Memòria dels barris: de novembre 2011\nFoto de 1901 de l'Arxiu Històric de l'Hospital de la Santa Creu i de Sant Pau.\nA l'esquerra la que seria la plaça del Nen de la Rutlla .\nEl caminet que puja, seria amb el temps l'Avinguda Mare de Déu de Montserrat.\nCastell del Guinardó. Foto de 1902 del fons d'Enric Marimon\nSegons dades de l’historiador Jordi Sánchez, el julio de 1897 Francesc Mascaró i Gauran compra una gran finca en terrenys del que era aleshores territori de Sant Andreu de Palomar (1). Les obres van finalitzar cap el març de 1901, que és quan es signa l’acta notarial i simultàniament l’hipoteca.\nEl sr. Mascaró segurament devia sentir-se molt cofoi el dia que es va fer la foto que mostrem on es retrata amb el bo i millor del Guinardó, de fet la imatge resulta prou il·lustrativa d’aquest sentiment. El senyor Mascaró - segurament el vestir amb jaqueta blanca – en companyia de les forces vives de la barriada, a la sortida de la reunió que van mantenir en l'edifici Mascaró on van organitzar la primera festa major del barri en 1902. Altes banderes posen de manifest la solemnitat del moment, a l'esquerra un guàrdia enviat per vetllar per la seguretat de l’acte i del veïnat, ja que aleshores, el Guinardó era més aviat un lloc solitari on només es movien les famílies que hi vivien i les nits no eren massa segures degut a que els lladres aprofitaven la manca d’enllumenat que patia el barri per dur a terme les seves malifetes.\nPodem observar també com les senyores de la casa es miren l'escena des de dins de la finca, a la vora d'un camí que condueix fins l'entrada de la casa. A la dreta de tot, una torre d'aigua en forma de torrassa. Una imatge digna de sortir en algunes d'aquestes revistes d'ara on el famosos ens mostren les seves llars.\nEl Castell de Mascaró o del Guinardó, el va fer construir com ja hem indicat per Francesc Mascaró Gauran, una de les fortunes més importants del Guinardó i estava situat al que ara és l'avinguda Mare de Déu de Montserrat amb Garriga i Roca, aleshores carrer Dos Rius.\nAlguns veïns li donaven el nom del Castell francès perquè la dona del sr. Mascaró era d’aquesta nacionalitat.\nCastell de Mascaró i horts vista des del que ara és c. Varsòvia.\nFoto de principis del s. XX. Foto Enric Marimon\nEstava situat sobre un petit turonet se'l podia veure des de qualsevol lloc del Guinardó i va arribar a ser tan popular en l'època que tanmateix es va arribar a editar alguna postal com la que seguidament reproduïm, amb la llegenda "Castell en el Guinardó"\nEs tractava d'un bast edifici amb pretensions de castell feudal construït a d'alt d'un turó des d'on el podia albirar tot el Guinardó , el pla de Barcelona i el mar al fons donada l’escassetat de construccions de gran alçada que l’època. La casa estava envoltada per un mur amb acabaments en forma de merlets, igual que la paret que separava la casa dels jardins i una de les portes de la finca s'ubicava més o menys on es troben les escales que pugen en l'actualitat a les cases de dalt del turó. A ran de mur, es va edificar una caseta més humil on el més segur és que hi visquessin els porters o masovers de la finca.\nEls Mascaró eren a més propietaris de tot el Turó i d'altres terres que arribaven fins a la Carretera d’Horta\nEl Castell de Mascaro cap els anys 30.\nFoto Emili Marimón.\nEl senyor Mascaró, l'any 1901 va promoure la primera associació del barri, de curta durada, la primera reunió de la qual es va celebrar al propi Castell, a la fi d'organitzar en 1902 la primera festa major, Anys desprès ja en 1906 va néixer la Associació de Propietaris del Guinardó i entorns, amb seu al Mas Guinardó, que amb alts i baixos s'ha mantingut fins els nostres dies.\nEn record dels Mascaró, existeix un carrer prop d'on estava el castell del que hem parlat, amb el nom de Mascaró, segurament obert en terrenys de la seva propietat.\nUna de les tasques preferides del sr. Mascaró era la de promoure esdeveniments. Com propietari de nombroses finques al Guinardó, li interessava juntament amb d'altres terratinents d'Horta, Santa Eulàlia i del propi Guinardó, que el tramvia arribés regularment fins a Horta, tot donant la volta al barri del Guinardó i finalment ho van aconseguir, així que l'esperat transport es va inaugurar el 20.6.1901, el número de la línia era el 46 (per més informació al respecte, cliqueu sobre el link de sot\nHistòria de com va arribar el tramvia elèctric\nEl bitllet del tramvia fins al Camp de l'Arpa valia de 10 cèntims, fins a Can Bartra 15 cèntims, i fins a Horta 20 cèntims, es per aquest motiu que a l'indret del Guinardó situat al final de l'avinguda Mare de Déu de Montserrat se'l coneix des de llavors amb el nom de ELS QUINZE, el cobrador en arribar-hi cantava, final dels ELS QUINZE..\nAl cap de pocs anys els greus problemes econòmics que va patir els senyor Mascaró, van provocar que se li expropies el castell i que el maig de 1906 se l’arribés a subhastar.\nLa subhasta fou molt curiosa, segons conta Jordi Sánchez, i plena de dubtes sobre la seva legalitat, perquè : «La subhasta fou el 4 de maig de 1906 i el castell el compra l'apoderat de Ramon Albó i Calveria. El que succeeix és que aquest mor casualment el mateix dia de la subhasta», segons l’hora de la seva mort doncs, la subhasta seria il·legal perquè l'apoderat no podria haver comprat res si el client ja estava mort, no sabem com es va resoldre l'atzucac.\nEn la primera dècada del segle XX, la casa la va llogar com residència d’estiu de Manuel Ballarín Lacuentra, reconegut mestre de la forja (2)\nAcabada la primera Guerra Mundial el 11 de novembre de 1918, el Castell es va convertir en la seu de l’Oeuvre de Proteccion aux Enfants Francais” dedicada a acollir nens orfes.\nPer les fotos que tenim on apareix el Castell, es pot deduir fàcilment que estava a dalt de tot de turó que hi ha a la dreta de la plaça del Nen de la Rutlla, més o menys on mostra la foto. com podem observar, les escales que condueixen al cim estan en el mateix lloc on es trobava l'entrada de la finca en 1900.\nAvui dia, com moltes de les antigues cases importants del Guinardó, el castell ja no existeix, ja que el van derruir el 1941 del passat segle XX.\nON ESTAVA EL CASTELL DE MASCARÓ\nFotocomposició Carme Martín\n"El sr. Joanet del Guinardó" de Carles Sindreu\n(1) el Torrent de la Guineu feia de partió entre el que eren terres de Sant Andreu de Palomar i Sant Martí de Provençals; el torrent neixia al Parc del Guinardó, creuava el carrer Dos Rius (Avinguda Mare de Déu de Montserrat) i baixava més o menys pel carrer Art, travessant la carretera d'Horta i la plaça Maragall.. Abans de la annexió de Sant Martí de Provençals a la ciutat de Barcelona , el Guinardó era el barri de muntanya d'aquest poble.\n(2) Manuel Ballarín i Lancuentra (Aragó 1863 - Campo Ribagorça , Osca 23 de setembre de 1915)va ser un artista forjador modernista i autor de les grans obres dels arquitectes de més prestigi a l'època.\nPublicat per carme a 15:31:00 4 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Guinardó - Castell de Mascaró, Guinardó - Castell del Guinardó\nVista General de Can Planàs en 1900\nEls Seminaris a l'esquerra, mas de Can Planàs i terres on s'ubica actualment l'Hospital de Sant Pau\nCan Planàs en la nevada de 1962\nA mitjans del segle XIX era coneguda com Can Mèlic i molt abans abans com a Can Molins. De fet el nom de Mèlic el troben escrit de diverses maneres (Mèlik, Mèlich i també Melis) i dona nom a dos accidents geogràfics: el torrent de Mèlic o Meris i el turo de Mèlic, situat al final del carrer Doctor Cadevall.\nAquesta torre encara existeix avui dia i es coneix ( encara que no sabem de cert la raó) amb el nom de CAN MASCARO. Sospitem que rep el nom o bé per l'arquitecte que la va convertir en torre modernista o bé relacionat amb l'antiga masia que hi havia en el mateix lloc, ara per ara s'hauria de nomenar com can Planàs nou.\nMasia convertida per la família Planàs en la torre modernista\nconeguda com CAN MASCARÓ.\nDurant els anys vint el fill gran del sr Planàs, va arribar a un acord amb el dr. Córdoba, mitjançant document privat, qui hi va instal·lar una escola d'educació especial que encara continua en funcionament.\nPossible entrada de Can Planàs en l'any 1900\nEl que quedava de l'entrada a la finca de Can Planàs els anys 70\nCan Planàs vist de de la Av. Mare de Déu de Montserrat\nAlguns apunts sobre la família Planàs:\n*Efemèrides: El 20 de gener passat es va celebrar els 125 anys de la inauguració oficial de la linea fèrria fins a la frontera francesa i el seu enllaç amb Port Bou i Cerbère, que va propiciar la unió de les xarxes dels ferrocarrils del Mig dia Francès i de Tarragona a Barcelona. Tres dies desprès coincidint amb el casament d'Alfons XXII i Maria de les Mercedes d'Orleans, es va obrir al públic la línea inaugurada. En l'acte es va glosar la figura de Claudi Planàs Armet, del que hem parlat abastament en les paràgrafs anteriors, en els termes següents:.\nCom es pot comprovar Claudi Planàs Armet, que va viure durant bastants anys al Guinardó i la família del qual hi va continuar vivint fins la dècada dels 30 del segle XX, va ser una persona molt important i inflüent en la seva època.\nFonts informatives : Gran part de la informació de Can Planàs ha estat aconseguida en el llibre editat per l'Ajuntament de Barcelona "MASIES DE BARCELONA". En Joan Corbera, historiador del barri, va escriure la part que es refereix a les masies del Guinardó, algunes de les fotos de l'arxiu històric de Sant Pau i d'altres de pròpies.\nPublicat per carme a 21:52:00 2 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Guinardó - Can Melic, Guinardó - Can Planàs, Guinardó - Centre Cívic del Guinardó\nClaudi Planàs i Armet, Director de la Companyia de Ferrocarril de Tarragona a Barcelona i de França (TBF, era un home ric que va invertir part dels seus guanys a comprar la finca Mèlic cap a 1870. A principis del segle XX. la propietat tenia una extensió de quasi setanta mil metres quadrats i al registre de la Propietat la descriu com\n"una heredad situada en esta ciudad, barriada de San Martín de Provensals, sobre el maso llamado "Lligalbé" y "prop de lo *Colomar del Guinardó", hoy conocida por "Casa Melich" que consta de una casa señalada de número 12, compuesta de planta baja, primer piso i desvan, con su bodega, oficinas y aguas, cercada de paredes en su totalidad". La finca va passar de pares a fills i nets, que van ser els darrers propietaris.\nAixí que, un cop restaurat el Mas Melic el sr. Planàs s'hi va anar a viure tots els estius i festes que tenia lliures (no ens ha estat possible trobar cap foto de l'actual centre Cívic tal com era en l'època, però si de tal com era cap els anys 30), amb el pas del anys però, la masia ja s'havia de rehabilitar de nou i a més li havien construït ben a prop l'Hospital de Sant Pau i tot plegat el va dur a prendre la decisió d'anar´se'n a viure més a munt on la vista del nou Hospital no el destorbés.\nFotograma d'un reportatge de BTV sobre can Planàs - actual centre cívic.\nA tal fi, va decidir rehaprofitar una petita masia situada bastant més amunt en l'anomenat turo d'en Melic, a una cota de 150 metres sobre el nivell del mar, al límit de les seves pròpies terres, i construir-se una torre modernista des d'on podia gaudir d'una vista de Barcelona, encara més privilegiada.\nCan Mascaró en la segona dècada del segle XX al mig de la foto\nCan Mascaró dalt de la muntanya, anys vint. Part d'una Foto de l'Arxiu Fotogràfic de Catalunya de César Comas.\nLa torre de Can Mascaró està situada al final del que ara és el C. Del Dr. Cadevall i el sr. Planàs la va convertir en una bella casa modernista molt de moda en aquells moment, gran i dotada de les comoditats que el seu estatus privilegiat i posició li permetien, edifici que ha arribat fins els nostres dies en molt bon estat de conservació.\nDesconeixem perquè la casa se l'anomena Can Mascaró, donat que el nom del propietari era com hem dit i repetit Planàs. La raó pot ser es trobi en el fet que l'arquitecte pare del projecte es deia Maties Mascaró, però no ho sabem del cert.\nEl sr. Planàs s'hi va traslladar a viure-hi en 1910 però, hi visqué poc temps, donat que va morir el dia 13 de setembre de 1914.\nPorta d'entrada a la finca\nCamí que condueix cap édifici central\nTorre modernista coneguda com CAN MASCARÓ.\nEn 1936, els seus propietaris fills del sr Planàs, van arribar a un acord amb el dr. Córdoba, que aleshores tenia la seva clínica a la Rambla Volartd, qui hi va instal·lar una escola d'educació especial que encara continua en funcionament.\nEn efecte, aquesta clínica en principi havia estat ubicada en l'edifici que avui és l'escola Liceo Castro de la Peña, tal com podem comprovar per la fotografia de l'època que reproduïm tot seguit\nEdifi de la Rambla Volart que abans del 36 era la clínica del Dr. Córdoba i que en l'actualitat és el Liceo Castro de la Peña\nEn un parell d'ocasions hem intentat parlar amb la direcció actual del centre d'educació especial del Dr. Córdoba, a la fi que ens permetí realitzar algunes fotos des de dins de la finca i també per aconseguir noves dades històriques i gràfiques d'aquest edifici però, ens han donat la callada per resposta. Esperem que algun dia ens sigui possible poder-ho dur a terme perquè no es perdi en la memòria del temps, la història d'un dels edificis vius més macos i antics del barri del Guinardó..\nHores d'ara, el carrer del Dr. Cadevall fins on s'arriba a la casa, es troba en unes condicions bastant deplorables el seu últim tram i les poques voreres de que disposa, resten plenes de cotxes que les ocupen sense cap mena de mirament, és una pena que un indret que podria ser tan bell amb una vista tan privilegiada, disposi d'unes rodalies tant malmeses.\nCan Mascaró pel darrera en 1990\nCan Mascaró des del Parc del Guinardó 2010\nCan Mascaró des de l'aire\nvista des de l'explanada on s'arriba a l'entrada de la finca plena de cotxes\nVista des de la mateixa entrada del recinte, deplorable la situació, sembla un descampat ple de cotxes\n* Gran part de la informació de Can Planes ha estat aconseguida en el llibre editat per l'Ajuntament de Barcelona "MASIES DE BARCELONA". En Joan Corbera, historiador del barri, va escriure la part que es refereix a les masies del Guinardó.\nPublicat per carme a 14:38:00 4 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Guinardó - Can Mascaró\nEL TRAMVIA ELÈCTRIC ARRIBA A HORTA - Les Cotxeres de Borbó\nInauguració del tramvia elèctric Urquinaona-Horta el 20 de juny de 1901 –\nAixí donava la notícia el Diari de Barcelona del 21.6.1901\nConforme estaba anunciado, en la mañana de ayer se verificó la inauguración oficial del tranvía eléctrico de Barcelona a San Juan de Horta habiendo asistido al acto un centenar de convidados, quienes recorrieron la línea en cuatro coches adornados con banderas belgas y españolas. Los convoyes salieron a las once y cuarto de la calle Ausias March junto a la plaza de Urquinaona, compuesto cada convoy de un carruaje con trole, que llevaba a remolque otro sencillo, de mayor capacidad, el cual, lo propio que los demás coches de la nueva línea, tiene los asientos transversales, como las jardineras tiradas por caballerías.\nInauguració del Tramvia d'Horta (abans de passar pel pont de la Riera) Fons Eulàlia Rousse. Autor desconegut.\nLa línea del nuevo tranvía empieza en la calle Ausias March, plaza de Urquinaona y termina en Horta, pasando por las calles de Gerona, Consejo de ciento, Roger de Flor, Mallorca y Sicilia, donde entra en el cauce de la riera de Horta, el cual no abandona hasta cerca del pueblo del mismo nombre. El paisaje resulta muy pintoresco y en especial al salir de la barriada llamada “Camp del Arpa”, para dirigirse a Horta, pués la vía recorre, en zanja o terraplén, por entrecampos, huertas, casas de campo y quintas, disfrutándose a la par del panorama de la inmediata cordillera y el del mar que se abarca desde Barcelona a Montjuic.\nFoto de Josep Domínguez, de la dècada dels vint. AFB\nFoto Josep Domínguez, dècada dels vint. AFB\nFoto de Josep Domínguez anys 20, AFB\nCurva de la plaça Maragall, bassa de can Berdura, foto Josep Domínguez AFB\nDavant de la font d'en fargues 1902. Desconec l'autor.\nAntes de llegar a Horta, y en el sitio llamado Santa Eulalia de Vilapiscina se ve en una hondonada un gran cercado que encierra las pertenencias de la nueva línea, como son las cocheras, casa de máquinas, la fábrica donde produce e gas mixto que consumen dos motores de 160 caballos cada uno y otro de 300 que todavía no se halla montado, la cuadra de acumuladores en los que funcionan 260 de estos, otros edificios, y entre ellos una casa de gusto francés que sirve de morada al director e ingeniero del tranvía, y en la que había izada ayer la bandera belga, por pertenecer a esta nación la compañía explotadora.\nFaçana de la primera cotxera. Foto autor desconegut.\nLos invitados recorrieron todas las dependencias acompañados del administrador de la Sociedad belga, del ingeniero y de otros empleados. Al terminar la visita, a la una y media de la tarde, se obsequió a los visitantes con un lunch que fue servido en la gran sala-cochera, adornada con damascos, cortinajes, escudos y banderas, pronunciándose al final, varios brindis. En los mismos carruajes de ida, regresaron los invitados a Barcelona a las tres. El precio total desde Barcelona a Horta será de 20 céntimos.\nCom podem comprendre per la descripció que en fa el diari del trajecte, aquesta no era pas la Barcelona d'ara, la ciutat de Barcelona acabava de perdre les seves últimes muralles que havien tingut portes d'accès i de sortida, i desprès de tants anys de tancament tenia ganes d'obrir-se a tot el que l'envoltava. Una d'aquestes portes es trobava en l'actual Passeig de Sant Joan i justament allà començava el camí d'Horta.\nDibuix del camí d'Horta en de la sortida de la ciutat de Barcelona segle XVIII\nCamí d'Horta des del Camp de l'Arpa (linia en verd) (mapa finals del XIX)\nHorta és doncs, juntament amb el que començava a conèixer-se com Guinardó, un dels dos indrets que més es van beneficiar de l'arribada del Tramvia elèctric fins a la Plaça d'Eivissa.\nAnem doncs a finals de 1800. per aquell temps existia una de les tantes masies que formaven la contrada que aleshores es coneixia com les afores d'Horta i que ara es coneix com “ELS QUINZE”, perquè era fins allà precisament on el bitllet del tramvia valia 15 cèntims i el motiu del nom prové del fet , segons explica el veïnat, que molts dels habitants del poble d'Horta a la fi d'estalviar-se un centimets, hi baixaven i anaven a peu fins el poble d'Horta.\nEl nom de la masia era Can Xiringall o Xiringoi, era petita i no disposava de massa terreny. En aquests terrenys es va construir la primera cotxera d'Horta – Durant molt de temps la cotxera va créixer al costat d'aquesta masia, fins que finalment es va enderrocar més o menys cap a la dècada dels 70.\nCan Xiringoi a finals dels 70\nDiu en Desideri Díez en el seu llibre "Les masies d'Horta" que:\n" La ja desapareguda Can Xiringall, estava situada a l'extrem de la vall d'Horta, en l'actual av. De Borbó, a tocar del Passeig Maragall, on estan les actuals cotxeres d'autobusos “. La seva estructura corresponia al model de masia tradicional catalana, si bé no disposava de molt de terreny..”.\nEl llibre ja fa anys que es va editar i ara mateix les cotxeres tampoc existeixen donat entre finals de 2008 i principis de 2009, que fa poc van ser traslladades al costat de la barriada de la Font del Gos a la Vall d'Hebron.\nEl servei relacionat amb el transport ferroviari fins a Horta va generar la construcció de les primeres instal.lacións, és a dir, un lloc on guardar els cotxes, on disposar d'unes oficines o fer-ne reparacions, aquest fet va obligar a la companyia a comprar els horts de Can Xiringall en els que es va construir la primera cotxera.\nEl mateix Desideri, en el seu llibre “Els transports a Horta”, ens parla de la manera següent:\n"...la cotxera era un espai tancat per murs amb façana que donava a l'antic Camí de Sant Iscle i de la Riera d'Horta...on hi havia també una petita capella..”.\nL'any 1901, arriba el Tramvia elèctric, amb el número de línia 46, que anava d'Horta a Barcelona sense necessitat de fer cap transbordament. El recorregut exacte: Plaça Urquinaona, Ausias March, Bruc i Cots Catalanes, Travessava el Passeig de Sant Joan, seguia pels carrers de la Diputació, Roger de Flor, València, Nàpols, Mallorca, Dos de Maig, Barriada del Camp de l'Arpa, per entrar tot seguit al Camí d'Horta, del qual se n'apartava en arribar davant la casa Vintró, al terme municipal de Sant Andreu, a fi de dirigir-se tot directe i seguint la nova carretera d'Horta, al costat dels rails caducats del tramvia de Vapor d'Horta a La Sagrera. Travessava la barriada de Sta. Eulàlia, i entrava a Horta pel pont de la Riera. Al llarg dels temps també van anar variant els itineraris i prolongacions de la línia 46.\nInauguració del tramvia elèctric a la Plaça d'Eivissa\nDe la inauguració del tramvia elèctric a Horta, també se'n feia ressò “La Veu de Catalunya”, una altre diari de l'època , concretament en la seva edició del divendres 21 de juny:\n"Ayer por la mañana se inauguró oficialmente el nuevo tranvía eléctrico de la S.A. Barcelona-San Andrés y Extensiones, que hace el trayecto de Barcelona a San Juan de Horta.\nUna estona abans de l'hora anunciada per a la sortida del primer tren inaugural, es presentà en la Plaça d'Urquinaona, punt de sortida del tramvia, una comissió d'autoritats i membres de la companyia promotora.\n"...después los expedicionarios se trasladan a las dependencias de la compañía, verdaderamente dignas de visitarse. En primer lugar sobresale la cochera, espaciosa y bien condicionada; la sala de máquinas... las instalaciones de los acumuladores... El edificio se ha construido en nueve meses bajo la dirección del arquitecto Sr. Vila..."\nLes cotxeres en diferents èpoques\nLa línia del tramvia fou projectada per Alexandre de Bacardí, Josep Comas Argemír, Francesc Mascaró i Gausan i Pere Fargas i Sagristà, grans terratinents de la zona que hi tenien molt d'interès que es fes, de cara a promocionar les urbanitzacions de les seves terres.\nL'Arribada del tramvia elèctric converteix a la petita cotxera que es va bastir per encabir-ne el tramvia de vapor, en unes dependències modernes i bens instal·lades i a partir de llavor es va anar ampliant i modernitzant depenent de les necessitats del moment.\nDe tota manera hem d'indicar que aquest tramvia no funcionava mai bé i sovintejaven les protestes dels veïns, entitats i personalitats del barri, segons queda reflectit en la Revista “Horta” des de 1916 a 1917 i el “Diluvio” de 1918-1919.\nMentrestant Horta ja disposava de 4000 habitants, estem parlant de 1903. Fou aleshores que fou annexionat a Barcelona com un barri més.\nUn altre moment culminant de a cotxera es va produir en 1914, quan la cotxera es va convertir en Subseu. El gran moviment de línies de transport i el creixement d'Horta com a barri va augmentar la necessitat d'energia i manteniment dels combois, moment que es va aprofitar per ampliar les instal·lacions existents.\nEn principi l'edifici s'havia bastit en un estil àrab i la cotxera era només per cotxes de via estreta, amb els anys va canvia i es va adaptar als gustos i necessitats de les diferents èpoques en les que va estar donant servei continuat, fins a finals de 2008.\nAixi podem constatar que entre 1947-1951 es va enderrocar l'antiga cotxera i se'n va construir una de nova de via ampla. Entre 1952 i 1953, es van fer obres complementària per evitar que les inundacions produïdes per la llera de la Riera d'Horta li poguessin afectar.\nDesprès de nombroses millores, la línia d'Horta va arribar a ser una de les més utilitzades, sobretot per les barriades d'Horta, Baix Carmel, Maragall, Guinardó, Camp de l'Arpa, fou finalment suprimida el 20 de desembre de 1965\nTambé la línia 49, Drassanes – Horta, que es va posar en servei als voltants de 1925, va funcionar amb diferents itineraris. A partir de 1967 però, ja no el van variar més fins a la seva supressió el 19 de març de 1971.\nFotos de la desfilada del últim tramvies 49\nEl Tramvia elèctric d'Horta desprès de tants anys de servei continuat a la ciutat, a les 3 hores i vint minuts de la matinada del 19 de març de 1971, va entrar per última vegada el tramvia núm. 1653 a les cotxeres de Borbó, fou l'ultim en circular per Barcelona, el responsable de la seva desaparició fou l'inefable José Maria de Porcioles, aleshores Alcalde de Barcelona.\nEl nostre admirat amic i col·lega, Ricard Fernández i Valentí, de l'interessant bloc “EL TRANVIA 48”, narra de la següent manera l'ultim viatge dels tramvies per la ciutat de Barcelona:\n“En la misma cochera de Borbón se encontraban concentrados varios aficionados a los transportes preparados con sus cámaras de fotos. Precisamente serían ellos quienes pidieron una especial protección de los vehículos históricos ante cualquier posible acto de vandalismo. Saliendo de la cochera, los vehículos recibieron aplausos por parte de la gente que había presente por la calle. Además de la jardinera, había un tranvía de la línea 51 conducido por el señor Brañas, un veterano conductor de la Compañía, dos tranvías de la serie 800, el tranvía 547, dos tranvías de la línea 49 y dos tranvías más modernos de las series 1200 y 1600. Cerraron el desfile varios autobuses. Los tranvías fueron conducidos por los empleados señores Membrado, Bonet, Gascuña, Bofarull, Lozano, Alguacil y Feijó, que iban acompañados de los cobradores señores Blanco, Landa, Ginés, Novo y Dorado. Mucha gente, desde el balcón de su casa, esperaba ver pasar el que sería el primer y último desfile tranviario. Varios coches y motos que seguían la fiesta callejera terminaron congestionando el tránsito de la ciudad. Cuando los vehículos ya llegaron al paseo de Colón, un grupo de vándalos los asaltaron, y ante la inoperancia de la policía, los aficionados a los transportes los tuvieron que defender. Al final del trayecto, después de cuatro horas de duración, llegados a la plaza de la Puerta de la Paz, todos los vehículos iban llenos de gente. Allí esperaba el director general de Coordinación de la Compañía, Miquel Cabré y Llistosella. Un montón de personas esperaban impacientes la llegada de la comitiva. Se podían leer algunas pancartas como “Se despide alegremente con nostalgia de la gente. No me marcho por mi gusto, me marcho por lo más justo”. Para el público se repartieron hasta 15.000 boletines especiales sobre los tranvías de Barcelona y se expidieron 80.000 billetes conmemorativos. “\nPoc desprès els tramvies van abandonar la cotxera i va iniciar-se l'època dels autobusos i del metro, però aquesta és ja una altra història.\n* Fonts documentals: Les Cotxeres de Borbó, sobre un treball de la UOC, Borbon Interactivo, . Desideri Díez dels seus llibres "Transport a Horta"i "Les Masies d'Horta", í sobre el treball de Ricard Fernández : 40 años de la despedida del tranvía en Barcelona (1971-2011), del seu Bloc El tranvia 48.\nPublicat per carme a 14:36:00 6 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Horta - Les Cotxeres de Borbó, Horta - Tramvia elèctric, HORTA - Transports\nPublicat per carme a 21:18:00 8 comentaris


Tipologia Fotografia Remove constraint Fotografia: Fotografia Data 1970 Remove constraint 1970: 1970 Imatges No Remove constraint 0: 0\nMagda. Giménez, E. [Intèrpret].\n82. Marie Coutier, dona d'Emili Vendrell\nCapella / Yaques, Julio C.\n1970 - 1985 ca.\n83. Mary Santpere. Circ Price\nFernández, W. / Cubiles, Rafael, 1917- / Franzón, J.\n84. Mary Santpere. Circ Price\nGabriel / Villar / Colita / Vergés, Ana\n85. Mary Santpere. Circ Price. Palma de Mallorca, nadal 1970-1971\nJuanet (Reporter gràfic)\n86. Mary Santpere. Circ Price. Sopar homenatge a Pinito del Oro. Madrid\nFernández, W. (Reporter gràfic)\n87. Mary Santpere. Circ Price. Zaragoza\n88. Mary Santpere. Padrina del Cos de Bombers de Santiago de Compostel·la\n89. Metaphisique d'un veau à deux tête, La\n90. Metaphysique d'un veau a deux tetes = Metafísica de un ternero de dos cabezas\n91. Milena dal Piva\n92. Miranda, Soledad\n93. Miranda, Soledad\n94. Miranda, Soledad\n95. Miranda, Soledad\n96. Miranda, Soledad\n97. Miranda, Soledad\n98. Montllor, Ovidi\n99. Moreno, Toni\n100. Mort de Dama\nBarceló, Pau, 1910-1997 (26)\nArxiu fotogràfic Teatre Romea (33)\nCol·lecció Masó Majó (7)\nFons Mary Santpere (6)\nMetaphisique d'un veau à deux tête, La. 1970.10/11. Sense local. Madrid. Witkiewicz, S. J. [Autor]. Vachoux, Richard [Director]. Poche, Nouveau Théâtre de [Companyia]. Monod, Jean [Escenògraf]. Mesguich, Bernard [Intèrpret]. Fedo, Alexandre [Intèrpret]. (2)


Cavall blanc d'Uffington - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nHorse hill figure (en) i jaciment arqueològic\nEntitat territorial administrativa Uffington (Anglaterra) (en)\n51° 34′ 40″ N, 1° 34′ 00″ O / 51.5777°N,1.56675°O / 51.5777; -1.56675Coord.: 51° 34′ 40″ N, 1° 34′ 00″ O / 51.5777°N,1.56675°O / 51.5777; -1.56675\n30 ( ) × 100 ( ) m\nEl Cavall blanc d'Uffington és una figura de turó prehistòrica altament estilitzada, d'uns 110 m de longitud, formada per trinxeres profundes plenes de guix blanc aixafat. La figura es troba en els vessants superiors de White Horse Hill, a la parròquia civil anglesa d'Uffington (al comtat cerimonial d' Oxfordshire i l'històric comtat de Berkshire), a uns 8 km al sud de la ciutat de Faringdon, i una distància similar a l'oest de la ciutat de Wantage; o uns 2,5 km al sud de Uffington. El turó forma una part de l'escarpa del Berkshire Downs i domina la Vale of White Horse al nord. Les millors vistes de la figura s'obtenen des de l'aire, o directament a través de la Vale, particularment al voltant dels pobles de Gran Coxwell, Longcot i Fernham. El lloc és propietat i esta gestionat pel National Trust, i és un Monument Antic Planificat. The Guardian va declarar el 2003 que «durant més de 3,000 anys, el cavall blanc de Uffington ha estat guardat celosament com una obra mestra de l'art minimalista.» El Cavall d'Uffington és, amb diferència, la més antiga de les figures de cavalls blancs a la Gran Bretanya, i compta amb un disseny totalment diferent dels altres que ha inspirat.\n3 Representació i significat\n4 Atraccions prehistòriques properes\n5 Influència i referències culturals\n5.1 Com a emblema\nEs creu que la figura es pot datar sobre la prehistòria més tardana de l'Edat de Ferro (800 aC -100 aC) o l'edat de bronze tardana (1000–700 aC). Aquesta visió, generalment va ser mantinguda pels investigadors abans de la dècada dels anys 1990, a partir de la similitud del disseny del cavall amb figures comparables de l'art Celta. Aquesta teoria va ser confirmada, després d'una excavació de 1990 dirigida per Simon Palmer i David Miles de la Unitat Arqueològica d'Oxford: els dipòsits de sorra fina eliminats del «bec» del cavall van ser datats científicament a l'acabament de l'Edat de Bronze, entre 1380 i 550 aC. També van descobrir que la figura va ser tallada al turó fins a un metre de profunditat, sense ratllar simplement la superfície de guix.\nS'han trobat monedes d'edat de ferro que porten una representació comparable al cavall blanc d'Uffington, donant suport a la datació anticipada d'aquest artefacte. Darvill (1996) rebutja com a «folklore» el suggeriment que el cavall s'havia format a l'època anglosaxona, més particularment durant el regnat d'Alfred: no hi ha proves per recolzar-ho.\nEl llibre gal·lès medieval Llyfr Coch Hergest (Llibre vermell de Hergest) (1375–1425) afirma: «Gerllaw tref Abinton y mae mynydd ac eilun marxa arno un gwyn ydiw. Ni thyf dim arno.» Això es tradueix com «Prop de la ciutat d'Abinton hi ha una muntanya amb una figura d'un semental sobre ella i és blanca. No hi creix res.»\nFins a final del segle xix, el cavall es va netejar cada set anys, com a part d'una fira local més general que se celebrava al turó. Francis Wise va escriure el 1736: «La cerimònia de netejar el Cavall, des de temps immemorials, ha estat solemnitzada per un nombrós conjunt de persones de tots els pobles del voltant.»\nSi s'aturés la neteja regular, la figura es tornaria fosca. Sempre es fa necessari un treball freqüent per tal que el cavall quedi visible. La neteja continuada l'organitza el National Trust: es realitzen tasques de voluntaris diàries amb martells i galledes amb guix. Aquests s'agenollen i trenquen el guix amb una pasta, blanquejant els camins tallats pel creixement de la gespa.\nDurant la Segona Guerra Mundial, la figura, fàcilment reconeixible des de l'aire, estava coberta amb guixos i guarnicions, de manera que els pilots de la Luftwaffe no puguéssin utilitzar-la per a la navegació durant els bombardejos.\nL'agost de 2002, la figura es va desfigurar amb l'addició d'un genet i tres gossos per part de membres de la Real Countryside Alliance (Real CA). L'acte va ser denunciat per la Countryside Alliance. Poc després, durant un parell de dies el maig de 2003 s'hi va col·locar a prop un polèmic anunci publicitari per la quarta sèrie del Big Brother al Canal 4. El març de 2012, com a part d'un truc publicitari d'una prèvia del Cheltenham Festival, una casa d'apostes fa afegir un gran jockey a la figura.\nRepresentació i significat[modifica]\nDurant molt de temps s'ha debatut si la figura de guix va ser ideada per representar un cavall o alguns altre animal, com un gos o un lleó dents de sabre. Tanmateix, ha estat nomenat com a cavall des del segle xi com a mínim. Un cartulari de l'Abadia d'Abingdon, compilat entre 1072 i 1084, es refereix a mons albi equi a Uffington (llatí per a Turó de Cavall Blanc).\nEl cap del cavall, amb les ovelles que pasturen al seu voltant.\nTuró de Cavall blanc i Turó de Drac (dreta)\nEs considera que el cavall representaria un símbol tribal, potser connectat amb els constructors del Castell d'Uffington. És similar als cavalls representats a la moneda celta, la moneda del pre-romana britànica, i al fossar de Marlborough (una fosa d'enterrament de l'Edat de Ferro trobada a Marlborough, Wiltshire).\nUna altra teoria proposada per l'arqueòleg de la Universitat de Southampton, Joshua Pollard, assenyala l'alineació del cavall amb el sol, particularment a mitjan hivern, quan el sol sembla superar el cavall, per indicar que va ser creat com una representació d'un cavall solar, reflectint creences mitològiques que el sol es transportava pel cel en un cavall o en un carro.\nAtraccions prehistòriques properes[modifica]\nLa vall, amb la silueta del Cavall Blanc al centre i el Turó de Drac (esquerra)\nL'atractiu arqueològic proper més significatiu és el Castell d'Uffington, originat en l'Edat del Ferro, situat en un terreny més elevat al cim d'un monticle sobre el Cavall Blanc. Aquest castre comprèn una àrea d'aproximadament tres hectàrees, tancada per un únic banc ben conservat. El Turó de drac és un turó de guix natural, amb una part superior plana artificial, associada a la llegenda de St Jordi.\nLa vall vista des del Cavall Blanc\nEl turó de Whitehorse esta designat com un Lloc d'Interès Científic Especial (SSSI). És un SSSI geològic a causa dels seus sediments de Plistocè, i un SSSI biològic, ja que té una de les poques praderies no desplegades al llarg de l'escarpa de guix a Oxfordshire.\nL'Esglaó del Gegant, vista des del Turó del Cavall Blanc\nAl de l'oest hi ha terrasses tallades amb gel, conegudes com el Giant's Stair (escala del gegant). Alguns creuen que aquestes terrasses al fons d'aquesta vall son fruit de l'agricultura medieval, o alternativament es van utilitzar a l'inici de l'agricultura després d'haver estat formada per processos naturals. La vall seca escarpada sota el cavall és coneguda com el Pessebre i la llegenda diu que el cavall pastura allí de nit.\nVista de carretera de Turó del Drac\nEl Blowing Stone, es una pedra perforada sarsena, que es troba en un jardí a Kingston Lisle, a dos quilòmetres de distància, i produeix un to musical quan el vent bufa a través d'ella.\nWayland Smithy és un túmul allargat neolític i un sepulcre de cambra a 2.4 km al sud-oest del Cavall. Es troba al costat de The Ridgeway, un antic recorregut que també es pot portar a terme des del Castell d'Uffington Castell, i és seguit per la Ridgeway National Trail, un sender de llarg recorregut que va des d'Overton Hill, prop d'Avebury, fins a Ivinghoe Beacon a Buckinghamshir.\nInfluència i referències culturals[modifica]\nEl cavall va influir directament en les figures posteriors de cavalls blancs, incloent el Cavall Blanc de Kilburn (1858) a Yorkshire. El Cavall blanc de Folkestone (2003) a Kent, i un cavall blanc tallat de bruc que va existir des de1981 fins a mitjans de la dècada de 1990 aMossley, Gran Manchester. El primer Cavall blanc de Westbury, que trobem identificat a l'esquerra, també es creu que va estar inspirat en el cavall d'Uffington. El cavall blanc d'Uffington també ha inspirat figures de turó en altres indrets, com una que existeix a Ciudad Juárez, Mèxic. Es poden trobar rèpliques del cavall d'Uffington als Cockington Green Gardens a Austràlia i Hogansville, Georgia, USA. El cavall blanc també va inspirar dues escultures a Wiltshire, conegut com a Julie el Cavall Blanc Pacificat de Julie Livsey (1987), prop de Swindon. Una ciutat també coneguda per un cavall blanc es Charlotte pel Cavall Blanc de Moreton (2010) al Parc de Solstici, d'Amesbury.\nEl Cavall Blanc s'utilitza com a símbol per diverses organitzacions, majoritàriament connectades a Oxfordshire o Berkshire, i apareix en nombroses obres de literatura, música i arts visuals.\nCom a emblema[modifica]\nEl Cavall Blanc és l'emblema del Vale of White Horse District Council, el Berkshire Yeomanry (una unitat d'exèrcit de terra situat a Windsor, Reading i Chertsey), i establiments educatius incloent-hi Faringdon Community College i El Ridgeway Primary School a Whitley a Berkshire.\nThomas Hughes, autor de Tom Brown Schooldays, que va néixer al poble veí d'Uffington, va escriure un llibre va anomenat The Scouring of the White Horse. Publicat el 1859, i descrit com «un llibre de viatges combinat i un registre de la història regional sota l'aparença d'una novel·la», recull les festes tradicionals que envolten la renovació periòdica del Cavall Blanc. G. K. Chesterton, també explica el desbrossament del Cavall Blanc al seu poema èpic «The Ballad of the Whie Horse», publicat el 1911, una representació romàntica de les gestes del rei Alfred el Gran.\nEn la ficció moderna, el llibre infantil de Rosemary Sutcliff , Sun Horse, Moon Horse , explica una història figurada del creador de la figura a l'Edat del Bronze de la figura. El Cavall Blanc i proper túmul neolític de Wayland Smithy son l'escenari d'una novel·la de misteri dels anys 20, amb l'Inspector Ian Rutledge com a protagonista del relat de l'obra titulada A Pale Horse per Charles Todd. El cavall és també es protagonista central de la sèrie de la BBC, The Moon Stallion per Brian Hayles, que més va novel·lar la sèrie.\nLa Cançó del Cavall Blanc de David Bedford (1978), muntada per un conjunt i cor infantil, i encarregada pel programa Omnibus de la BBC, mostra el recorregut per un sender amb el Cavall d'Uffington i inclou paraules del poema de Chesterton. La composició requereix que el cor inhali heli per cantar les notes «estratosfèricament altes» del clímax, acompanyades per imatges aèries del cavall animades per demostrar que s'aixeca del sol. Un enregistrament, produït per Mike Oldfield, va ser llançat per Oldfield Music el 1983.\nEl cavall d'Uffington és il·lustrat a la coberta de English Settlement (1982), cinquè àlbum d'estudi de Swindon, de la banda XTC. També apareix (entre altres símbols copiats per Barbara G. Walker al Woman's Dictionary of Symbols and Sacred Objects, i en la coberta posterior de l'àlbum final de Nirvana, In Utero (1993).\n↑ 1,0 1,1 1,2 Powell, Eric A. «White Horse of the Sun - Archaeology Magazine» (en anglès). Archaeology p. 70 (5): 9–10. [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ England, Historic. «The White Horse hill figure 170m NNE of Uffington Castle on Whitehorse Hill, Uffington - 1008413| Historic England». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ 3,0 3,1 Townsend, Mark. «Big Brother's logo 'defiles' White Horse» (en anglès), 04-05-2003. [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «Wiltshire White Horses: The Uffington white horse». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ 5,0 5,1 Hows, Mark. «Uffington White Horse». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Timothy., Darvill,. Prehistoric Britain from the air : a study of space, time, and society. Cambridge: Cambridge University Press, 1996, p. 223. ISBN 0521551323.\n↑ «Uffington White Horse» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ 8,0 8,1 8,2 8,3 «Against All Odds, England's Massive Chalk Horse Has Survived 3,000 Years» (en anglès). Smithsonian.\n↑ «The Red Book of Hergest». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «White horses defaced by activists» (en anglès). BBC news, 28-08-2002.\n↑ «Jockey added to Uffington Horse» (en anglès). BBC News, 09-03-2012.\n↑ Plenderleath, W. C.. The white horses of the west of England : with notices of some other ancient turf-monuments. London : Allen & Storr, 1892, p. 8.\n↑ Early Iron Age Horses on the Marlborough Bucket (exhibition label), Wiltshire Museum, "... take a closer look at the sides of the bucket in order to identify Early Iron Age depictions of horses. They have similar features to the Uffington White Horse ... In the past, this resemblance has been used to date the Uffington Horse to the Iron Age. However, it was actually created much earlier, and does not compare exactly to Iron Age representations of horses which are often much curvier in appearance."\n↑ «Uffington Castle - White Horse and Dragon Hill | English Heritage». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «Magic Map Application». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «Berkshire Archaeology: The Uffington White Horse, Part 1». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «[http://www.berkshirehistory.com/archaeology/blowing_stone.html RBH: Archaeology of the Blowing Stone, Kingston Lisle, Berkshire (Oxfordshire)]». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ England, Historic. «Wayland's Smithy chambered long barrow, including an earlier barrow and Iron Age and Roman boundary ditches, Ashbury - 1008409| Historic England». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Curtis, Neil,. The Ridgeway. Rev. ed. Londres: Aurum in association with the Countryside Commission and the Ordnance Survey, 1994. ISBN 1854102680.\n↑ Marples, Morris,. White horses and other hill figures. Gloucester: Alan Sutton, 1981. ISBN 0904387593.\n↑ «The White Horse - More Details». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «The nag under the heather». Tameside Reporter, 1999.\n↑ «Wiltshire White Horses: Foreign white horses». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Meikle, Ashleigh «Cockington Green Gardens». Weekend notes.\n↑ «Tunis Horses». Arxivat de l'original el 2018-06-15. [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «West Swindon sculpture walk - Part 3 - 'White Horse Pacified'» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Hows, Mark. «Designs that Were Never Made». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ 28,0 28,1 28,2 Pollard, Joshua «The Uffington White Horse geoglyph as sun-horse» (en anglès). Antiquity, 91, 356, 2017/04, pàg. 406–420. DOI: 10.15184/aqy.2016.269. ISSN: 0003-598X.\n↑ «Welcome to Vale of White Horse District Council - Vale of White Horse District Council» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Doyle, Peter; Foster, Chris. British Army Cap Badges of the Second World War (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2012-07-20, p. 56. ISBN 9780747811107.\n↑ «Home | Faringdon Community College» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-01-02. [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «Home | The Ridgeway Primary School» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «A "Great Basket of Country Treasures": Tom Hughes's The Scouring of the White Horse». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Hughes, Thomas. The scouring of the White Horse: or, The long vacation ramble of a London clerk. Boston : Ticknor and Fields, 1859.\n↑ «Berkshire Archaeology: The Uffington White Horse, Part 3». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Chesterton, G. K. (Gilbert Keith). The Ballad of the White Horse (en anglès), 1999-04-01.\n↑ «Rosemary Sutcliff». Historical Novels.\n↑ Charles., Todd,. A pale horse. 1st ed. Nova York: William Morrow, 2008. ISBN 9780061233562.\n↑ Bramwell, P. Pagan Themes in Modern Children's Fiction: Green Man, Shamanism, Earth Mysteries (en anglès). Springer, 2009-03-31. ISBN 9780230236899.\n↑ Brian, Hayles. The Moon Stallion. Londres: Mirror Books, 1978. ISBN 0859391345.\n↑ «David Bedford's The Song of the White Horse, Pre-Hear - BBC Radio 3» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ David Bedford. «Song of the White Horse (David Bedford, 1978)», 16-05-2013. [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «[http://www.musicweb-international.com/classrev/2000/june00/whitehorse.htm David Bedford Song of the White Horse: Classical CD Reviews-June 2000 Music on the Web(UK)]». [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «David Bedford - Star Clusters, Nebulae & Places In Devon / The Song Of The White Horse» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ «XTC - English Settlement» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\n↑ Gaar, Gillian G.,. In utero. Nova York: Continuum, 2006. ISBN 0826417760.\n↑ «Album Cover Art Stories Nirvana In Utero» (en anglès). [Consulta: 16 agost 2018].\nBramwell, Peter. Pagan Themes in Modern Children's Fiction: Green Man, Shamanism, Earth Mysteries. Nova York: Palgrave Macmillan, 2009. ISBN 978-0-230-21839-0.\nDarvill, Timothy. Prehistoric Britain from the Air: A study of space, time and society. Cambridge: Cambridge University Press, 1996. ISBN 0-521-55132-3.\nDyer, J. Discovering Prehistoric England. Oxford: Shire Books, 2001. ISBN 0-7478-0507-5.\nMiles, David; Palmer, Simon; Lock, Gary; Gosden, Chris; Cromarty, Anne Marie. Uffington White Horse and its Landscape: Investigations at White Horse Hill, Uffington, 1989–95 and Tower Hill, Ashbury, 1993–4. 18. Oxford: Oxford University School of Archaeology, 2003. ISBN 0-947816-77-1.\nPlenderleath, Rev. W.C.. The White Horses of the West of England. Londres: Allen & Storr, 1892.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Cavall blanc d'Uffington\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Cavall_blanc_d%27Uffington&oldid=28633024»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 20 nov 2021 a les 22:32.


10/04/2018. Public Sénat. Bernard Delcros réagit à l'actualité marquée par des mouvements sociaux - Bernard DELCROS, Sénateur du cantalBernard DELCROS, Sénateur du cantal\nAccueil > 10/04/2018. Public Sénat. Bernard Delcros réagit à l’actualité marquée par des mouvements sociaux\nPartager la publication "10/04/2018. Public Sénat. Bernard Delcros réagit à l’actualité marquée par des mouvements sociaux"


Nou impuls a la creació de l’Agència de Patrimoni Natural i la Biodiversitat\nFotografia de grup dels responsables del Govern i del Parlament que han impulsat la iniciativa\nLa proposició de llei presentada conjuntament pels grups parlamentaris de Junts per Catalunya, Republicà, Socialistes i Units per Avançar i Catalunya en Comú Podem per a la creació de l’Agència de Patrimoni Natural i la Biodiversitat ha superat el debat a la totalitat al Ple del Parlament. D’aquesta manera, comença el tràmit parlamentari per a l’aprovació de la llei. La norma ha de permetre la creació d’un nou ens que aglutinarà la protecció, la planificació, la gestió, la restauració, la millora i l’estudi del medi natural de Catalunya, tant en l’àmbit continental com marí. L’objectiu és potenciar la conservació del patrimoni natural, la biodiversitat i la geodiversitat, amb criteris d’integritat, sostenibilitat, persistència i eficiència.\nEs dona resposta, així, a una reivindicació històrica d’entitats, administracions i organismes vinculats a la conservació de la natura a Catalunya. Per tant, es vol crear una estructura independent per a aquest àmbit, com ja succeeix amb altres àmbits de les polítiques ambientals a Catalunya, com són l’aigua i els residus, que sí disposen d’una agència pròpia. És la segona vegada que s’inicia el tràmit parlamentari per a crear aquest ens. La primera va ser el setembre de 2017, però la tramitació va quedar aturada en acabar la legislatura per l’aplicació de l’article 155 de la Constitució Espanyola, que va suspendre l’autonomia catalana.\n– Estructura més sòlida i estable: es crea un ens amb personalitat jurídica pròpia i caràcter permanent, que aportarà solidesa per impulsar polítiques de conservació del patrimoni coherents i sostingudes. I és que, en els últims 25 anys, aquest àmbit ha patit modificacions reiterades d’adscripció i d’organigrama que han dificultat el desenvolupament d’aquesta tasca.\n– Elevada autonomia: l’agència serà independent i amb un elevat grau d’autonomia, facilitant la concentració de recursos, la visibilitat de les polítiques de conservació i el potencial de resposta.\n– Executivitat i agilitat d’acció: aquesta autonomia i el seu règim jurídic aportaran agilitat en la implementació dels programes de protecció del medi i a l’hora d’abordar nous reptes i urgències sobrevingudes.\n– Més recursos econòmics per al patrimoni natural: l’agència comptarà amb fonts de finançament pròpies, que se sumaran als recursos dels pressupostos de la Generalitat, dotant aquest àmbit, històricament infrafinançat, dels recursos necessaris per equiparar-lo als estàndards europeus.\n– Pluridisciplinarietat, expertesa i suficiència dels recursos humans: l’agència permetrà vehicular la pluridisciplinarietat, l’expertesa i la suficiència dels recursos humans necessaris per abordar un àmbit tan complex i divers, cosa que la rigidesa de la funció pública dificulta.\nUn exemplar de cabra salvatge fotografiada al Parc Natural del Montsant | Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació\nbiodiversitat Parlament territori i sostenibilitat


“Els veïns, del que tenen ganes, és que tot això s’acabi” | Sants en Comú\nEl passat 22 de setembre vau convocar als veïns afectats per expropiacions a una assemblea, ¿de quines expropiacions estem parlant i a què es deuen?\nHi ha uns sectors del barri que formen part de tot el macro-projecte de cobriment de les vies de tren i del pla de l’estació que ha de millorar també les condicions de vida de la zona del carrer Burgos i del carrer Riera de Tena, que és una zona molt degradada. Es tracta d’expropiar un conjunt de finques, unes 40 finques on viuen unes 70 famílies, del carrer Burgos per fer-lo més ample i també la zona de Riera de Tena. Si aquests carrers estan degradats és perquè normalment quan una zona està afectada, els seus propietaris no acostumen a destinar massa recursos a la millora.\nPerò tot això forma part d’un pla urbanístic més gran, oi?\nSí, forma part de la modificació del PGM (Pla General Metropolità) per a l’ordenació de l’Estació de Sants i el seu entorn. Ens hem de remuntar a l’any 2000. Amb la imminent arribada de l’AVE a Barcelona, des del moviment veïnal vam reprendre una llarga reivindicació que demanava el soterrament de les vies, perquè les vies sempre han estat una frontera i un impediment per a les comunicacions Bordeta-Sants. A Riera de Tena hi havia un túnel en molt males condicions, i a l’Hospitalet hi ha els túnels del cinturó; i la Riera Blanca on passava el tren per sobre i els autobusos passaven per una mena de túnel molt degradat. Vam pensar que aquell era el nostre moment. Va ressuscitar una plataforma que periòdicament havia demanat el soterrament de les vies i tot això va desembocar en una llarga reivindicació amb alguna traïdoria entremig: el govern socialista d’aquella època ens va vendre com una gran notícia el fet que per fi s’havien soterrat les vies quan en realitat era el projecte del calaix el que hi havia. Això era l’any 1999-2000. Al 2003, la comissió que hi havia del soterrament de vies va decidir de manera unilateral que estava d’acord amb aquest cobriment, quan amb l’única cosa que hi havia consens al barri era soterrar les vies.\nFins i tot, van contactar amb un enginyer de Ponts i Camins que deia que tècnicament era possible però que econòmicament era inviable. Això és el que van vendre en una assemblea que es va fer aquí al barri. I aquesta comissió, on hi havia l’actual consellera socialista del Districte, Àngels Bosch, va quasi desaparèixer. Aleshores va sorgir la Plataforma de les Vies, que durant una temporada més vam anar intentant treballar, sense l’èxit que hi havia abans.\nI ja es contemplaven les expropiacions?\nL’any 2003 es quan s’aprova definitivament el projecte de cobertura del calaix i del Pla de l’Estació. El projecte ja preveia l’afectació d’aquesta zona. I arriba un moment que des del moviment veïnal vam decidir que això calia tirar-ho endavant. Un cop el tema del calaix va quedar solucionat, va venir la urbanització del carrer d’Antoni de Capmany. Ara s’està fent la cobertura, i dins de la tercera fase és on hi ha contemplades aquestes expropiacions. A finals del curs passat és quan apretem una mica més per què això s’acceleri.\nAixí doncs, són unes expropiacions acceptades pels afectats?\nAquí, conflicte, conflicte no hi ha hagut, tot i que sempre quan a algú el fan fora de casa, mai és del tot agradable encara que siguin pisos nous…. Però ara el que ens mata és el temps: els veïns del que tenen ganes és que tot això s’acabi. I realment només acaba de començar. Hi ha gent que viu en unes condicions molt lamentables.\nPerquè… quin és el procés d’una expropiació?\nÉs un temps de tràmits. El que ha començat ara és la declaració de béns i drets; l’Ajuntament notifica mitjançant un anunci en el BOPB que totes aquestes finques i totes aquestes persones consten al registre de la propietat i s’anuncia una relació de béns. Cal que tots els veïns comprovin que estan en aquesta notificació i si no hi consten, cal que presentin al·legació amb la documentació pertinent conforme viuen en aquesta zona. El procés d’expropiació és un procés que dura un o dos anys, i després cal que vingui la construcció de pisos. Ens plantem a quatre anys vista com a mínim, temps en el qual podrien començar a haver-hi els primers pisos per a reallotjar les persones d’aquella zona en una nova casa a la mateixa zona.\nQuina alternativa de reallotjament hi ha per aquests veïns?\nEs un procés difícil. Sempre apareix la pregunta: on anirem? Per a tot aquests veïns hi ha previst el reallotjament a la mateixa zona però són 70 famílies amb casuístiques molt diferents i hi ha d’haver variacions de la mateixa solució. Encara no ha començat la negociació amb això.\nI quins temes es van tractar en aquesta assamblea de veïns celebrada el 22 de setembre?\nLa nostra intenció era sortir d’allà amb l’objectiu que els veïns que no estan a la llista fossin conscients que ara era el moment. Quan va sortir l’anunci al BOPB, el mes de juny, hi havien vint dies per fer al·legacions. Des de les associacions de veïns es va demanar que s’allargués el termini. El regidor del Districte, Jaume Asens, va confirmar que no hi hauria cap problema i es va publicar un altre edicte conforme hi havia dos mesos de pròrroga. La majoria de persones afectades hi són. Però és un tema complicat ja que a banda de llogaters de fa anys o propietaris, ens hem trobat també amb veïns que ocupaven finques o fins i tot amb persones amb contractes molt irregulars i per tant apareixen casuístiques complicades.\nQuina és la feina que esteu fent des de les associacions amb tot això?\nEstem fent sobretot assemblees informatives. L’ideal hagués estat fer una assemblea abans d’acabar l’estiu però l’anunci va sortir just a l’inici de l’estiu. La nostra intenció sempre es empoderar la gent, capacitar-la i que reflexioni i que es formi un grup de treball. Però no sempre s’aconsegueix. L’ideal seria que hi hagués un grup de treball que ho tirés endavant i que totes les persones es coneguessin bé. Hem fet diversos intents d’elaborar un cens de totes les famílies afectades i durant els darrers quatre i cinc anys hem estat fent assembles per posar de manifest la intenció del moviment veïnal de posar punt final a aquest tema i que comencés el procés d’expropiació i per tant l’aplicació del Pla. La majoria de persones afectades ara ja consten. Però encara hi ha gent que no hi és i van sortint com a bolets. Caldrà veure si podem tancar el tema els propers mesos.\n← Ja tenim nou equip al Districte\tSetmana Internacional d’Acció contra el Tractat de Lliure Comerç (TTIP) →


CALIDA Cosy Cotton Nights Nightdress rosa | CALIDA Online-Shop\nCod. art.: 31133-260


RUTA PER HAWAII -Dia 1 i 2 – – Sal y Descubre\nRUTA PER HAWAII -Dia 1 i 2 –\nPublicado porBonaVida 27 octubre 2012 Publicado en Hawaii\nHONOLULU I WAIKIKI BEACH\nCentenars d’illes formen l’arxipèlag de Hawaii, però les més importants i habitades són vuit. En els 10 dies que durarà la nostra ruta, decidim visitar 3 d’aquestes illes, per fer-nos una idea de les meravelles d’aquest estat americà que trepitjarem. Coneixerem un munt de llocs que, de tota la vida ens han sonat i hem relacionat amb el paradís sense saber ni tan sols ubicar-los. La primera illa on arribem és O’ahu, la principal, i on trobem la capital de l’estat: Honolulu. Però ja donarem més dades i informació a l’entrada resum de la ruta, que preparem per més endavant. De moment, explicarem les impressions de visitar aquest lloc mític.\nDesprés d’un vol de poc més de 6 hores (recordem que sortim des d’Anchorage, Alaska), aterrem a l’aeroport de Honolulu. I els contrastos són massa grans per poder-los assimilar de cop. En primer lloc, la temperatura. Tot i arribar a les 6 de la tarda i que ja comença a marxar el sol, fa molta calor. Uns 25 graus, però amb molta humitat, i nosaltres, que venim de passar fred per la nostra ruta d’Alaska, agraïm d’immediat poder vestir només samarreta de màniga curta. Això sí, devem ser els únics turistes amb anoracs sota el braç…\nHonolulu des de l’avió, amb el famós cràter Diamond Head al fons\nNomés aterrar, ja ens fa somriure el símbol que trobem als lavabos\nEl segon contrast és la gent. Milers de turistes i habitants de Honolulu omplen els carrers d’aquesta gran ciutat, i nosaltres, acostumats a veure molt poca gent durant els últims 20 dies, ens trobem de cop immersos entre una gran multitud.\nNormalment ens agrada agafar el transport públic per anar des de l’aeroport a la ciutat que volem visitar, però en aquest cas optem pel Shuttle (el servei de busos que porten a grups de turistes als diferents hotels). Estem molt cansats i no ens atrevim a perdre molt de temps buscant diferents combinacions. Sobre les 20h arribem al nostre hotel, el Waikiki Wave. Deixem maletes i trastos, però no ens atrevim ni a seure, per por que el cansament no ens deixi fer res. I sortim a fer una primera ullada al centre turístic de Honolulu: Waikiki. Gent i més gent, comerços, botigues, mercats, hotels, centres comercials… La llista és interminable. Turisme pur i dur. Ens atabalem una mica, segurament degut al cansament i al silenci i pau que trobem a faltar. Això ens fa batejar el centre de Honolulu com una mescla entre Benidorm i Las Vegas.\nL’avinguda Kalakaua és l’arteria principal de Honolulu\nLa platja de Waikiki, i el sol, conviden a estirar-se a la sorra\nPerò hem de canviar el xip, només faltaria! Voltem per la zona cèntrica. L’avinguda Kalakaua és la més popular, amb molt d’ambient, i sopem un plat de noodles en un restaurant asiàtic. I decidim no esperar més: necessitem veure el mar i les platges! Ens apropem a una de les més famoses del món, Waikiki Beach, a només dos carrers del nostre hotel. Ja és negra nit, però un munt de torxes enceses decoren el passeig marítim i donen un aire encara més romàntic a la platja. Molta gent descansa a la sorra o passeja vora el mar. Genial!\nCalma i relax, res millor per gaudir de la platja\nTot i la presència de moltes taules de surf, es veien pocs surfistes…\nHotels i més hotels…\nNo podem anar a dormir sense fer-nos una foto davant de l’escultura més coneguda del lloc: l’estàtua de Duke Kahanamoku “The Big Kahuna”, el considerat inventor i pare del surf modern.\nL’escultura és un dels punts més populars de la platja\nVoltem i gaudim de la primera nit hawaiana\nI ens aixequem al matí amb ganes de tornar a trepitjar Waikiki, amb un sol radiant. Caminem pels quilòmetres de sorra fina, aturant-nos a cada moment per observar als banyistes, algun esporàdic surfista, als que prenen el sol… a tothom! Ens agafem la ruta per Hawaii com un relax total, i no volem saber res de presses ni estrés. Un munt d’hotels disposen de piscina amb vistes directes al mar, i molta gent gaudeix del sol. Caminant per la vora de l’aigua, a vegades costa saber quan estàs dins un hotel o és platja pública. Molts restaurants també tenen les terrasses a prop del mar. A mig matí ja ens hem de canviar de samarreta, perquè suem de valent, però estem encantats de poder gaudir d’aquestes temperatures. Banyador, xancles, sorra, mar… que més es pot demanar!\nLa gent descansa als seus hotels\nI gaudeixen de la platja…\nAltres proven de buscar algun tresor perdut…\nUn sol de justícia…\nI sempre trobem algun que altre freaki…\nEl surf és una religió en aquestes platges\nRUTA PER HAWAII -Dia 2 –\n10 comentarios sobre “RUTA PER HAWAII -Dia 1 i 2 –”\n28 octubre 2012 a las 8:15\nVeig que ara vindran una sèrie d’entrades força rabioses… Friso per veure com porteu les camises hawaianes!\n28 octubre 2012 a las 17:05\nNo parlem d’enveja, que vosaltres no us podeu queixar, eh? Je,je.\nCamises no vam comprar ni una, però és veritat que tothom fa servir unes camises horteríssimes. Aquests americans tenen un gust per vestir terrible…\n28 octubre 2012 a las 12:28\nEl color de l’aigua és genial i tot i que hi hagi tradició surfera no sembla que hi hagi moltes onades, no? Recomaneu les platges hawaianes?\n28 octubre 2012 a las 17:08\nLa veritat és que no era època de surf, ja que com tu dius, no hi havia gaires onades. Per això era millor pels banyistes, que omplien les platges.\nLes platges hawaiianes no són les més paradisíaques del món (creiem que hi ha llocs més macos), però sí que són molt mítiques, i val la pena visitar-les.\nNosaltres de seguida vam abandonar l’illa principal i vam anar a llocs més perduts i amb menys turistes. Allà sí que vam poder gaudir de platges més salvatges i tranquil.les.\nGràcies pel teu comentari Anna.\n28 octubre 2012 a las 21:06\nHola te he nominado 😉 un saludo desde Gran Canaria http://tevatelleva.com/2012/10/28/nominaciones-liebster-award/\n29 octubre 2012 a las 11:14\nSeguimos de premios, esta vez http://tevatelleva.com/2012/10/29/premios-dardos/ Feliz comienzo de de semana\n29 octubre 2012 a las 20:58\nMuchísimas gracias Teva por tus nominaciones. Es un placer que hayas pensado en nosotros. Te respondemos más extensamente en tu blog.\n29 octubre 2012 a las 14:00\nQuin canvi més brutal! D’alaska aHawai, ni punt de comparació, oi? I en només 6 hores de vol? Ara, no sé quin m’agrada més, eh? De moment, el senyal amb camisa florejada m’ha fet riure una estona, però a la resta de fotos sembla un lloc força turístic… potser massa, pel meu gust… petons, parella!\n29 octubre 2012 a las 20:54\nMoltíssimes gràcies pel teu comentari (disculpa però no ens ha arribat el teu nom).\nTens raó, el canvi va ser brutal, dos llocs completament diferent. De fet, vam decidir visitar Hawaii perquè està “relativament” aprop d’Alaska, i segurament no l’hauriem visitat de no ser per aquest fet.\nVam començar per la illa i la ciutat més turística, però de seguida (com explicarem a les seguents entrades) vam decidir visitar altres illes menys turístiques i solitàries.\n20 noviembre 2012 a las 9:44\nBe .. ja era hora que em poses a llegir el vostre viatge (la segona part)…. I es que volia tenir una bona estona per llegir-ho amb tota la tranquilitat. El canvi entre Alaska i Hawaii deu de ser brutal i en principi traumatic… de la soletat mes absoluta al turisme massiu en poque hores de vol.\nDe nou unes fotografies magnifiques, que ens donen ganes de deixar-ho tot i marxar un altre cop de viatge.\nContinuo llegint els seguents capitols.\nResponder a Diari de la Bona Vida Cancelar respuesta


Comentaris sobre «El mercant» | Jordi Tiñena\n"Narrada amb un pols cinematogràfic, amb nombrosos canvis de ritme i de fortuna que atrapen el lector, El mercant és una novel•la inusual, molt ben escrita, arriscada per la seva aposta. I és també una obra que ofereix un final esplèndid quan més difícil ens sembla tancar la història que transcorre davant dels nostres ulls. Aventura i presa de consciència, Kafka i Jack London revisitats des de la narrativa més actual amb l'encert i l'agilitat d'un novel•lista que convé tenir en compte."\nXulio Ricardi Trigo. Serra d'Or.\nENRIC CASTELLÓ - 01/12/2005. BARCELONA. LA VANGUARDIA DIGITAL\nUna reflexió sobre la fina línia que separa el bé i el mal quan està en joc la supervivència.\nLa història és esgarrifosa i Tiñena la remata amb un final emocionant\nUna polèmica en l’àmbit internacional aquest mes ha estat la provocada per l’aparició d’informacions sobre suposades presons secretes que els Estats Units tindrien en diversos països, on s’arrestaria i s’interrogaria a presos aparentment vinculats a xarxes terroristes. En algunes d’aquestes notícies s’ha parlat de vaixells que circulen per aigües internacionals i que són utilitzats com a presons flotants. També ha sorgit la controvèrsia sobre hipotètics avions-presó que farien escala a Espanya, en els quals es transportarien presos. L’escriptor català Jordi Tiñena ha publicat una impactant novel·la basada en un vaixell-presó i inspirada en realitats com Guantánamo o Abu Ghraib.\nSean és un ciutadà nord-americà de classe alta que s’embarca en un mercant amb el propòsit d’arribar a València per a participar en la Copa Amèrica. Una confusió el porta a pujar a un buc erroni i aquí comença l’infern que transformarà la seva vida. Sean és retingut i, després d’uns dies de travessa, un segon buc s’apropa i traspassa al primer centenars de presoners. Sense haver-ho buscat, el protagonista es veu en la situació de ser un reclús més, i és sotmès a la tortura i a les pitjors vexacions.\nLa història és esgarrifosa i Tiñena la remata amb un final emocionant. El protagonista viurà una transformació, sotmès a una rutina infernal: dutxes fredes, privació del son, interrotagoris interminables, violència i tracte infrahumà, exposicions al fred austral. En poc de temps es mimetitza entre els reclusos i coneix a un grup d’ells amb els quals planejarà una fuga.\nPlaneja sobre el llibre la temàtica moral, una reflexió sobre la fina línia que separa el bé i el mal quan està en joc la supervivència. En un plantejament de regust nietzschià, es posa de relleu el relativisme entre bo i dolent. També es posa en qüestió la legitimitat del món occidental, encapçalat pels Estats Units, per a posar en marxa una creuada contra el terrorisme que no tingui en compte els drets humans. La tesi que potser més clarament s’extreu del text és que la violència només genera violència, que la sang sols fa sang.\nDes del punt de vista narratiu, el millor del llibre es troba en el seu plantejament inicial i en el desenllaç. El moment de la reclusió, el nus, frega el gènere de presons, amb instants brillants, però en el que no obstant no es resol del tot la transmissió emocional del protagonista. L’autor empra la fórmula de fer explícits els sentiments –ràbia, desconfiança i por–, però es troba a faltar una descripció d’accions i una dialogació que transmeti de forma més efectiva aquestes emocions. Aquesta part es fa més avorrida i en alguns moments es perceben passatges gratuïts. Potser el text hagués estat un excel·lent relat, una gran short story de cinquanta pàgines.\nL’opció narrativa descrita genera en el lector el desig que la trama avanci, que passi alguna cosa aviat. Finalment Tiñena satisfà l’ànsia lectora i ofereix un tancament força interessant, sempre en un estil literari clar i àgil. L’autor aconsegueix recrear un ambient asfixiant, delimitat per murs d’aigua infinits i tempestuosos. És un confinament exasperant en el qual el protagonista se situa en el centre de la història i en el qual es dóna poca informació al lector. Sean es converteix en un número, no hi ha prova fefaent que el vaixell sigui realment nord-americà, tampoc s’ofereix cap tipus de prova sobre la identitat real dels presos, tot plegat és angoixant.\nD’aquesta manera, la novel·la adquireix també un clar caràcter psicològic, potser no buscat. El patiment de Sean s’acaba traspassant al lector, que poc a poc anirà acumulant importants dosis d’indignació: com pot existir una realitat tan bàrbara com la descrita? Sean, un ciutadà normal, de qui es donen poques dades, es transforma en un obsés, en un ésser egoista, en algú perillós que estarà disposat al pitjor si això li serveix per a sobreviure.\nEn definitiva, una obra literària de gran actualitat, la lectura de la qual no deixarà indiferent al lector. Esperem veure-la aviat traduïda al castellà i, per què no, a l’anglès: molts europeus i nord-americans trobarien en ella un relat que incita a una reflexió sobre les bases que sustenten la nostra societat.\nXulio Ricardo Trigo, SERRA D'OR. Abril 2006.\nUna de les facetes més admirables d'un novel•lista pot ser la seva capacitat d'assolir riscs, tant formals com temàtics. És fàcil caure en la temptació d'escriure la mateixa història, de transitar pels camins coneguts. Però la qüestió seria si s'ha de tenir en compte la unitat de l'obra sencera d'un escriptor o, al contrari, hem d'atendre cada peça concreta i posar-nos en el lloc del lector.\nDes dels primers llibres que Jordi Tiñena ens proposa noves perspectives a cada lliurament de la seva extensa obra. Registres tan diversos ens obliguen a veure'l com un treballador incessant que necessita copsar l'abisme abans de cada temps d'escriptura. Només així, en la recerca de noves vies, sembla trobar l'impuls adequat per a enfrontar-se de nou al paper en blanc. El resultat d'aquesta recerca ens posa en contacte amb dèries molt diverses. La novel•a històrica, la urbana, una certa estima per la novel•la de l'Europa de l'Est. Però sovint sorprèn el lector amb obres que extremen el seu punt de vista. Com és el cas d'El mercant, una fantasia amb la mar com a emblema que investiga en la nostra capacitat d'acceptar l'inacceptable. Tiñena ens explica l'estranya aventura de Sean, un confiat americà que, per una errada lamentable, acaba presoner en una mena de Guantànamo flotant. En aquesta situació inesperada, el protagonista viurà tot tipus de transformacions, sempre amb la condició humana com a motiu principal de la història. Sean es convertirà en tots els altres éssers que portem a dins alhora que defensarà els escassos privilegis que li queden.\nNarrada amb un pols cinematogràfic, amb nombrosos canvis de ritme i de fortuna que atrapen el lector, El mercant és una novel•la inusual, molt ben escrita, arriscada per la seva aposta. I és també una obra que ofereix un final esplèndid quan més difícil ens sembla tancar la història que transcorre davant dels nostres ulls. Aventura i presa de consciència, Kafka i Jack London revisitats des de la narrativa més actual amb l'encert i l'agilitat d'un novel•lista que convé tenir en compte.\nOLGA XIRINACS. El Punt, 30 d’octubre de 2006\nEl mercant és un llibre original, sòlid, ben vertebrat, situat al nostre temps. És ficció i exposa fets reals que potser ens agradaria ignorar. No és paradoxa ni denúncia: és la constatació d’una realitat dura. En l’actualitat hi ha pocs llibres en la literatura catalana que tinguin la fermesa i mantinguin la intensitat narrativa creixent i ben articulada, com aquest, fins a un final completament assolit, sorprenent i brillant. El llibre de Jordi Tiñena conté tots aquests aspectes, i mereix comptar entre la millor narrativa catalana d’ara mateix, però de la que perdurarà.\nJordi Tiñena (Barcelona, 1955), viu a Tarragona i forma part activa del Col·lectiu Escriptors del Camp. Dedicat a la docència amb una gran convicció, el seu treball d’escriptor també inclou eficaces versions dels clàssics. S’ha definit alguna vegada Jordi Tiñena com autor de novel·les d’aventures. Jo no l’encasellaria aquí. Aventura l’emprèn tot aquell que escriu, perquè es construeix un univers sencer on programa el seu viatge o circuit literari. Cada llibre, vist així, és una aventura. D’un llibre, com de qualsevol obra d’art, sols cal considerar si és o no ben fet. Tant si els personatges corren món i perills, com si reflexionen tancats en una cel·la.\nEl mercant participa d’aquests dos elements que acabo d’exposar, però en un sentit que el futur lector no es pensa. A hores d’ara vull creure que una quantitat considerable de gent ha llegit aquest llibre de Jordi Tiñena. El protagonista, mantingut volgudament en l’anònim, certament corre aventures perilloses, i té llargs moments de reflexió en una mena de cel·la especial. Aquesta peripècia és continguda dins de l’oceà, i ocorre en distintes latituds. El mercant de Tiñena, com el vaixell fantasma que comandava l’entranyable i sentenciat Holandès Errant, és sinistre, però amb el refinament psicològic que la tècnica actual i secreta posa al servei d’aquells que intenten anul·lar la personalitat dels homes. “Que Déu empari els navegants”, diu la compassiva filadora una nit de tempesta, en l’obra de Wagner. Així sigui, i ja sabreu per què.\nJordi Tiñena, home ben informat, domina el vocabulari marítim amb perícia admirable. Exposa les diverses situacions amb una veracitat que es comunica al lector.Aquesta és la condició essencial a qualsevol obra d’art: la comunicació. La comunicació produeix l’empatia, abans que es produeixi la simpatia, que pot ser-hi o no, depèn ja de la sensibilitat del lector. Jordi Tiñena aconsegueix a la perfecció comunicar l’angoixosa situació que es deriva a mesura que avança la navegació fantasma. Hi ha mestratge en l’evolució de les situacions personals. H i ha reflexió acurada ja des de l’inici del llibre. Immensos interrogants floten a manera d’ombres i sorolls sobre el suposat mercant. És la vida el que està en joc. En alguns passatges, per la concisió i exactitud, m’ha fet pensar en un dels meus escriptors de capçalera: el Thomas Mann de La mort a Venècia. Cap similitud en el tema, però sí en el ferri domini literari.\nCom he assenyalat abans, aquest llibre perdurarà. L’evolució que malauradament prenen les editorials respecte del rendiment d’un llibre, afecta la bona literatura en promoure les mitjanies per complaure lectors majoritaris de, segons últimes declaracions, nivell 7 anys. El bon sentit i criteri –almenys el que haurien de tenir les institucions, i que no tenen segons quines editorials-, demanen una fermesa en la selecció de les obres de qualitat. El mercant, de Jordi Tiñena, n’és una.\nXavier Gual. AVUI,Suplement de cultura. 14 de desembbre de 2005.\nTortures mar endins\nEls atemptats de l'11 de Setembre a Nova York van escampar la por i l'aclaparadora sensació que "la nostra vida no val gaire, i la dels altres, res". Aquest és el punt de partida de la darrera novel·la de Jordi Tiñena (Barcelona, 1955), El mercant, la por del segle XXI: el terrorisme. L'acció parteix d'un error del protagonista -Sean Pack- quan entra en un vaixell equivocat a Long Beach. En aquest mercant es trobarà reclòs en una cambra, aïllat, fins que descobrirà que s'ha convertit en un dels molts presoners, tots estrangers, que transporten a les bodegues. Atrapat mar endins, sense rumb, criminalitzat pel seu error, la por i l'aïllament el transformaran en una bèstia que haurà de sobreviure a la barbàrie. El protagonista patirà tortures i vexacions dels vigilants, els homes de negre, americans com ell, que, de fet, no deixen d'estar tan atrapats com els mateixos presoners. Pack serà conscient que és el seu país el que està cometent aquesta atrocitat. Atrocitat que la societat no ha de conèixer mai. "Jo era un ciutadà nord-americà, d'un país fort i ric, un ciutadà amb drets, protegit per lleis". Pack, finalment, amb l'ajuda del presoner 127 aconseguirà organitzar un motí i preparar l'alliberament. "Era més que probable que entre ells hi hagués criminals i terroristes... que celebraven els atemptats contra el meu país i brindaven per la mort dels meus compatriotes".\nTiñena crea a la perfecció un entorn ofegador i tortuós, marcat per la claustrofòbia que provoca el mercant dels horrors. L'argument és aparentment senzill però s'entreveuen moltes més coses de les que es diuen. Tiñena ens parla dels fantasmes que sempre hem sospitat que existeixen, dels que no se'n pot parlar, dels grans secrets d'Estat. "De sobte van venir-me al cap amb horror les imatges de l'escàndol de les tortures als presos iraquians a la presó d'Abu Graib i la recent sentència del Tribunal Suprem sobre els drets dels presos de Guantánamo".\nEl mercant no deixa de ser un monstre de ferro nascut de la por dels nostres països, i qui diu països diu governants. Un tema internacional escrit en català. Una lectura breu més que recomanable en els temps que corren.


Home » Hidroterapia Privada\nUn circuit que combina la calor i l'aigua amb la sauna seca, la font de gel i el bany de vapor i finalitza amb una dutxa de sensacions a base d'olis essencials.\nUn circuit que combina la calor i l'aigua amb la sauna seca, la font de gel i el bany de vapor i finalitza amb una dutxa de sensacions a base d'olis essencials. Recomanem el circuit abans d'iniciar qualsevol tractament. Els seus efectes terapèutics són immediats i es reflecteixen en una millor circulació, relaxació muscular i la reducció dels nocius efectes de l'estrès.\nEls nostres professionals li aconsellaran sobre el temps idoni de cada tractament segons les seves necessitats.\nPreu per sessió 30' i persona. Imprescindible reserva.


Home Qui som? Material Fotos Videos Calendari Cursos Noticies Links Contacte\nEl dissabte 13 i diumenge 12 de Juny, els palistes del Club Kayak Sort ha participant a la 3a Copa de Espànya d’Estil Lliure, a Salt (Girona). Aquesta competició ha estat organitzada pel Club Priragüisme Sal-Ter. Prova que tanca la selecció de l’equip nacional que participarà al campionat del Món a Otawa (Canada) del 30 d’Agost al 7 de setembre.\nEls palistes del club han aconseguit remar a un nivell molt alt, logrant les primeres posicions en casi totes les categories on han participat.\nResultats Club Kayak Sort:\n1r Unai Silva , K1 Alevi\n1ª Silvia Gallego , K1 Infantil\n1r Adria Ovando , K1 Cadet\n1º Kira Carreto, K1 Cadet\n3r Jan Larrue , K1 Junior\n1r Alfons Andreu , K1 Vetera\n3a Judith Soler, K1 Senior\n6e Dani Gallego, k1 Senior\n5e Iker Carreto, K1 Senior\n3r Ians Salvat, K1 Senior\n2d Oriol Colomé, K1 Senior\nDespres d’aquesta 3a Copa d’Espanya, Kira Carreto i Adria Ovando, en la categoria K1 Junior han aconseguit guanyar la plaça per formar part de l’equip nacional que participarà al campionat del Mon. En la categoria K1 senior la primera posició es per a Joaquim Fontane i la segona per Oriol Colomé. L’Oriol no podra assistir aquesta competició per tant la plaça es cedira a un altre piragüista del Club Kayak Sort, Iker Carreto . El Següent palista que té opcions de participar en aquesta competició es Ian Salvat.\nPerque aquets 4 palistes del Club Kayak Sort puguin assistir al CAMPIONAT DEL MON, es necessari aconseguir medis económics, ja que la federació únicament subvenciona una part dels costos dels palistes.\n3ª COPA D’ESPANYA D’ESTIL LLIURE\nFotografies: Ian Salvat Cuevas\nNou “juguet” a KAYAK SORT\nRockstar 2016 S / M / L\n-Ràpid en el gir i lliscament\n-Fàcilita les figures aeries\n-Cómode i fàcil d’ajustar\n-Tres talles S 35-55kg M 50-80kg L 80-110kg\n-Pensat per a palistes de tots els nivells\n-Per Rulo *** Molt bo\n-Per ola **** Excelent\nAquest cap de setmana 18 i 19 d’Agost ha començat la 52a edició del Ral-ly Internacional de la Noguera Pallaresa , amb el Campionat d’Espanya d’Estil Lliure. Organitzat per l’Ajuntament de Sort i AEP.\nEl dissabte es van fer les preliminars de les totes les categories i el diumenge les finals amb els 5 millors palistes de cada categoria. Els Piragüistes del club Kayak Sort van copar la majoria de les categories on tenien participació.\nIker Carreto va ser el millor en la categoria k1 senior, seguit de Ian Salvat i Oriol Colomé en una final molt ajustada, Iker i Ian seran 2 dels integrant de l’equip Nacional que participara al campionat del mon a Canada, el proper més d’Agost (30 Agost - 6 de setembre).\nKira Carreto tot i ser cadet va ser la millor noia en les finals, per debant de les seniors, ella també participara al campionat del Mon, amb l’objectiu d’agafar més experiencia i aconseguir una posició digna.\nAdria Ovando Vila, primer classificat en la categoria cadet, amb manegues molt properes a les dels seniors. En el campionat del Mon a canada, participarà en la categoria junior (menors de 18 anys).\nLa resta de palistes de Kayak Sort també varen fer un bon paper, Aran Balaguero va ser el primer en la categoria Junior i Jan Larrue 4t. Alfons andreu en veterans , 3r classificat i Alfonso Sanz 6e en seniors masculí.\nEn la competició de Joves Promeses, la millor palista del cap de setmana, va ser Silvia Gallego, Unai Silva va ser segon en una final molt ajustada amb un altre palista de Sort, Jonc Hurtado (AEP) que va ser el guanyador d’aquesta categoria.\nGracies als organitzadors per l’esforç!!!!\nFotos: Ian Salvat, Olga Cuevas, Albert Aixas\n52 Ral-li Internacional de la Noguera Pallaresa (18 al 26 juliol)\nDel 18 al 26 de Juliol Sort ha estat, la sede de molts piragüistes nacionals, clubs de tota Espanya es desplacen aquests dies a Sort per gaudir d’una setmana plena d’activitats. Els palistes del Club kayak Sort han participat en totes les activitats i competicions aconseguint una presència molt notable en aquesta festa del piragüisme.\n-El dissabte 18 i diumenge 19, es va celebrar la copa d’Espanya d’estil Lliure, el club Kayak Sort va ser el que va aconseguir més victòries, cosa que va fer possible que per primera vegada, fos el guanyador en la classificació de clubs. Gràcies a l’esforç de : Ian Salvat, Iker Carreto, kira Carreto, Dani Gallego, Adria Ovando, Silvia Gallego, Unai Silva, Alfons Andreu, Oriol Colome, Alfonso Sanz, Judith Soler, Joan Marc Parra, Carla Soler, Albert Aixas, Ester Mor,...!!!! a tots vosaltres i a les families, moltes gràcies per la vostra implicació amb el club.\n-Dilluns 20, va ser un dia per gaudir del riu, al matí, es va fer el descens popular de Llavorsi a Sort, amb un previ esmorzar al Càmping Riveries de Llavorsi, el descens es va finalitzar amb un dinar al càmping de Sort. Per la tarde va ser el torn dels més petits, el descens infantil va ser tot un èxit, més de 60 nens van participar en aquesta activitat.\n-Dimarts 21, Copa catalana joves promeses d’eslàlom, en aquesta competició es varen desplaçar diferents clubs de Catalunya (CADI, Mig Segre, AEP, Baix cinca...) Silvia Gallego (Kayak Sort) en la categoria Infantil va ser segona, Unai Silva en la categoria Benjami va ser tercer. També felicitar a Marc Silva, Ramon Azamar i Gerard Rabaneda que van participar per primera vegada en una competició.\n-Dimecres 22, competició per patrulles, consisteix en fer un circuit amb equips de 3 palistes. Es varen fer 2 mànegues, el club kayak sort va inscriure 3 equips: 1 Adria Ovando, Jan Larrue, Ian Salvat // 2 Arnau Dolcet, Ian Salon , Alexei Sabater // 3 Kira carreto, Silvia Gallego, Unai Silva\n-Dijous 23, Open de Rafting nocturn, més de 50 embarcacions amb equips de 4 persones van participar en aquesta competició. De kayak Sort es van apuntar 6 equips:\n1 Alfons Andreu, Albert Aixas, Iker Carreto, Dani Gallego (tercers classificats nois)\n2 Ian Salvat, Adria Ovando, Jan Larrue, Aran Balaguero (quarts Classificats nois)\n3 Kira Carreto, Silvia Gallego, Elena Satrada, Iara Carreto (quartes classificades noies)\n4 Unai Silva, Gerard Rabaneda, Arnau Dolcet, Ian Salon\n5 Adam Pujol, Genis Farre, Alex Jaeske, Oriol Colomé\n6 “Titin” Jaeske, Albert Vidal, Francesc, “Xavali”.\nVa ser una nit espectacular, amb bon temps. Una fideua per xuparse els dits i una festeta a la fresca que va finalitzar a la matinada.\n-Divendres 24, Competició d’esquimotatge, les preliminars es van fer a l’Escola de Piragüisme de Sort, els palistes tenien que fer el major numero d’esquimotatges en 10 segons. El més ràpid va ser Iker carreto, seguid de Aran balaguero, Dani Gallego i Ian Salvat. A la nit al parc de Riuet es van fer les finals on tots els finalistes tenien que fer 3 esquimos amb el mínim de temps i després amb 10 segons fer el màxim de voltes. Els més ràpids van ser els piragüistes del Club Kayak Sort , Iker Carreto va ser en guanyador en homes i en dones Silvia Gallego va ser tercera i Kira Carreto segona. Amb la categoria cadets homes Adria Ovando va arrasar en la categoria cadet i Unai Silva en la categoria infantil va ser el guanyador.\n-Dissabte 25, Copa d’Espanya de Joves Promeses, en aquesta competició van assistir clubs de tota Espanya, amb més de 80 participants. Silvia Gallego va ser la guanyadora en la categoria infantil dones, Kira Carreto i Adria Ovando van fer d’obridors, de la seva categoria van ser primera i segon.\nEsperem repetir el pròxim any, amb més participants si pot ser!!!!\nGràcies als organitzadors i col.laboradors per la feina feta, hem disfrutat molt!!!\nGràcies per les fotografies ; Albert Aixas i Olga Cuevas\nNatural Games 2015, sickline 2015, concentració rfep, copes españa 2016, river guru, campionat d’europa 2016,\nDel 21 al 29 de Mayo, 3 palistas del Club Kayak Sort participaron en el Campeonato de Europa de Estilo libre, que se celebró en Plattling (Alemania).\nSilvia Gallego Muñoz, Adria Ovando Vila y Aran Balaguero del CLUB KAYAK SORT, participaron en el campeonato de Europa. Después de estar entrenando 4 días, el jueves empezaron las preliminares, el equipo realizó una buena competición .Pasaron todos los cortes en las eliminatorias, hasta llegar en la final, en las que estaban los 5 mejores palistas de cada categoría.\nLas finales se disputaron el sábado 28:\n-Silvia quedo 5ª en la categoría junior femenino\n-Adria fue el 4º en la categoría junior masculino\n-Aran consiguió la 3ª posición en k1 junior masculino\nEl equipo nacional fue representado por 2 palistas mas en las finales, Adria Bosch 5º en c1 i Quim fontane 1º en k1 senior\nFelicidades a todos los palistas del equipo nacional y a todo el STAFF!!!\nFotógrafos: Nuria fontane i Oriol colomé\nCAMPEONATO DE EUROPA DE ESTILO LIBRE\nAv. Verge de Montserrat nº4 Bx, Sort - Catalunya / info@kayaksort.net / ( + 34 ) 973 629 192


El Mataró Parc Boet buscarà davant el Sant Cugat la quarta victòria consecutiva | Mataró Ràdio\nDij, 20/10/2016 - 14:21\nEl Mataró Parc Boet camina amb pas ferm per convertir-se en un dels rivals a batre en la copa Catalunya de bàsquet. L’equip que entrena Alberto Peña, és per ara, després de tres jornades disputades, líder de la lliga i acredita el millor atac. Els mataronins, van començar la temporada amb molts canvis, 7 baixes i 6 altes, i amb un equip, per tant, per construir. La pretemproada però sembla que ha estat suficient per l’equip, que va començar la primera jornada ja, mostrant-se molt sòlid i que suma ara, tres victòries de tres possibles. Alberto Peña reconeix que no s’esperava aquest inici, tot i que afirma que l’equip té molt de potencial i que els jugadors, tant els nous com els que ja hi eren, estan responent molt bé.\nAquest cap de setmana els mataronins buscaran donar continuïtat als bons resultats. Jugaran a casa, al Pavelló Eusebi Millan, davant el Sant Cugat, en un partit, que explica el tècnic serà molt complicat. Per guanyar caldrà ser molt seriosos en defensa, explica el tècnic, i minimitzar les errades en certes situacions i moments del joc.\nAquest partit entre Mataró Parc Boet i Sant Cugat es jugarà diumenge, a partir de 2/4 de 8 del vespre, al Pavelló Eusebi Millan. Encara en bàsquet i pel que fa a la Lliga EBA, aquesta mateixa setmana explicàvem que el Feimat Mataró perdia la imbatibilitat. Ho va fer amb una derrota davant el Calvià, després de tenir el partit controlat fins a finals del tercer quart. Aquest cap de setmana els mataronins buscaran recuperar la bona dinàmica a la pista del Cornellà. Aquest partit es jugarà dissabte a 2/4 de 7 de la tarda.\nCopa Catalunya de bàsquet, lliga EBA, Mataró Parc Boet, Feimat Mataró


Visita i reunió de la presidenta del Consell amb el batle de Banyalbufar - Consell de Mallorca\nVés enrere Visita i reunió de la presidenta del Consell amb el batle de Banyalbufar\nVisita i reunió de la presidenta del Consell amb el batle de Banyalbufar\nCatalina Cladera i Mateu Ferrà han visitat l'edifici que l'ajuntament ha adquirit amb finançament del Consell i que es convertirà en centre multifuncional\nLa presidenta del Consell de Mallorca, Catalina Cladera, s'ha desplaçat avui a Banyalbufar, a on ha mantingut una reunió amb el batle, Mateu Ferrà. Es tracta d'una visita emmarcada en la ronda de contactes periòdics de la presidenta de la institució insular per fer seguiment dels projectes municipals finançats pel Consell, així com detectar les principals necessitats que expressen els batles i batlesses i equips de govern local.\n"L'impacte que tenen les inversions del Consell en els municipis més petits com és el cas de Banyalbufar és molt destacable ja que els permet no només reactivar l'economia local sinó millorar la vida dels seus residents i visitants" ha expressat la presidenta Cladera durant la visita.\nUn exemple són la compra d'un edifici per part de l'ajuntament que es convertirà en centre polivalent i que allotjarà la biblioteca municipal o les obres per fer accessible i eliminar barreres arquitectòniques tant a l'edifici adquirit com a l'aparcament públic, dues inversions públiques finançades per Consell dins el Pla d'Inversió de Competències Municipals, que a Banyalbufar s'ha traduït en una aportació de fins a 495.000 € per als anys 2020 i 2021.\n"A més d'aquest pla i d'altres convocatòries ordinàries del Consell, tenim altres possibilitats d'invertir al municipi a través de fons europeus, des de l'Oficina de Fons Europeus del Consell i que està a disposició dels ajuntaments, i també mitjançant el Consorci de borsa de places turístiques que gestionarà el Consell", ha expressat Cladera, després de la reunió amb el batle. Mateu Ferrà s'ha mostrat satisfet amb la trobada perquè ha servit per avançar en alguns projectes relacionats amb el foment del turisme sostenible, "un turisme alternatiu com és el senderisme que aquí a Banyalbufar ens ajuden a mantenir l'economia local", ha dit. A la reunió també ha assistit Leonor Bosch, tinent de batle i regidora de Benestar Social i Igualtat, Joventut, Cultura, Patrimoni, Turisme, Festes i Informació a la ciutadania.


ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” | ACN | Barcelona | Política | El Punt Avui\nERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” + ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” E-mail\nBarcelona - 29 novembre 2021 13.30 h\nERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” ERC seguirà negociant els pressupostos amb els comuns per “ajustar serrells” E-mail\nERC continuarà negociant els pressupostos del Govern amb els comuns per “ajustar serrells”. Així ho ha explicat la portaveu del partit, Marta Vilalta, durant la roda de premsa d’aquest dilluns a la seu dels republicans. Esquerra, doncs, mantindrà converses amb En Comú Podem després que l’acord del president del Govern, Pere Aragonès, amb el grup de Jéssica Albiach permetés tramitar els comptes, dilluns passat. A més, ERC vol sumar la CUP a la votació del ple previst pel 23 de desembre: “Òbviament que ens agradaria moltíssim, benvinguts, per nosaltres no serà”, ha insistit sobre els anticapitalistes. La portaveu també ha admès “debat” al partit sobre el suport als comptes de Barcelona, però ha garantit “unanimitat” en la decisió.


Apartament VIP Mrągowo Mragowo Polònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMragowo, Mragowo, Polònia - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartament Vip Mrągowo és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Mragowo. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Apartament Vip Mrągowo asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, servei de llançadora.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, balcó/terrassa, llits extrallargs (> 2 metres), videojocs a l'habitació, aparell de televisió a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Apartament Vip Mrągowo.


Benassal acull la XVIII edició de la Mostra de la Trufa Negra de l'Alt Maestrat el 26 i 27 de febrer ⋆ Terra Golosa\nLa tòfona serà la protagonista gastronòmica a l’Alt Maestrat durant els mesos de febrer i març, fet que el converteix en un dels destins ineludibles per als amants d’aquest fong, conegut com l’or negre de la gastronomia, durant aquest periode. Les activitats comencen amb la X edició de les Jornades Gastronòmiques de la Trufa Negra de l’Alt Maestrat que s’inicien aquest cap de setmana i s’allargaran fins el dia 13 de març.\nNou restaurants dels municipis de Benassal, Catí, i Culla oferiran menús amb la tòfona com a un dels ingredients. Els establiments que participen són Restaurant el Prigó i Casa de banys l’Avellà, de Catí, Bar Restaurant la Cooperativa, l’Hotel Restaurant la Castellana, Hotel Restaurant Novella, i Nostre Bar, de Benassal, i Restaurant la Solaneta, Restaurant la Carrasca i Hotel Rural Mas el Cuquello de Culla. Podeu trobar el diferents menús en aquest enllaç\nD’altra banda, el cap de setmana del 26 i 27 de febrer Benassal acollirà la XVIII edició de la Mostra de la Trufa Negra de l’Alt Maestrat, una cita molt esperada pels amants de la tòfona i que reuneix a experts, empresaris i hostalers, en la qual els visitants podran conéixer de prop aquest exclusiu ingredient i on es desenvoluparan nombroses activitats preparades amb motiu de la fira.\nUna de les activitats prèvies al cap de setmana és la jornada gastronòmica dirigida per Àngela Milián i Diego Alcón, de restaurant Vinatea de Morella, que tindrà lloc des de les 9.30 fins a les 14 hores al Forn de Dalt. Les jornades continuaran els dies 26 i 27 de febrer i se dividiran en dos blocs. El primer es refereix a una ‘Jornada tècnica sobre truficultura’, en la qual es portaran a terme diferents ponències i demostracions realitzades per professionals que donaran a conèixer aquest producte als assistents.\nEl segon és la Fira Monogràfica de la Trufa Negra de l’Alt Maestrat on destaquen el concurs de gossos tofoners o les diferents degustacions comentades i demostracions amb la tuber melanosporum com a protagonista com la que dirigirà David Buch, director de l’Escola de Tast de Castelló, amb formatges trufats i vins espumosos de Castelló o la que maridarà tres tapes elaborades per Bolíssim amb els vins de Clos d’Esgarracordes. El diumenge tindrà lloc un tast popular de tapes a càrrec del Mesón La Piqueta i de Cervesa Moncàtil, que té la particularitat d’estar elaborada amb Aigua de Benassal. La cita conclourà amb l’entrega del premi “Trufa de Honor de l’Alt Maestrat 2022” a Miguel Barrera Barrachina, de Ca’l Paradís. Pots consultar la programació ací.\nNo Replies to "Benassal acull la XVIII edició de la Mostra de la Trufa Negra de l'Alt Maestrat el 26 i 27 de febrer"


Trastorn mental que es manifesta per una exposició constant d'idees, de projectes, mancats, però de sentit comú. És proper a la mania i la pseudologia. [...]\nDisseny dels serveis educatius externs als centres educatius de manera que les necessitats educatives especials de tots els alumnes es puguin atendre en el seu entorn geogràfic proper. [...]\nXaperona amb un pes molecular proper als 60 kDa que presenta una estructura en forma de dos anells superposats i que intervé especialment en el plegament d'altres proteïnes. [...]\n127. empelt paracrònic\n129. lent d'ull de peix\n130. nervi digital palmar propi\nPàgines 13 / 30


Fàbrega atribueix “l’error” del cas de les tombes als funcionaris i no al seu equip polític - La Valira\nFàbrega atribueix “l’error” del cas de les tombes als funcionaris i no al seu equip polític\nPublicat per La Valira | nov. 6, 2019 | Actualitat | 0 2617\nL’alcalde de la Seu, Jordi Fàbrega (JuntsxCat) s’ha limitat a qualificar d'”un error” el cas de l’enganxada de cartells en més d’una desena de làpides de nínxols i tombes del cementiri municipal de la localitat, llençant ‘pilotes fora’ i atribuint els fets a “l’oficina de recaptació”, sense una autorització o revisió final de la regidoria corresponent.\nEn aquesta mateixa línia, el batlle va esquivar les responsabilitats de les autoritats polítiques municipals assegurant que la nova llei vigent sobre protecció de dades va entrar en vigor el 6 de desembre de 2018. Segons va explicar, hi van conèixer de la seva existència l’endemà que es van fer públics els fets. Per tant, fins 5 mesos després de prendre possessió, el nou govern de la Seu no en tenia coneixement que hi ha una llei que protegeix les dades personals de la ciutadania.\nD’aquesta manera el batlle vol tancar el neguit d’una gran part dels ciutadans que a través de les xarxes socials i de LA VALIRA han expressat les seves queixes envers l’acció del govern format per neoconvergents i republicans i, d’alguna manera, tanca qualsevol depuració en l’àmbit polític.\nFàbrega partidari de compartir la informació només amb l’oposició\nFàbrega també ha criticat la manera de fer del primer partit de l’oposició (guanyador de les passades eleccions municipals) per difondre una nota de premsa en la qual Compromís X La Seu es fa ressò dels fets. L’alcalde és més partidari de “compartir-ne informació” amb la plataforma socialista i que la ciutadania no conegui el que passa a la seva ciutat, ja que és “una manera d’actuar i de fer les coses que no compartim”.\nEn aquest punt cal recordar a Jordi Fàbrega que en tota societat democràtica la ciutadania té el dret a la informació, benefici o perjudiqui l’acció d’un govern, sigui del color que sigui. Només faltaria.\nPreviousSánchez defensa que la Fiscalia depèn del govern central per portar Puigdemont davant el jutge\nNextEl copríncep Vives afirma que “Andorra ha de saber repartir la prosperitat”\nEl PS presenta una querella per les greus irregularitats en la gestió del SAAS\nRegidors de Batalla en l’acte de precampanya de Fàbrega, organitzat per Òmnium\nGea hauria beneficiat la seva dona a través del programa esport-escola