrers dies les places i carrers de Tarragona!\nJesús Martínez, Cristóbal Conesa i Salvador Gibert, d’esquerra a dreta a la imatge, són alguns dels Campaners de la Catedral de Tarragona que com cada any realitzen el toc de prima i el repic general de campanes que anuncia la vigília de Santa Tecla. Probablement uns dels instruments més grans de Tarragona, tocats des d'un dels indrets més alts, per a una de les millors festes majors d’arreu! Visca Santa Tecla!\nPortadors de l’Àliga i membres del Ball de Gitanes de Tarragona comparteixen un ball improvisat al Pla de la Seu. Algunes de les imatges que també em vaig emportar són les Gitanes portant l’Àliga, nens i nenes tocant el tambor, descobrint l’interior de la Mulassa, fotografiant-se amb els Gegants o quedant-se bocabadats amb la Víbria.\nSetembre del 2017, Tarragona\nCopyright © Albert Rué\n© 2020 Albert Rué | Todos los derechos reservados | Aviso Legal | Política de privacidad | Política de cookies


Ryan Crosson + Pablo Luque\nCrosson, de Detroit, va començar a produir el 2003 amb una inclinació particular cap als ritmes programats, els baixos que embolcallen i les atmosferes fosques. Publica amb Beretta Music, Trapez Ltd., TicTacToe Records. La seva popularitat ha anat creixent i ara té previst treure referències amb M_nus o Telegraph.


De vegades el teatre pot encendre l’emoció més profunda. Vaig veure Incendis de Wajdi Mouawad, al Romea, i no m’acabava d’explicar com la narració d’uns fets tant violents, com la descarnada itinerància vers l’origen del desastre en el que es descobreix, a través d’una odissea tràgica, que la violència neix i es nodreix de la mateixa sang, podia desembocar no en un sentiment d’impotència absoluta sinó de consol, no en una ràbia dominada per l’odi contra l’odi sinó en una obertura cap a un horitzó de sentit i coherència. La paraula contra l’absurd. La tinta contra la sang. La transparència de la poesia contra l’opacitat de la història. En l’origen, en la pregunta de com comença i s’engendra la violència, es confonen els bàndols, un acte d’amor dóna pas a una història fratricida que pugna per ser combatuda per la mateixa força de l’odi que beu de les mateixes fonts. W. Mouawad, d’origen libanès, ho explicava en una entrevista: “Miro la terra del meu pare i de la meva mare i m’hi veig: jo podria matar i podria ser dels dos bàndols, dels sis bàndols, dels vint bàndols. Podria envair i podria terroritzar. Podria defensar-me, i fins i tot –i aixó és el súmmum- tant si fos d’un com d’un altre bàndol, sabria justificar cadascun dels meus actes i justificar la injustícia que m’habita. Aquesta guerra sóc jo, jo sóc aquesta guerra”. L’odi ens confon i entrelliga amb la seva força impetuosa, i és capaç de trobar justificació en cada moviment cap endavant: “presenta la cara d’un déu afamat que ho devora tot i que reclama cada cop més la seva ració de carn i de sang”. Com reaccionar, com fer-hi front?\nEl moviment natural, el capteniment de la Història, ens diu W. Mouawad, és sempre el de la reacció violenta, el de l’odi contra l’odi. Però ell en proposa un de diferent en aquests Incendis, i en el camí que assenyala als seus personatges simbòlics i tràgics a la recerca d’un sentit, d’una coherència, fa dir a la protagonista de l’obra, la Nawal: “he entès que calia escollir: o desfiguro el món o ho faig tot per retrobar-lo”. Com subrattla Charlotte Farcet, la proposta de l’obra és un homenatge a la frase de Kafka: “en el teu combat contra el món, queda’t amb el món”. En la teva desesperació per l’absurd del món, mira de salvar-lo, no vulguis salvar-te només tu.\nLa cadena de la ràbia només es pot trencar amb el llenguatge. “Aprèn a llegir, aprèn a parlar, aprèn a escoltar”, és el consell que ressona en la profunditat del camí de recerca, en les paraules de l’àvia de Nawal. Sobre la necessitat del llenguatge contra l’odi subrattla el mateix Mouawad parlant d’aquesta i de les seves altres obres: “Les paraules són la meva munició, les frases els carregadors, els actors les ametralladores, i el teatre, el jardí. Permuta per permuta, donant, sempre donant”. Per això el final de l’obra és en un jardí, després d’haver-se conegut els origens del mal, escoltant les paraules descloses en la carta de la mare al final del silenci, del silenci profund i revelador de la inutilitat de l’odi: “més enllà del silenci, hi ha la felicitat d’estar junts”. És la profunditat del silenci que precedeix la revelació de la paraula, el silenci de la mare Nawal gravat durant hores i hores i que la sala del Romea comença a escoltar amb un recolliment emotiu, en un acte litúrgic de reconeixement i admiració. La paraula que posa nom als fills, al Simon i a la Jeanne, la paraula finalment gravada a la pedra sobre la tomba de l’àvia, allà on tot comença per arrabassar-nos i obligar-nos a seguir el significat dels noms.\nContra la violència només es pot reaccionar amb odi o follia. Nawal, la mare violada pel seu propi fill, opta per la coherència folla de la paraula al final del seu silenci, l’única força que pot trencar la cadena de la ràbia. Paraula que transcendeix els llocs i les circumstàncies de la Història, que brolla de la dignitat que queda per fer-se història concreta en la dona que canta, expressió de la força de la poesia contra el llenguatge de l’odi. Paraula poètica, paraula que pot salvar el món buscant coherència emnig de la incoherència. Diu W. Mouawad: “podem descriure l’esfondrament del món amb l’esfondrament de l’art, però hi ha una altra manera de resistir que consisteix en oferir coherència enmig de la incoherència”.


Un esmorzar el 30% més car\nAliments bàsics a l’alça\nEls preus agrícoles repunten empesos per la demanda mundial i la incidència del clima\n11 de de setembre del 2021. Actualitzada 12 de de setembre del 2021 a les 10:24\nEl sucre, el cafè o el suc de taronja són presents en un bon nombre d’esmorzars cada dia. Són, també, tres de les matèries primeres agrícoles més negociades als mercats financers i acumulen fortes pujades aquests mesos. Des de començament d’any, el preu mitjà diari al comptat del sucre ha repuntat el 37% i se situa a l’entorn del 19 dòlars. Al seu torn, el cafè s’ha disparat el 40%, fins a arribar a superar els 160 dòlars, i suc, el 36%, segons marca l’‘índex de l’esmorzar’ que l’estrateg d’eToro Ben Laider ha elaborat per seguir l’evolució de diversos aliments bàsics. Aquesta referència, que pondera equitativament 8 productes, es va anotar entre el gener i el juny una alça del 18%, tot i que la tendència s’ha accelerat i des de començament d’any fins ara l’increment ja és del 30%.\nSi es revisen els aliments que integren aquest índex, en els primers sis mesos de l’any l’augment més gran és el de la carn de porc del 60%. La llet es va encarir l’11%, mentre que la revalorització de la civada i el blat va ser més modesta: del 4% i l’1%, respectivament. Només el cacau es va abaratir en aquest període, baixant el 2%. «Els preus mundials dels aliments són els més alts de l’última dècada i creiem que continuaran pujant», augura l’estrateg d’eToro.\nLes operacions que defineixen aquests preus tenen lloc a mercats com el Chicago Board of Trade (CME) o l’Intercontinental Exchange (HISSI), on interactuen empreses productores, fabricants o de distribució. Ho fan a través de contractes al comptat (d’entrega immediata) o a futur, en els quals es pacta anticipadament el preu, la quantitat i la data d’entrega. D’aquesta manera, s’asseguren els subministraments o es protegeixen davant eventuals imprevistos que afecten els costos. Perquè els factors que fan fluctuar la cotització dels aliments són molts i diversos: la producció, l’emmagatzematge, els estocs, les polítiques de cada país... A més, juguen un paper rellevant els fenòmens meteorològics, l’economia o la demanda mundial.\nI a la llista cal afegir-hi la mà dels inversors, aliens al camp o a la granja, que busquen la rendibilitat més elevada per a les seves apostes especulatives.\nDe la cartera d’inversió...\nÉs per això que al mirar d’explicar les pujades recents: no hi ha resposta senzilla, ni única. «Malgrat la influència més gran de les inversions financeres, és la demanda real d’aliments creixent el factor determinant», exposa l’economista, analista financer i professor a CEF-Udima, Luis Gasca.\nAmb les coses així, a l’analitzar què fa que l’esmorzar es negociï a preus cada vegada més elevats, aquest expert destaca, d’una banda, l’augment de la demanda de països en desenvolupament i, de l’altra, la «demanda explosiva» de biocombustibles, especialment l’etanol de blat de moro als Estats Units. I des d’eToro sumen la interrupció de l’oferta provocada pel clima.\nSi com a inversor es vol treure profit a la situació, no es trobarà un índex o fons cotitzat (ETF) basat en l’esmorzar que segueixi exactament totes les empreses i/o matèries primes implicades, tot i que sí que hi ha ETFs les cistelles de les quals inclouen productes agrícoles com el WisdomTree Agriculture, que cotitza a la borsa de Londres i guanya el 22,4% a l’any, segons dades de Morningstar, o l’iPath Bloomberg Commodity, amb un retorn del 27% el 2021.\nAltres vies serien invertir en empreses vinculades al sector o bé decantar-se per entrar directament al mercat de futurs a través d’un ‘broker’ regulat. A la primera opció, Luis Gasca esmenta accions com la del fabricant de tractors i maquinària John Deere, que acumula uns guanys interanuals superiors al 70%.\nI per a la segona opció, incideix que cal tenir present l’elevat risc associat a aquest tipus d’operacions. «És molt important l’element formatiu i fer preguntes per saber quant es pot guanyar, però, sobretot, quant es pot perdre», assenyala l’economista. I afegeix: «Cal ser molt caut: jo no invertiria més del 5% d’una distribució patrimonial en aquesta classe de productes».\n... a la butxaca\nCrisi de matèries primeres: un dard al cor de la indústria\nI respecte al ciutadà, ¿el creixent cost de l’esmorzar envia algun missatge? La possibilitat que les pressions inflacionistes no siguin passatgeres fa mesos que ressona. Les alarmes van tornar a disparar-se després de la dada de l’IPC de la zona euro, que va pujar al 3% des del 2,2% del juliol, la seva alça més gran des del novembre del 2011.\nEl BCE, que entre les seves comeses té la d’impedir que la inflació es desboqui per evitar l’impacte en l’economia real, encara no creu necessari prendre-hi mesures. On sí que han passat a l’acció és en l’àmbit empresarial. «Els augments de preus s’estan produint a tot el sector de l’alimentació, des de Coca-Cola fins a Nestlé», resumeix Ben Laider. General Mills, una de les companyies d’alimentació més grans del món, ja ha anunciat que compensarà la pujada de preus, que preveu que sigui del 7%. I això pot significar tant productes més cars com envasos més buits. Més empreses seguiran l’exemple de General Mills i traslladaran els costos al consumidor si el ral·li continua.


LocalEats | Dermott Crawfish Festival, Dermott, AK, May 20-21, 2011 Dermott Crawfish Festival, Dermott, AK, May 20-21, 2011 | LocalEats LocalEats | Dermott Crawfish Festival, Dermott, AK, May 20-21, 2011\nDermott Crawfish Festival, Dermott, AK, May 20-21, 2011\nFriday, May 20, 2011 - Saturday, May 21, 2011\nCity: Dermott, ArkansasLocation: Freeman and Peddicord Streets, Dermott, AR 71638\nContact: Frank Henry, Jr.\nMini train and fire truck rides for children, music both days. Live bands both nights. Dog show, bingo game, Arkansas Game & Fish Aquarium, arts & crafts, food booths and Crawfish dinners.


Inici / Event / DIADA DE SANT JORDI\nEl passat 20 d’abril es va celebrar la nostra particular Diada de Sant Jordi! Vam estar treballant durant les sessions de Teràpia Ocupacional amb aquests magnífics clauers per a regalar-los als familiars.\nDurant la festa vam comptar amb l’actuació del sr José Crespo, que ens va realitzar una interpretació de les conçons més populars del cantant Manolo Escobar


L’àrea de Can Cuiàs, renovada – Benvinguts al Parc Natural Collserola\nL’àrea de Can Cuiàs, renovada\nS’ha substituït gran part del mobiliari de l’àrea d’estada de Can Cuiàs, un important punt d’entrada al Parc Natural des de Montcada i Reixac\nDegut a l’important desgast que havia patit el mobiliari existent, durant els mesos d’abril i maig s’ha procedit a la renovació total de 10 taules, 2 bancs i gairebé 300 metres de tanca. La nova tanca instal·lada és tota de fusta i de més fàcil manteniment. Tant el cost com l’execució ha estat a càrrec del Consorci.\nAquest espai del Parc Natural és una important infraestructura per a l’ús públic i és un punt molt freqüentat pels veïns de la zona, en especial del barri de Can Cuiàs, ja que està situada molt a prop i és accessible des de la parada de metro de la L11 – Can Cuiàs.\nLocalitzada just al límit del parc, compta amb una extensió de 22,53 ha, disposa de tres àrees d’estada amb bancs i taules i és el punt d’inici d’alguns itineraris de la xarxa de camins que recorre el Parc. Des de la zona es pot accedir a un mirador en forma d’estrella que ofereix vistes panoràmiques al turó de Montcada.\nAquesta àrea de lleure va ser acabada definitivament l’any 2005, després de ser executada per fases en anys anteriors. Hem de tenir en compte que l’any 1998 es va desocupar aquesta zona d’edificacions i instal·lacions il·legals, fet que havia donat lloc a una de les concentracions de barraquisme i marginalitat de les més grans de l’àrea metropolitana\nAl Parc Natural de Collserola hi ha 5 grans àrees de lleure i 11 àrees d’estada. Són equipaments molt importants per a la gestió de l’ús públic, situats, la majoria, a punts d’entrada o a miradors, essent espais d’acollida i de concentració dels visitants. Per la seva alta freqüentació són punts que necessiten d’un important manteniment i una inversió continuada per part del Consorci.\nFitxa de l’àrea


Telefónica tanca una seixantena de centrals de coure a Catalunya | Lleida.com\nTelefónica ha tancat 59 centrals de coure a Catalunya com a part del seu pla de digitalització i de transformació de la xarxa per oferir millor connectivitat a través de la fibra. Segons ha explicat l'empresa en un comunicat, s'han clausurat 33 centrals a Barcelona, 10 a Tarragona, 8 a Girona i 8 a Lleida. Cada central nova de fibra dona servei al mateix nombre d'accessos que s'atenen des de quatre centrals de coure, mentre que ocupa només el 15% de l'espai. L'objectiu del pla és completar la cobertura de fibra amb una xarxa totalment digital i impulsar que tots els clients es passin a la fibra, així com complir amb els objectius mediambientals de Telefónica.\n"Una vegada més Telefónica, que amb el seu desplegament de fibra ha contribuït en gran manera a situar Espanya com el país europeu amb més fibra òptica, desenvolupa la seva activitat d'acord amb les necessitats que porten els nous serveis i la nova generació de telefonia mòbil 5G", ha assegurat el director d'Operacions de la companyia, Pablo Ledesma.\nEl tancament de les centrals de coure va començar l'any 2016. Des de l'inici del seu pla de tancament, Telefónica ha tancat ja 1.000 centrals de coure a Espanya, desmuntant 65.000 tones de cable, reciclant 7.140 tones de RAEEs (residu d'aparells elèctrics i electrònics) i altres elements. L'empresa també ha reutilitzat més de 128.000 targetes en la seva xarxa, i ha estalviat al voltant de 1.000 Gwh (355.000 tCo2, equivalent a plantar sis milions d'arbres).


Autoritzen una pujada del 3,4% en les tarifes per subministrar aigua - Diari de Girona\nbarcelona | efe/ddg 19.02.2013 | 01:00\nLa Generalitat, a través de la Comissió de Preus de Catalunya, formada principalment per representants del govern català, ha autoritzat per a aquest any un "increment mitjà" del 3,4 % de les tarifes dels serveis de subministrament d'aigua que s'apliquen als ajuntaments catalans. Així consta en un edicte publicat ahir en el Diari Oficial de la Generalitat, contra el qual es pot interposar recurs en el termini d'un mes.\nFonts del departament d'Empresa i Ocupació, del qual depèn aquesta comissió, van assegurar que, en aquest cas, la Generalitat es limita a validar la proposta d'increment que els arriba dels ajuntaments catalans.\nLa Comissió de Preus de Catalunya és un organisme que autoritza els preus de qüestions com els serveis de subministrament d'aigua, el transport urbà de viatgers o bé les companyies ferroviàries d'àmbit autonòmic. Aquest organisme també té coneixement dels preus subjectes al règim de comunicació prèvia en l'àmbit territorial de la Generalitat, que són els de clíniques, sanatoris i hospitals.