La Tesis de Ricard Navarro Àvila\nSanta Maria del Mar i el seu vincle amb el barri de la Ribera\nDra. Blanca Garí de Aguilera\nRicard Navarro Àvila\nBarcelona, 14 de Juny de 2015\nSanta Maria del Mar, símbol de la ciutat de Barcelona, emblema del barri de la Ribera i orgull de tots els barcelonins; puresa, bellesa, senzillesa, harmonia... Costa molt adjectivar una construcció com és aquest temple gòtic i és que la seva estructura és, sense miraments, la seva pròpia arquitectura; els seus arcs, les voltes i vidrieres, les seves columnes, els contraforts i murs. Tot això és Santa Maria del Mar, equilibri, perfecció arquitectònica, silenci i pau.\nEls estrets carrers que envolten la basílica, amb la gent, el xivarri, el moviment... fan que Santa Maria del Mar sigui l’epicentre del barri, el cor per on la sang circula en direcció a la resta del cos, Barcelona.\nLa primera vegada que vaig entrar a Santa Maria, recordo que vaig quedar-me sense alè, sense paraules; va ser una sensació molt gratificant, ja que el contrast d’estar fora de la basílica a l’entrar és molt potent. El seu interior és senzillament increïble.\nA partir d’aquest moment el meu interès per la basílica anà en augment i quan, fa ja uns mesos, vaig començar a pensar en un tema pel Treball de Fi de Grau ho vaig tenir molt clar; Santa Maria del Mar havia de ser el centre d’aquest treball.\nSé, i ho he tingut força en compte, que potser no és un tema altament complicat, tot i que m’he trobat amb diverses hipòtesis i controvèrsies al voltant de la construcció del temple i, a més, hi ha força documentació perduda o cremada (en el període de la Guerra Civil), cosa que em feia dubtar sobre les meves possibilitats de realitzar correctament el treball. Però, malgrat això, vaig decidir crear una estructura de treball que, alhora de ser força simple, resulta ser coherent i exemplificadora per a la totalitat d’aquest.\nHe decidit realitzar una estructura que tractés els temes principals que rodegen Santa Maria del Mar: El barri de la Ribera, el motor perquè es produís una obra de tan excel·lent traça, on he volgut donar força importància, no tan sols a la urbanització, sinó a la gent, la població en si, que són els grans protagonistes de la construcció de Santa Maria del Mar; arrelat a la població, creia convenient incorporar un apartat, el del “Plat dels pobres vergonyants”, ja que, d’alguna forma i deixant de banda la faceta religiosa de l’edifici, volia representar aquesta unió de l’església amb la població de la època i, especialment, la relació directa del temple amb els habitants del barri; les seves fases de construcció on, a més de seguir una línia cronològica, exposo els fets més destacats vinculats amb la basílica; l’arquitectura era un tema indispensable, també, així que vaig pensar en explicar els orígens de l’arquitectura gòtica catalana, la qual es relaciona directament amb el nostre edifici.\nBreu apropament a la basílica de Santa Maria del Mar\nUbicada en el barri de la Ribera, com a nucli central d’aquest, Santa Maria del Mar està rodejada per diversos carrers, com són els de l’Espaseria, el de Sombrerers, el Passeig del Born, el de les Caputxes o el dels Abaixadors.\nLa basílica va ser construïda entre l’any 1329 i el 1383 i dirigiren l’obra l’arquitecte Berenguer de Montagut i el seu ajudant Ramon Despuig; l’edifici és d’estil gòtic, tot i que, historiogràficament, es tendeix a pensar que, més que gòtic, l’estil de Santa Maria és el gòtic català, o meridional. Val a dir que el temple és catalogat com un dels màxims, si no el màxim, exponents d’aquesta arquitectura gòtica catalana.\nL’obra va ser realitzada per la voluntat de la burgesia, dels membres de l’església, dels mercaders... i en si per tot el propi barri; volien i necessitaven construir una edificació religiosa que estigués a l’alçada de les circumstàncies, i és que el barri estava creixent –era el punt més important del comerç de la ciutat-, però, a més, el fet de que s’estava construint la Catedral va incrementar més aquestes ganes de que s’iniciessin les obres d’aquest nou temple gòtic, en substitució de l’anterior temple romànic –si més no, la demografia, en augment, també afectà a prendre aquesta decisió-.\nLa ciutat de Barcelona, al voltant del segle X, estava rodejada pels murs romans i limitada per dos torrents, o rieres; una que baixava per l’actual Torrent de l’Olla (aquesta riera era anomenada Riera de Sant Joan). L’altra era la que baixava per l’actual Rambla.\nTanmateix, aquestes limitacions de fronteres no van fer altra cosa que afavorir la proliferació de nuclis urbans exteriors, coneguts com a vilanoves, entre els segles X i XI, i on en la franja marítima prenen una clara importància.\nEl mar s’endinsava més cap a la ciutat que actualment, fet pel qual el nucli urbà que s’estava desenvolupant estava altament vinculat a l’activitat que aquest els hi oferia; eren pescadors, mariners, descarregadors de naus... que vivien en barraques. Aquest nucli urbà s’anomenava vilanova de la mar, o burg de la mar.\nAquest barri de pescadors connectava amb la ciutat de Barcelona, amb el Portal Major (proper al Mercadal, o plaça principal de comerç, situada on es localitza el Mercat del Born), per l’actual carrer del Marqués de l’Argentera (anteriorment era conegut com el carrer de la Mar).\nProper a aquest barri de pescadors es trobava un altre nucli que havia sorgit al voltant dels murs de la ciutat, era el de Sant Cucufate (es localitzava un temple dedicat a aquest sant, tot i que al 1936 va ser destruït); els dos barris estaven força vinculats, inclús connectaven a la ciutat pel mateix carrer, ja esmentat. Però, s’ha de constatar que l’element d’unió clau va ser el carrer Montcada.\nL’any 1153, Guillem Ramon de Montcada –juntament amb la seva dona- obtingué, del comte sobirà, els drets sobre uns terrenys, arenals, que rodejaven Santa Maria. Decidí parcel·lar i vendre aquestes terres i mica en mica va anar formant-se i creant-se el carrer Montcada. La via estava formada per famílies de nobles militars i territorials que, fins aleshores, no havien abandonat el nucli fortificat. I és que la segona muralla (segle XIII), la qual servia com a element de protecció dels nuclis urbans que cresqueren just al costat de Santa Maria del Pi i Santa Maria del Mar, on el seu conjunt venia a construir la Barcelona d’aleshores.\nA causa de les característiques socials del seu fundador, el carrer Montcada va veure’s envoltat d’un veïnat de categoria. Durant aquest segle van construir-se importants cases o albergs, ocupades primerament per famílies de la noblesa militar, però amb predomini, posteriorment els rics mercaders, que a vegades foren, a la vegada, ennoblits.\nTal va ser la qualitat de les edificacions del carrer, que ja al segle XV-XVI, el Consell de Cent els va utilitzar per a donar hospedatge a personatges il·lustres que visitaven la ciutat.\nEl poblament, no tan sols del carrer Montcada, sinó de tot aquest territori, va contribuir a que es forgés, mica en mica, el conegut barri de la Ribera.\nAmb la noblesa, la indústria, la mercaderia, les arts... el barri s’anava consolidant, envoltant-se per diversos sectors socials.\nLes industries principals necessitaven aigua, aprofitada pel Rec Comtal, a més de fusta, per a la construcció de vaixells (el carrer de la Fusteria així ho recalca).\nL’any 1209, la propietat de la platja més pròxima passà a mans de Guillem Durfort (anteriorment pertanyia a la Canònica i a la Catedral). A partir d’aquest moment la planificació arquitectònica entre l’actual carrer del Marqués de l’Argentera i el mar s’iniciaven.\nEl barri de la Ribera, ja al segle XIII, estava dotat d’una important demografia, a més de ser ric, no només econòmicament, també socialment. Per això, el mateix poble decidí la construcció del temple gòtic de Santa Maria del Mar; es buscava una rivalitat amb la mateixa Catedral.\nEls segle XIV va ser una època de renovació urbanística i arquitectònica –tot que hagueren diverses etapes de crisis-. “Barcelona estava dividida en quatre quarters: de la Mar, de Framenors, del Pi i de la Salada o de Sant Pere”. S’hi van produir diversos canvis socials, polítics i econòmics, que s’havien iniciat al voltant del segle XIII. Alguns exemples d’aquests canvis serien els següents: Als inicis del segle XIII, algunes ordres mendicants arriben a la ciutat i funden els seus convents –els dominics al 1219, els franciscans l’any 1232-. A més, però, les oligarquies locals, la burgesia i els mercaders pressionaven a la monarquia per a obtenir una àrea de poder pròpia.\nEn l’àmbit comercial, estava caracteritzat per ser el nucli principal del sector. La descentralització d’aquest, marcat, sobretot, pel noms dels carrers, com el d’Especiers, el del Mill, la volta de la Llet... a més del de places com la de les Cols, de l’Oli, fan veure com el Mercadal quedava insuficient per a l’abastiment comercial de tota la ciutat –afegir que el camí de la platja passava per Santa Maria i per la via s’establia tot el tràfic marítim, per això se’n deia Mercadal-. Els gremis eren els grans protagonistes del barri.\nEls argenters, per exemple, s’establiren en el troç que hi havia entre la plaça del Blat (de l’Àngel) i l’església de Santa Maria del Mar; residirien en aquesta localització fins a finals del segle XIX, quan es van traslladar les botigues i els obradors al carrer de Ferran. Malgrat això, l’any 1870 encara es descriu, el carrer de l’Argenteria, com el més resplendent de Barcelona, ja que les joies, anells, caixes de llumins, segells per als rellotges, i tot el luxe que això comportava, eren els màxims protagonistes. I és que “les més antigues famílies d’orfebres de la ciutat procedeixen dels obradors d’aquest carrer”.\nSocialment, el barri cobrava cada vegada més vida; reunions populars, fires, tornejos per a la noblesa (cal puntualitzar que el nom de Born prové del verb “bornar”, és a dir, justar) al Passeig del Born...\nDurant el segle XIV el barri de la Ribera creix notablement, al mateix temps que els gremis i tot el seu sector comercial; argenters, pescadors, sabaters, sastres, mariners, forners... I és que, Barcelona, estava envoltada de grans conjunts arquitectònics d’ús religiós –molts d’ells tenien, adossades o a la vora, altres edificacions de caire educacional, caritatius o culturals-, “a més d’edificis destinats a activitats artesanals, comercials i governamentals”.\nEl barri s’estructurava per sectors, o per oficis; el nom dels carrers, a gairebé tota l’extensió del barri, fan referència als oficis que s’hi realitzaven –el carrer de la Fusteria, dels Flassaders, de la Pescateria Vella i Nova, el dels Calderers...-.\nTanmateix, és important considerar que el Rec Comtal i l’aprofitament de les seves aigües va comportar l’agrupació de determinats oficis al seu entorn o bé l’existència dels Molins de la Mar i del Molí d’En Malla, o d’adoberies com la d’En Llobera.\nMolts menestrals presenten, al mateix carrer, els seus objectes confeccionats, per a la venta del públic, fet que ocasiona que els carrers del barri es vegin força aglutinats; les persones, els carros i cavalls fan que les autoritats tractin de posar ordre; limiten per un costat les zones per les quals poden passar bèsties de bast i per una altra part es mira de controlar la instal·lació de taulells fora del portal de les cases d’artesans i botiguers, si bé sovint no s’aconsegueix.\nAlguns d’aquests venedors fan veure de lluny, amb la ajuda de pals de fusta, els productes que venen i realitzen. Alguns establiments on es ven vi, com les tavernes o els hostals, llueixen, per ordre dels consellers, un ram sobre el portal.\nAl Mercadal s’hi venien molts productes, de molta diversitat, però l’any 1300 se li canvia el nom, la qual seria coneguda com a Plaça del Blat. L’any 1351 es crea un projecte –que comença l’any 1355-, on s’enderroquen les cases per ampliar la Plaça del Blat a l’antic Mercadal, ja que l’espai quedava insuficient per a realitzar les activitats comercials de la ciutat a causa de que els punts de distribució dels productes de primera necessitat s’incrementen –tret del blat-; posteriorment s’hi construeix un porxo, per a tenir cobert els blats den temps de pluja. A partir d’aquest moment, la plaça es converteix en el punt neuràlgic de la ciutat. Tot i que realment, la ciutat, en si, és un mercat, ple de vida; el peix, sobretot, serà venut a la Ribera, a un mercat cobert i estable, on les dones dels pescadors el venien.\nPerò al llarg del segle XIV, quasi bé tots productes es venien en llocs específics: les fruites i verdures es venien a les placetes de les Cols i les Cireres, situades entre la Seu i la plaça del Rei –posteriorment aquests productes es venen al Born i a la plaça Nova; l’oli, el formatge i l’aviram es venen a la plaça de l’Oli; el carbó, a la placeta del Pou de l’Estany; l’estam i les llanes filades, a la plaça de la Llana; les parades de les sederes es posen entre el Palau Reial Major i la cort del veguer cada dissabte.\nI és que als mercats s’escoltaven, diàriament, les paraules dels pregoners, que tractaven de posar ordre als aldarulls que s’hi formaven; “que cap revenedor d’oli, ni revenedora, ni mesurer, ni traginer, no gosi posar algun ordre d’oli sobre les taules on els forners venen el pa a la plaça de l’Oli”, “que cap home ni cap dona no gosi seure ni pujar sobre les dites taules on es ven el pa tret dels forners”...\nPuntualitzar que el grup dels mercaders va ser el més nombrós i compacte entre els veïns rics del barri; alguns dels seus representants són: Berenguer de Castellet, Arnau sa Bastida, Guillem de Carboners, Simon de Puigverd, Bernat Vidal o Bernat Lambart.\nAl voltant de l’any 1341, i abans del període de crisis demogràfiques del segle XIV, la ciutat de Barcelona contava amb uns 40.000-50.000 habitants, però la Pesta Negra acabà amb la vida d’un terç d’aquella població. En els anys posteriors, vora l’any 1363, “sembla endevinar-se un estat depauperat de la família “nuclear”, coincidents amb la segona etapa d’epidèmies que afectà principalment als infants”.\nSanta Maria del Mar i el “Plat dels pobres vergonyants”\nJa s’ha esmentat que al barri de la Ribera els gremis, la burgesia, els mercaders... foren els grans protagonistes, amb papers altament destacats, incrementant l’activitat mercantil del barri, construint grans palaus...\nVan haver-hi ciutadans que van gaudir de béns i fortunes econòmiques importants, però que, a conseqüència de diferents causes relacionades amb els negocis, quedaren en la misèria. Aquestes persones anomenades, degut a la seva situació, pauperes verecundos –els quals encara posaven per davant la seva dignitat, avergonyits de la seva nova situació, la qual ocultaven com podien- s’acolliren al conegut com a plat dels pobres vergonyants o plat dels vergonyants.\nDurant el segle XIV Barcelona tenia una demografia –tal i com s’ha citat- d’uns 40.000-50.000 habitants, fet que proposa a pensar que un rellevant nombre d’aquesta població, segurament, vivia en condicions força desfavorables. Degut a aquest fet, a la ciutat existien vuit institucions parroquials de caràcter benèfic conegudes, com ja s’ha esmentat, com a Bací, Col·lecta o Plat dels pobres vergonyants; se li ha de sumar la Pia Almoina de la Catedral.\nSembla que la més antiga d’aquestes va ser la de Santa Maria del Mar, ja que, “pel testament de Pere de Mirambell, es dedueix no obstant que existia ja el Plat al 1320”, a més “un pergamí d’abril de 1296 referent a les terres i als horts contigus al carrer dels Cambis, sota el senyoriu primer de Miquel Rossell i després de En Puig Despí, que prestaven tots els anys determinat cens en metàl·lic al bací dels pobres vergonyants”.\nRealment no se sap amb exactitud la data de la seva fundació, tot i que es pot intuir, mitjançant la documentació, que podria haver-se produït vora l’any 1275, quan l’expansió econòmica de Barcelona va veure’s frenada; aquesta situació afectà, segur, a moltes famílies relacionades amb els mercaders o el comerç marítim.\nEl que els ciutadans honrats atorgaven no eren tan sols terres i altres béns immobles, sinó béns econòmics, com ja s’ha vist – a finals del segle XIII i principis del XIV es tenia la costum de donar 12 diners a cadascun dels hospitals de pobres de la ciutat; Bernat Oliver, parroquià de la ciutat, és un exemple.\nLa llista dels beneficiaris és la següent: Presbiteris; Hospitals; Llegats Pius; Monestirs, convents; Esglésies; Persones necessitades; El mateix Plat; Parròquies.\nAl voltant de l’any 1344 es considerava que cada any s’escollissin, a cadascuna de les parròquies de la ciutat, a certs prohoms que tenien la obligació de demanar almoina per als pobres vergonyants i, quan la recaptaven, la distribuïen en secret –es podrien considerar com a administradors d’aquestes institucions-. A Santa Maria del Mar eren dos, tot i que algunes vegades podien ser quatre.\n“En el testament d’algun burgés adinerat, com el del mercader Bernat de Preixana, del 29 de Juny del 1347, es troba la cessió al Plat de Pobres Vergonyants de Santa Maria del Mar de la suma de conc maravedís d’or de cens anual a perpetuïtat, suma respectable”.\nMolts altres membres de la burgesia feren donacions, per exemple, de 4 maravedís de cens anual, 500 sous...\nPot observar-se com, paulatinament, aquestes institucions guanyaven pes en la societat; tant és així que el dia 11 de novembre de 1379, el rei Pere IV d’Aragó, atorga un privilegi que oferia “protecció reial del Plat” i reconeixia la seva eficàcia social; va dispensar de les activitats militars als administradors del Plat de Santa Maria del Mar –només en el cas de que el propi rei, o el seu primogènit dirigissin una expedició militar, haurien d’incorporar-se-.\nA partir de l’últim terç del segle XIV, i al convertir-se el Plat en una institució important per a la ciutat, es va considerar oportuna la realització d’uns quaderns, on s’anotaven les quantitats econòmiques atribuïdes a aquestes institucions, per seguir les contes...\nSanta Maria del Mar, la basílica que avui coneixem, ha tingut diverses fases fins arribar al gran temple que avui dia podem veure. L’enclavatge al barri mariner de la Ribera va ser clau per al seu desenvolupament, tant arquitectònic, com d’importància a Barcelona, ja que s’ha de tenir en compte que el primer, suposat, temple que oferia culte a Santa Maria era força simple, una petita capella; a partir d’aquest moment, i com es podrà observar al llarg d’aquest punt, la transformació de l’edifici serà absoluta.\nEls primers vestigis del temple apareixen en el moment de l’arribada –presumpta- de Sant Jaume i de Sant Pau a Barcelona fins a l’edicte de Milà (any 313); temps en el qual la Colonia Favencia Julia Augusta veié arribar la fe cristiana –també a causa de la Pau de ‘Església, és clar-. A partir d’aquest moment es creà una petita comunitat, a l’exterior de les muralles; aquesta comunitat va construir algunes capelles, vora el mar.\nEs pensa que hi havia un temple, o sepulcre, possiblement vora l’actual Arc de Triomf, on va ser enterrada la màrtir Santa Eulàlia el febrer de l’any 303, degut a la ordenació d’aquest acte, pel pretor Dacià. La construcció d’aquests temples, o petites capelles, podria explicar l’antiguitat de Santa Maria del Mar, establerta fora de les muralles i enmig d’horts propers a l’areny de la platja.\nLa segona època de construcció transcorre des de l’edicte de Milà i fins a la declaració de Santa Maria de les Arenes, o del Mar, ja com a parròquia, l’any 693. En aquesta fase s’amplià el primer temple i s’adapta al culte del cristianisme, seguida d’una comunitat monacal segons la regla de Sant Agustí.\nCom s’ha dit, l’any 693 el temple va ser nomenat com a parròquia (a partir del Concili de Toledo del mateix any); un fet important és que Santa Maria de les Arenes, ja anomenada del Mar, va ser la primera parròquia de Barcelona i una de les primeres de tota la Península.\nEstaria, a partir d’aquell moment, dirigida per a figura d’un Rector.\nUna tercera fase aniria des del nomenament com a parròquia (any 693) i fins al començament de la construcció del temple d’estil gòtic (segle XIV).\nEn aquest període, les incursions àrabs a la ciutat de Barcelona (la primera l’any 715) van obligar a amagar el cos de Santa Eulàlia, per a evitar una possible profanació, dins del tercer temple, el qual va ser una ampliació del segon, per a garantir que no s’hagués de traslladar el culte a una altra localització geogràfica o edifici –normalment els temples s’engrandien a partir dels anteriors, que quedaven a l’interior del nou i eren enderrocats quan la construcció del temple successiu estava ja enllestida-. Aquest nou temple va iniciar la seva construcció durant el segle X, era d’estil romànic i de grans dimensions; obra de tres naus, les quals estaven separades per columnes i pintades amb figures de sants, que s’alçaven sobre bancs de fusta, algun d’ells propietat de famílies benestants i de renom a la ciutat.\nConstatar que l’any 801, quan Lluís el Pietós alliberà la ciutat, s’havia perdut la memòria del lloc on van ser amagades les despulles de Santa Eulàlia del primer trasllat, però Frodoí, bisbe de Barcelona, tingué la voluntat de trobar les restes, les quals trobà, enterrades a una fossa a la dreta de l’altar, a Santa Maria del Mar, l’any 877; es diu que, durant tres dies, tota la gent del barri (tant nens com grans, com laics, membres de l’Església de la ciutat...) van pregar amb himnes i espelmes enceses durant nit i dia per a que la localització de la sepultura fou mostrada al bisbe. Posteriorment a la trobada, es va seguir amb el trasllat, l’elevació i la deposició del cos de la santa a la Catedral de Barcelona.\nL’any 1339 va celebrar-se una gran cerimònia per al trasllat –el segon- de la Santa a la Catedral de la ciutat; una gran quantitat de personalitats –el cardenal Bernat d’Albi, delegat del Sant Pare, els Reis Pere III de Catalunya i Jaume II de Mallorca, la Reina Elissenda de Montcada, vídua de Jaume II d’Aragó, l’arquebisbe de Tarragona i el bisbe de Barcelona, fra Ferrer d’Abella- anaren en processó a Santa Maria del Mar.\n“Les relíquies de la santa, paradigma del poder episcopal a la època carolíngia, recorren de nou els carrers de la ciutat, es dirigeixen en processó al lloc del seu inventio i regressen solemnement al cor de la ciutat, a la seva nova església”.\nActualment es pot observar, al sepulcre –situat al fons de l’absis de la cripta de la Catedral- i concretament, a la part frontal, la escenificació de la cerimònia; a la part posterior del sepulcre hi ha representada l’anima de Santa Eulàlia, que ascendeix al cel, juntament amb diversos àngels.\nDurant aquest període, el temple ja contava amb 38 títols beneficials, amb els seus respectius altars, la qual cosa verifica la importància i categoria que anava adquirint la basílica.\nL’1 d’Octubre del 1324, el bisbe Pons de Gualbes decidí instituir a la diòcesi barcelonina –el territori de la qual es repartien unes 234 parròquies- , els tres ardiaconats de la Mar, del Vallés i del Penedés, unint diverses esglésies parroquials a distintes dignitats de la Catedral i, en concret, a l’Ardiaconat de Santa Maria del Mar.\nLa quarta època s’inicià quan va començar-se a edificar el temple gòtic i acabà durant la sentència “Patriarcal” (segles XIV-XV). El procés de construcció del temple gòtic de Santa Maria del Mar s’inicià l’any 1329 i finalitzà al 1383. Sobta pensar que una construcció d’aquestes dimensions es forgés en un període, tan sols, de dues generacions, però el fet de que sempre va seguir un model únic –i que va ser respectat-, fa que sembli més normal que la periodització de la realització del nou temple fos tan breu.\nDuran i Sanpere descobrí, a l’Arxiu Notarial de la ciutat, el protocol del contracte per la construcció del nou temple, “que firmaren Berenguer de Montagut i el seu ajudant Ramon Despuig (sens dubte el mateix de Manresa), pel jornal de dos sous i sis diners cadascun, a més de cent sous anuals per indument”. A més, la inscripció lapidària –en referència a l’inici de l’obra-, situada en la porta, vora el Fossar de les Moreres diu el següent: “En nom de la Santa Trinitat, a honor de Madona Santa Maria fo començada la obra d’aquesta Esgleya lo dia de Santa Maria de Mars en l’any mil tres-cents vint i nou, regnant N’Anfòs per la gràcia de Deu Rey de Aragó qui conqués lo regne de Cerdenya”.\nHi ha controvèrsies alhora d’assegurar si Santa Maria del Mar va ser construïda en el mateix emplaçament que el temple romànic o si, al contrari, el temple romànic i el gòtic no es van trobar en una mateixa localització geogràfica; la mida de l’antic temple romànic ha sigut, també, objecte de discussió; a més, la dificultat en quant a saber per on va iniciar-se l’obra també és un tema a debatre.\nPer a tractar aquestes qüestions he seguit el text de la Cristina Borau, Els Promotors de capelles i retaules a la Barcelona del segle XIV, on, a més d’exposar i argumentar amb diverses hipòtesis d’altres autors, afegeix una conclusió, la qual he trobat força adequada i eloqüent.\nL’emplaçament de l’església romànica ha sigut motiu de debat per a força autors: Pi i Arimon; Roca i Colí; Sanpere i Miquel; Carreras Candi; Bassegoda i Amigó... Aquests foren els primers estudiosos sobre el tema i la opinió que tenen és que el temple romànic no es localitzava en el mateix lloc que el gòtic.\nDiversos documents, relacionats amb donacions realitzades durant els segles X i XIII, indiquen que la localització de l’edificació romànica es trobava vora el Fossar de les Moreres. Seguint aquestes dades, Pi i Arimon situa el temple romànic a la cantonada de l’antic carrer de la Sabateria Vella ; Sanpere i Miquel també té una opinió semblant i situa l’antiga església entre l’actual Santa Maria i el carrer Pescateria Vella (actual carrer Espaseria).\nEn canvi, Bassegoda i Nonell i Tort (Francesc) exposen que la construcció del temple gòtic va realitzar-se al voltant del mateix temple romànic i que, per tant, la situació geogràfica d’ambdós era la mateixa.\nLa segona qüestió és la de la mida de l’edificació religiosa d’estil romànic. Si bé és cert que el temple es trobava dins del barri de la Ribera i que aquest gaudia de gran popularitat, se suposa que la mida de l’edifici hauria d’haver sigut considerable, però, malgrat això, a les excavacions realitzades els anys 1960 i 1961 no van trobar-se restes arqueològiques que facin suposar –o saber- la mesura de la seva superfície –concretar que en aquestes excavacions només es va excavar des del presbiteri i fins el començament de la nau gòtica-, ja que les evidències allades es troben en el subsòl de l’església actual.\nL’autora esmenta que la teoria que té més sentit –al voltant de les excavacions- és la dels primers estudiosos sobre Santa Maria del Mar: “L’església primitiva no devia tenir unes dimensions catedralícies ja que si no s’havia disposat d’espai suficient per ampliar-la allà on suposem que era, a una banda del fossar de les Moreres. Tot i això, la seva capacitat havia de ser adequada al funcionalment del culte beneficial i al nombre de feligresos existents abans d’iniciar-se la reconstrucció. És a dir, suficient per a contenir els onze altars romànics que hi havà a l’església, segons la informació proporcionada pels Registra Dotaliarium i per l’Speculum de Campillo, i suficient per aconseguir la feligresia d’un barri que ja havia començat a ser massa populós per poder cabre en un espai massa reduït”. Aquests altars romànics van ser posicionats en la zona dels peus de la nova església.\nPer últim, per on va ser començada l’obra del nou temple gòtic? La falta de documentació i la manca de restes arqueològiques rellevants han creat un buit d’informació sobre aquesta qüestió –també afecta als altres dos temes esmentats-.\nEn aquest cas hi ha, també, diverses teories; un document notarial (AHPB, 14/2, f. 70 r, 4-10-1344) exposa que a l’any 1344 ja s’estava promovent la capella de Sant Pau i Santa Praxedis, la primera de la girola a la banda de l’evangeli, més reculada que l’altar major. Per tant, és provable que a l’any 1341 ja s’hi hagés posicionat l’altar major en aquest lloc i s’hagués enderrocat totalment l’antiga església.\nBassegoda i Amigó afirma que la construcció de l’església gòtica va ser iniciada per l’absis. Aquesta teoria xoca, si més no, amb el següent argument. L’itinerari que seguia el visitador pastoral de 1363 –el recorregut s’inicia a l’altar major i es segueix cap a la capella de Sant Mateu i Santa Marta (la primera de la girola), seguidament es procedeix cap a les de la nau (banda de l’epístola) i, finalment, s’atura a la de Sant Jordi i Santa Helena (la penúltima de la girola, banda de l’evangeli)- indica que les capelles de l’absis de Santa Maria encara no estaven construïdes –faltaven per construir-se sis de les nou capelles de la girola-. Destacar, a més, que la situació de l’altar major, al començament de la nau, provocà que la resolució de l’absis –suposadament tardana- no tingué cap repercussió en el seu funcionament.\nPer tant, la teoria de Bassegoda i Amigó, en quant a la localització de l’inici de la construcció, sembla no definir amb claredat els fets tal com van ocórrer. Tot i així, s’ha de constatar que aquest és un tema prou fangós com per a ser prudent alhora d’afirmar o rebutjar les hipòtesis o teories que exposin els estudiosos de Santa Maria del Mar; és clar que com més documents, dades i restes arqueològiques es trobin i es tinguin, les facilitats per a estudiar i opinar sobre aquests temes seran més planeres.\nUna altra hipòtesis és la que s’extreu del Registra Dotaliarum (la documentació notarial), la qual indica que l’obra fou començada des dels peus i en direcció a l’absis, si més no pel que fa a les capelles perimetrals.\nL’autora afegeix una cronologia sobre la construcció de les capelles, la qual pot donar informació al voltant de l’inici de la realització del temple gòtic. És la següent: “Les dels peus poden correspondre a la dècada del 1330-1340 ( fundació pel benefici a la capella de la Trinitat per Saurina Durfort, promotora de la capella, i possible llegat de Pere de Guardiola per a la construcció de la de Santa Anna), les de la banda de l’evangeli als anys c. 1337-1345 (llegat de Berenguera Llull per al benefici del Corpus i promoció de la capella de Sant Pau i Santa Praxedis per l’hereu de Bonanat Sapera), les de la banda de l’epístola als anys c. 1341-1348 (ordre testamentària de Jaume d’Olzet de fundació del benefici 2 de Sant Joan Baptista i Sant Joan Evangelista, ubicat a la capella que porta el seu escut, i ordre de Jaume de Gualbes de fundació del benefici de Sant Mateu i Santa Marta en la capella que havia promogut amb els seus germans) i les de la girola als anys c. 1362-1364 (ordre testamentària de Jaume Cavaller de fundar el benefici de Sant Jordi i Santa Helena en la capella que havia promogut, la darrera visitada l’any 1363, i ordre de Jaume Solà, que consta com a difunt l’any 1364, de fundar el benefici de Sant Felip i Sant Jaume, ubicat en la capella que porta el seu escut)”.\nLes conclusions dels tres punts esmentats, segons l’autora, serien els següents: La construcció de la nova església s’hauria d’haver iniciat pels peus, i no per l’absis, com sostenen altres autors; l’absis s’hauria realitzat al final de l’obra –així ho demostra, possiblement, amb la seva cronologia de les capelles-; en les excavacions realitzades no s’han trobat restes de cap absis romànic, només l’arrancada d’un mur perpendicular a la nau, el qual no és un element que es pugui vincular amb els peus de l’antic temple –a causa de la inusual orientació que hauria tingut l’església-.\nVoldria afegir que la meva intenció ha sigut seguir les indicacions, sobretot, del text de la Cristina Borau, ja que, segons els meus coneixements sobre el tema, les seves teories són les més consistents entre totes les que he pogut tractar. Considero que el fet de l’exhaustiva recerca de documents que realitza l’autora i el seu argument dels fets, recolzant-se d’una magnífica cronologia de les capelles, a més d’utilitzar la informació arqueològica, són un factor clau per a que les seves teories es sostinguin amb una alta rigidesa; motiu pel qual he cregut convenient tractar un tema força convuls.\nL’any 1379 s’acabaren les tres voltes de la nau superior, on, a les claus hi apareixen el Naixement (apareixen totes les figures de la Sagrada Família, el bou i la mula, al portal de Betlem), l’Anunciació (es representa la Verge Maria, l’arcàngel sant Gabriel; entre les dues figures, el gerro amb els lliris de la puresa; a dalt del gerro i entre les dues figures, el colom de l’Esperit Sant) i el Rei a cavall (apareix el pare de Pere el Cerimoniós, Alfons el Benigne, a cavall, amb un escut amb la senyera a la mà esquerra i a la dreta una espasa).\nLa nit del 25 al 26 de desembre de 1379, amb l’obra gairebé finalitzada, es va produir un incendi al temple, a més d’altres parts, la quarta clau de volta –l’última esmentada-. El foc va fer malbé altres parts, que van ser, de seguida, reparades. I és què, tot i aquest fet, totalment inoportú, ni la construcció ni el culte a la parròquia es van aturar.\nRealitzades les dites reparacions es va continuar amb l’obra: el tram de la façana principal on hi és la clau de volta amb l’escut de la ciutat, o de Santa Maria. Aquesta va ser la última clau de volta i va ser col·locada el 3 de Novembre de l’any 1383 –“ a tres de novembre de 1383 fou posada amb gran solemnitat la darrera pedra de la clausura de la volta de Santa Maria del Mar, y lo die de Santa Maria de Agost fou dita la primera missa en el altar nou de dita Iglesia; digué-la el Bisbe Pere de Planella”. ; l’edificació va ser consagrada el dia 15 d’Agost de l’any 1384 –ja ho esmenta el text anterior-: “Se li va afegir el títol de basílica i es va donar culte singular a la titular Assumpta, imatge de la qual presidiria sempre, fins l’any 1936, l’altar major”.\nLa nova edificació religiosa va construir-se a causa, sobretot, de l’increment de la població i, vinculat amb aquest aspecte, de la falta d’espai al temple romànic; aquest fet està directament lligat al fet de que el barri de la Ribera seguia el ritme de procés comercial de Barcelona, i de Catalunya.\nEn part, va ser construït a partir de les aportacions de l’Ardiaca (com ja s’ha esmentat, l’any 1324 van ser creats tres ardiaconats, el del Mar, el del Vallès i el del Penedès; aquest fet modificà la forma de regència de Santa Maria del Mar, creant la nova figura d’Ardiaca, la qual administrà la cura pastoral mitjançant el Vicari Perpetu i tres Vicaris Curats), de la Comunitat de Beneficiats, dels reis i col·laboracions dels parroquians, com és el cas dels Bastaixos.\nUn fet a destacar són les combinacions de càrrecs entre l’Ardiaca, la del Vicari Perpetu, els Vicaris Curats i la Comunitat de Preveres Beneficiats. Aquestes combinacions de càrrecs van originar alguns petits problemes, els quals, i per sort, van anar solucionant-se i regulant la vida de les institucions de la basílica mitjançant sentències i concòrdies, com la “Concòrdia Luliana” de 1341 o la “Sentència Patriarcal”, ja a l’any 1413.\nAl segle XV hi ocorregueren diversos fets que afectaren directament a la basílica de Santa Maria del Mar; el terratrèmol de l’any 1427 provocà l’enderrocament de la rosassa central, causant diversos morts.\nA mitjans del mateix segle, es creà una mena de col·laboració canònica dels obrers en el govern material que posteriorment s’anomenaria a tota l’Església “Junta d’Obra”, la qual estaria força subjecta al Bisbe – tot i que entre els segles XIX i XX les funcions canòniques van deixar-se una mica de banda i la intenció era la de mantenir en virtut diversos privilegis-.\nL’any 1488 s’enderrocaren diverses cases que hi havia a la plaça de Santa Maria per a ressaltar la façana de la basílica –es tornaren a construir durant el segle XIX -.\nLa ubicació de l’edifici també va comportar una forta vinculació amb aspectes polítics, esdeveniments socials, militars... Per tant, és important senyalar que l’obra de Santa Maria del Mar, ja com a temple gòtic, va ser objecte de visita de tots els reis, prínceps i altres personalitats quan es trobaven a Barcelona; Alfons el Magnànim l’any 1423, Joan II el 1458...\nProtagonistes que feren possible l’aixecament del temple gòtic\nQuan es va decidir construir la Catedral de Barcelona, l’any 1298, els habitants del Barri de la Ribera consideraven adient no quedar-se enrere i construir un temple gòtic, que estigués a la moda, que garantís que el barri assolís la rellevància que li pertanyia. Així doncs, Ardiaques, Rectors i Obrers, a través del Consell de la Vinticinquena i de la Junta d’Obra decidiren fer causa comuna per a construir un gran i bell edifici religiós que estigués a l’alçada (i superés) la Catedral. “Volien pregar a Déu i a la seva Santíssima mare en un temple tan gran com la seva fe”.\nL’Ardiaca Bernat Llull (nomenat l’any 1327) va obtenir la independència de Santa Maria del Mar, la qual estava lligada, des de l’any 1006, a la Canonja Catedralícia. Seguidament, el 2 de març de 1329 es signà un contracte entre Santa Maria del Mar i Berenguer de Montagut i Ramon Despuig.\nEl dia 25 de Març (coincidint amb la festa de l’Anunciació) ja va col·locar-se la primera pedra al cap de l’església, com a símbol d’inici de construcció del temple gòtic, amb presència de l’Ardiaca Bernat Llull i del Bisbe Pons. “Segons el Llibre de Cerimonial: “església construïda per la pietat i devoció dels seus parroquians i de bell nou edificada”.\n1- La burgesia va ser un factor clau per a la construcció del temple. Aquest sector de la societat passava a ser un dels grans protagonistes de la història; la ciutat els hi aportava sedentarisme i tota classe de luxes, a més de la substitució dels valors d’ús als valors de canvi, propis d’una societat de mercaders. Durant la restauració d’una de les claus de volta, la de l’Anunciació, s’observà que en el tambor de la clau aparegué, en relleu i quatre vegades repetit, un escut gentilici i policromat, el qual pertanyia a la família Bertran (el seu escut es pot identificar en un dels murs de la capella de la Vicaria del claustre de la Catedral), rics mercaders; Berenguer Bertran oferí al rei, Pere el Cerimoniós, 325.000 escuts per a la guerra contra Castella. I és que aquelles famílies que atorgaven beneficis al voltant de la construcció de la edificació, volgueren deixar cisellats llurs escuts en els murs i voltes. Alguns exemples més són els dels Durfort, de Fàbrega, Monach, Cavaller, Coll, Serra, Pera o Sapera, Ballaró, Boscà, Llull, Busquets, Cardona...\nDesprés de la Batalla de Muret (13 de setembre de 1213) la burgesia catalana inicià un enriquiment que –i paral·lelament a l’expansió mediterrània del regne català- permeté, al llarg de dos segles, que aquest sector pogués ascendir dins la societat; aquest ascens causà una certa voluntat de construir diverses construccions per part de la burgesia, per a la seva representació –ja al segle XIV-.\nSanta Maria és una de les primeres construccions que realitzà la burgesia catalana i ha estat, des del moment de la seva construcció, considerat com un dels seus temples més representatius.\n2- Es pot sumar un altre participant prou important a la construcció de l’església: els gremis. Degut a la restauració d’una de les claus de volta (la de l’escut de la ciutat de Barcelona) s’ha pogut observar com, en el tambor de la clau, hi ha representades unes bosses de ferres, un guant, unes balances... és a dir, que el món gremial va ser un factor clau per al desenvolupament de la edificació de Santa Maria del Mar.\nDins d’aquests gremis trobem el dels Bastaixos, o Masips de la Ribera (s’ocupaven de la descàrrega dels vaixells al moll), els quals transportaven, sense esperar res a canvi, les pedres des de les pedreres de Montjuïc; a la porta principal de l’edifici es poden observar dues plaques de bronze on hi són representats, transportant pedres sobre les espatlles. Aquestes pedres, però, van ser obsequi del Rei.\nFent referència a la obra dels Bastaixos: “Em permeten parlar en major detall dels comens de Santa Maria del Mar i enfortexen l’opinió de que dit temple fou exclusivament obra del poble, ja que tota la gloria –com diuen Pi i Arimon, Piferrer i Capmany- pertany a la parroquia, als seus fills i successos. També he vist fins a quin punt estava vinculada la vida del Gremi de Bastaixos, amb la monumental construcció. Hi havia qui, no tenint millor recurs que la seva força mateiral, oferien portar damunt les espatlles i sense percebre cap estipendi, tota la pedra i demés materials necessaris per a l’edifici. Aquestos homes forts i abnegats que durant mes de mitg segle el veïnat de Santa Maria vegé desfilar tots els dies traginar les pedres cap al lloc del emplaçament, eren els cristians Macips de Ribera que per amor a Déu feien aquesta cosa. Del seu oferiment res deixaren escrit, de llurs noms res s’en sap, però, l’obra que portaren a cap, el poble la recorda”.\nEls Bastaixos tingueren assignada la capella de Sant Maties i Santa Tecla, posteriorment de Sant Bartomeu. A més, se’ls hi van oferir diversos privilegis i es va dignificar la seva feina amb la perpetuació de la seva imatge a la porta principal de Santa Maria del Mar i en els capitells de l’edifici.\nL’aportació, en tots els sentits, d’aquest món gremial –no només dels Bastaixos, sinó els Estampers, Ferrers, Impressors, Guanters, Sabaters, Mercers, Revenedors...- és quelcom altament important per a l’avenç de la construcció del temple gòtic de Santa Maria del Mar –inclús posteriorment a la construcció total del temple, amb l’abillament de l’interior de Santa Maria, amb altars, ornaments, orgues o retaules-. La comunitat gremial girava al voltant de la edificació religiosa, i és que és important remarcar que la universitat dels parroquians, al comú dels feligresos –agrupats en gremis- foren un dels majors partícips de l’obra.\n3- No s’ha de passar per alt la participació en la construcció del rei Pere el Cerimoniós, ja que “a desgrat de la misèria dels temps, el rei cerimoniós no es mostra gasiu i, per devoció en la Verge Maria, autoritza a trencar pedra de raig amb tascons de la seva pedrera de Montjuïc, en el lloc dit de La Roca, i dóna a l’Obra deu mil sous”.\nL’arquitectura gòtica catalana\nHi ha dos elements de l’Arquitectura gòtica que no té precedents: la utilització de la llum i la relació entre la estructura i l’aparença. En una església romànica la llum no pren quasi bé protagonisme. És clar que no totes les esglésies gòtiques són lluminoses per dins, però sí que hi ha una notable diferència entre les que són romàniques i les que són gòtiques. De fet, les vidrieres gòtiques són l’element que va substituir els colorejats murs de l’estil romànic; aquestes vidrieres seran murs translúcids, ja que tot i que deixen passar la llum, no són del tot eficaços. A més, al mateix temps que apareixen els vitralls, els finestrals van augmentant la seva mida. S’havia arribat a l’esplendor de l’arquitectura romànica, definida pel seu caràcter estructural i amb l’aparició de les creus de volta.\nAltament important va ser la voluntat de manifestació de vinculació i devoció, de la població, cap a la Divinitat mitjançant les grans construccions realitzades al voltant dels segles del gòtic.\nLes naus laterals, les tribunes sobre les anomenades naus laterals, el deambulatori i les capelles de capçalera varen fer-se més estretes i menys profundes. Els murs exteriors podien observar-se rodejats de fileres de finestres.\nA principis de la Edat Mitjana, quan un escriptor parla d’una església, es basava, sobretot, en les seves pintures; l’arquitectura no hi apareixia, gairebé, en els seus escrits. En el cas del gòtic, la decoració és tota la seva arquitectura, en conjunt: els arcs de mitja volta, les voltes i de fet, tot el sistema estètic que forma la unitat arquitectònica, és el que es pot considerar l’art en si. I és que ni els mosaics ni les pintures formaran part d’aquestes noves estructures arquitectòniques; la llum, durant aquest període, simbolitza la sublimació de la divinitat i, de fet, la simbologia domina els artistes d’aquest època.\nI és que aquesta nova arquitectura arriba a nivells gairebé perfectes; els monuments catedralicis guarden, al seu interior, una harmonia difícil d’explicar, però que transmet, sobretot, sorpresa i admiració. I és que és tal la seva bellesa que costa de creure que la seva arquitectura sigui, en si, la seva pròpia estructura.\nL’arquitectura gòtica catalana es consolidà durant el segle XIII i XIV en un moment on el prestigi dels estaments reials i religiosos es trobaven a l’alça (degut a les conquestes entre els segles XII-XV: Mallorca, València, Sicília, Cerdanya) i on el comerç prenia, de mica en mica, protagonisme en la societat catalana –i especialment a la barcelonina-, expandint-se cap a totes les grans ciutats del Mediterrani. L’arquitectura gòtica catalana va implementar-se tant en edificacions civils, militars, com religioses.\nEns trobem en un moment en el qual, a Catalunya, s’aixequen edificis religiosos com la Catedral de Girona, el monestir de Santa Maria de Pedralbes o la mateixa basílica de Santa Maria del Mar. La majoria, però, d’esglésies barcelonines que van construir-se entre els segles XIII i XV –també s’haurien d’incloure les edificades a tota la Corona d’Aragó, tot i que prenen importància els territoris de Catalunya, Balears i València- eren de nau única (una de les característiques de les edificacions religioses de l’Europa del Nord); afegir que, també a la ciutat de Barcelona, començaren a emprar les cobertes amb creus de volta abans que en, gairebé, altres territoris.\nA mitjans del segle XII, i arrelat a les conquestes dels nous territoris àrabs, es van construir, a la Catalunya Nova, algunes edificacions que trencaven amb el cànon de l’arquitectura romànica, estil amb que s’identificaven les construccions de les comarques del Nord, a la Catalunya Vella.\nSeria convenient exposar els casos de les catedrals, tant de Tarragona com de Lleida; començades a construir a finals del segle XII i principis del XIII, les seves plantes segueixen sent de planta romànica, però són cobertes amb arcs de volta, símbol de l’arquitectura gòtica. Tot i així, a finals del segle XIII ja incorporaran els trets característics del gòtic, com el campanar de la Catedral de la Seu Vella de Lleida, o la façana de la de Tarragona.\nA l’inici de la fase de plenitud, durant la primera meitat del segle XIV, l’arquitectura gòtica catalana presentava, ja, la seva tipologia més característica: l’ església de nau única amb la capçalera poligonal i capelles laterals entre els contraforts. També és rellevant el fet de que els campanars fossin, sobretot, de planta octogonal, sense graduació de volums i amb final pla. Presenten aquestes característiques l’església de Santa Maria del Pi i el monestir de Pedralbes.\nLa simplificació geomètrica, la nitidesa de les arestes i la carència d’aquella mescla de ser i no ser que representen, el gòtic europeu, les creueries, les frondes, els pinacols... La presència de l’espai significa, a la vegada, la presència de mur. Per altra banda, el mur no està revestit, com en la tradició de l’arquitectura del Sud del Mediterrani, d’ornamentacions policromes que, com si es tractés de tapisseries, l’oculten.\nLa distinció de l’arquitectura gòtica catalana dins de l’àmbit europeu –territoris del Sud de França i de la Corona d’Aragó- va començar a estudiar-se amb comoditat, en quant a la diferenciació estructural, a partir de la segona i tercera dècada del segle XX. “El coneixement de l’arquitectura gòtica septentrional es fomenta en una llarga i rica tradició historiogràfica. D’ençà del segle XVIII, o fins i tot abans, ja va ser objecte d’estima i d’estudi”.\nÉs a dir, que aquesta anomenada distinció és un concepte d’estudi força recent. Però a part de les distincions, també van crear-se relacions entre l’arquitectura gòtica meridional i la italiana, tot i que aquesta “ha estat objecte d’un tractat crític a part, com passa amb la resta de la seva producció artística.” .\nPierre Lavedan estudià Santa Maria del Mar i el seu component arquitectònic, disposant de les obres de Rubió i Bassegoda. Però anà un pas més enllà i uní, en un mateix capítol, la Seu de Palma de Mallorca i Santa Maria del Mar, afirmant que, tot i que en la planimetria i en la concepció els dos temples no s’assemblen, ambdós són el major exemple del gòtic català, on la màxima finalitat és la mateixa: la conquesta de l’espai interior.\nA més, l’autor, a partir d’un estudi sobre les proporcions de la basílica, ha argumentat, mitjançant els càlculs que realitzà Josep Bracons en “Com va ser traçada la planta de Santa Maria del Mar” –el mòdul ve donat per la fondària de la capella lateral i equival a deu peus, segons les seves mesures-, que la mesura que es va prendre com a base de tots els càlculs fou el peu de 33 cm, utilitzat a la Seu de Lleida (segle XIII); l’amplada de Santa Maria del Mar i de la Seu de Lleida és de cent peus, equivalent a l’hecatompedon dels temples grecs.\nL’arquitectura de Santa Maria del Mar\nSanta Maria del Mar és un cas altament rellevant en l’arquitectura gòtica meridional, o catalana, i un magnífic exemple d’església sala, on l’alçada de les naus laterals s’iguala pràcticament amb la de la nau central. “Per a Cirici, Santa Maria del Mar és un exemple modèlic de construcció de tres naus en la qual es materialitza allò que ell anomena l’espai compacte: el que iguala als eixos i les naus, apropant-se a la hallenkirche germànica, però també el que tendeix a disminuir i a distanciar els suports”.\nSanta Maria del Mar és una sala de dimensions considerables, d’uns setanta-vuit metres de longitud per trenta-set d’amplada. La nau central està formada únicament per quatre grans trams quadrats de més de 13 per 13 metres, que descansen sobre columnes hexagonals de 18 metres d’alçada. Les voltes –quatripartites, de planta quadrada en la nau major i rectangulars en les laterals- es tanquen a 32 metres de nivell, a una alçada gairebé igual a l’amplada total de l’espai –contrariant la arquitectura septentrional-. Les naus colaterals, de 25 metres d’alçada, només permeten que entre les seves arcades i els arcs de mitja volta centrals es situïn petites obertures. No té tribunes, triforis i finestrals; des de baix, l’espectador creu estar davant de tres naus iguals. El grup de prismes octogonals que s’acumulen a l’absis de la basílica fa que el contrast entre l’enorme espai entre les columnes –És tan gran la separació entre columnes, que en l’espai entre contraforts hi caben tres capelles laterals- , realment primes i força separades les unes de les altres, i la resta de la edificació sigui realment impressionant, donant una visió contínua i regular de tota l’edificació –afegir que l’absència de creuer i la localització, totalment unitària, de les capelles, són un punt a favor d’aquesta magnífica visió que hom té a l’interior de l’església-. I és que la unitat espacial es defineix a partir de la reducció dels pilars octogonals; la vinculació, quasi simbiòtica, entre l’espai i el volum, i afegint el menyspreu pel detall inútil, són trets essencials que defineixen Santa Maria del Mar a la perfecció.\nÉs interesant el fet de que, des de qualsevol punt del deambulatori és accessible una visió nítida de l’altar major, i la única distància consisteix en la diferència de nivell, sense escales, que impossibilita l’accés al lloc sagrat dels que giren pel deambulatori.\nAquestes característiques arquitectòniques han originat que la basílica hagi sigut, merescudament, lloada; i és què a l’interior de Santa Maria hi conviuen, en plena sintonia i amb la màxima puresa i harmonia, els elements que formen el màxim exponent de l’arquitectura gòtica catalana.\nConta amb dues torres de prima octogonal (una d’elles, la del cantó Sud, més estreta i copiada en èpoques més modernes) , de proporcions molt esveltes, apropant-se a alçades d’unes deu vegades la amplada.\nEl temple està construït mirant cap al Llevant, direcció en que miren els assistents al culte, on la intenció és la de dirigir-se cap a l’Orient, cap a la font de la llum.\nSeguint amb la llum, és important tractar els vitralls més emblemàtics de Santa Maria del Mar:\nEl vitrall de les escenes de la vida de Crist: “Lavatori i ascensió” (segona meitat del segle XIV); se suposa que formaven part d’un sol vitrall, ja que va ser trobat en una finestra tapiada de les capelles del deambulatori de la basílica, exactament en l’antiga capella de Sant Salvador.\nEn la escena del “Lavatori de peus”, s’observa la figura de Jesús, agenollat i al costat d’un dels apòstols, que té la cama dins d’un gibrell verd; al voltant d’ells trobem sis apòstols, observant.\nL’altra escena, “Ascensió”, representa el moment en que, Jesucrist, puja al cel, entre els núvols; la figura de Jesús, al mig –i d’una mida petita, en comparació dels altres personatges- és envoltada per diversos personatges, com Sant Joan, la Mare de Déu i, se suposa, altres apòstols.\nLa rosassa de Santa Maria del Mar (segle XV). La primera rosassa de la basílica va ser destruït durant el terratrèmol de 1428 –“2 de febrer 1438. Festa de la Purificació de Maria, a les 8 hores ans de migjorn feu molt gran l’espantós terratrèmol i de gran durada per lo qual en la yglesia de Ntra. Sra. Del Mar caigué certa part de la O, quants homens i infants i dones moriren XXI o XXII”- , fet que ha condicionat que l’actual (també del segle XV) tingui estil flamíger –és curiós el fet de que al contracte per a la realització del nou rosetó, encarregat al vitraller Antoni Llonye, no apareix especificat el tema iconogràfic, ni els vidres i tècnica a utilitzar, quan, i normalment, succeïa en aquest tipus de documents-.\nEl tema central és el de la Coronació de la Mare de Déu, escena situada en l’ull del vitrall i rodejada per una gran quantitat d’àngels, sants, santes, bisbes, apòstols i màrtirs. La composició es basa en un òcul totalment buit, només tancat pel vitrall policrom. La buidor del centre prové de la nova moda de trencar les façanes de les edificacions per a l’emplaçament de les pedres angulars, vistes al segle XV com a símbols de resistència.\nS’observa una clara desaparició de tota forma radial, de formes estrellades, de polígons regulars i de formes rígides. I és que si agafem un dels vuit sectors en els que es repeteix el dibuix, podem adonar-nos de l’esglaonament des d’un element central fins a quatre elements perifèrics: un (hus inflat); dos (llàgrimes o peixos); tres (pètals); quatre (peixos).\nEl següent és el vitrall dels Apòstols (finals del segle XV) i d’una mida de 7,75 x 2,76. Els quatre apòstols representats estan drets i cadascun d’ells guarda posició “en un rengle ocupant cadascun tres plafons de cada llanceta, i sobre sengles peanyes, les quals ocupen, també, tot el rengle inferior de plafons” . La primera llanceta representa un apòstol amb un llibre tancat a la mà dreta i una llança a l’esquerra. La segona llanceta escenifica un apòstol, dret i de costat, en actitud de llegir un llibre obert que té a la mà dreta; a l’esquerra portava un gros bastó, però degut a les restauracions s’ha substituït aquest objecte i part de la mà per tres peces de bordura de “claustres” . A la tercera llanceta s’observa un altre apòstol, també dret, amb un llibre tancat, i amb els folis daurats, sota el braç dret; a la mà esquerra duu una llarga i fina asta amb una creu. Finalment, a la quarta llanceta observem la figura d’un apòstol, dret i de costat, on a la mà dreta porta un gran coltell i a l’esquerra un llibre tancat, de cobertes blanques amb ornamentació.\nEl vitrall amb la Mare de Déu i Sant Miquel (Mitjans del segle XV), de 7,16 x 1,30 metres; S’observen dues figures, a l’esquerre la de la Mare de Déu, dempeus, portant l’infant a coll i a la dreta, la de Sant Miquel Arcàngel amb llança i escut, matant el drac que té als peus.\nEl vitrall del Juí (Judici Final), de l’any 1494, té un mida de 5,88-2,42 metres. Representa, a l’estil clàssic, la escena del Judici Final. Jesucrist centra l’escena on, a la part alta i al seu entorn, succeeix l’escena; l’Arcàngel Gabriel –vora Jesús-, amb una llança, enfrontant-se a un dimoni; la Mare de Déu i Sant Joan Baptista (són a la dreta de Jesús i agenollats, rodejats per quatre àngels (dos a sobre i dos sota la mare de Déu i Sant Joan Baptista).\nSegueix l’escena Leviatan (envoltat de flames que surten de la seva boca), a la dreta de Jesucrist; un dimoni agafa del coll a un ressuscitat que surt de la tomba i un altre, fa el mateix amb una dona. A l’esquerra de l’Arcàngel, diversos individus es dirigeixen a Sant Pere, el qual guarda la porta del Paradís (representada com a una gran torre).\nCirici afirma, en el seu llibre Barcelona pam a pam, fent referència a la part exterior de la basílica: “Santa Maria del Mar és l’única gran església gòtica catalana perfectament acabada en el seu exterior. A les façanes hi ha els caràcters essencials del gòtic català, que la diferencien del gòtic continental o europeu: domini de les línies horitzontals; predomini dels espais plens sobre els buits; coberta amb terrats, sense teulades; preferència per les grans superfícies nues; contraforts massissos, sense arcs boterells, i torres octogonals, acabades amb terrats”.\nÉs important tenir en compte que la senzillesa dels portals segueix amb l’estructura global de l’edifici.\nDes del carrers de Sombrerers s’observa la porta més antiga, d’estil que s’apropa més al romànic –el qual es pot identificar amb la porta de la Catedral o la de Sant Iu-. Hi apareixen, ja esculpits al segle XV, la Verge Maria i Jesús, al timpà.\nSeguim amb el portal major de Santa Maria, provablement construït entre el 1340 i el 1365. A la construcció, en un pla paral·lel al de la façana, s’ha introduït un gablet, de perfil triangular, amb traceria en els vessants. El gablet té una funció purament decorativa. Al timpà hi trobem una imatge de Jesucrist, i a la vora d’aquest trobem Sant Joan i la Verge Maria, de genolls i en actitud d’oració. Als laterals dels brancals estan les figures de Sant Pau i Sant Pere. Es pot observar que també hi apareixen alguns dels representants dels gremis del barri, promotors de la obra als capitells de les arquivoltes i les figures de dos àngels a l’inici del gablet.\nAl carrer de Santa Maria, abans carrer del Born, es localitza la porta de la Passioneria, just al davant del Fossar de les Moreres; s’observen les dues làpides conmemoratives de la col·locació de la primera pedra –en llatí i en català-, als laterals de la porta. Aquesta porta es caracteritza per la ubicació de l’accés en un pla paral.lel al del mur de la façana, el qual sobresurt una mica, de tal forma que no trenca la tendència a la unitat de pla del conjunt –és una solució ja emprada en alguns edificis romànics, identificats amb la idea de l’arc triomfal-. La simplicitat segueix sent el model a seguir.\nLa porta restant és la del Born, la qual és la més tardana de totes –l’any 1546 se li atorgà a l’arquitecte, Bernat Salvador, la carta de pagament per a la realització del portal- ; té relació amb la porta de la Catedral, ja que s’encarregà a l’arquitecte que prengués el model de la porta de Santa Eulàlia.\nAl costat d’aquesta porta trobem la capella dels Santíssim, la qual va ser inaugurada el dia 2 de febrer del 1835; és un exemple de l’arquitectura neoclàssica a Barcelona.\nEntrar, alçar el cap i deixar que les emocions envoltin la teva ment. La sensació que hom percep és que es troba en una altra dimensió, en una altra vida; la llum penetra amb una sotilesa meravellosa pels vitralls i inunda l’interior de la basílica; el silenci regna en tot el seu esplendor. És Santa Maria del Mar.\nRealment penso que els barcelonins tenim una grandíssima sort de poder passejar pel carrer i arribar, després de perdre’ns pels carrers del barri e la Ribera, a la basílica.\nPersonalment m’és complicat extreure una conclusió d’aquest treball, ja que ni tan sols l’Arqueologia ens ha permès comprendre millor els secrets històrics –el que no sabem, o encara no sabem- que guarda Santa Maria del Mar entre els seus murs, o sota d’ells. És clar que hi ha una basta informació sobre el temple, inclús molta més de la que m’imaginava, ja que quan vaig iniciar la meva feina de recerca bibliogràfica pensava que em quedaria curt, que no seria suficient per a poder escriure aquest treball; no va ser així, ni molt menys, no.\nPer tant, més que conclusió, voldria fer una breu opinió personal, ja que ho considero adient en aquesta ocasió.\nAmb la finalització del treball, i tot i haver aprés moltíssim sobre el tema, sincerament així ha sigut, alguns fets, sobretot on hi he posat més èmfasi, com el la ubicació de l’anterior temple romànic –on el llibre utilitzat de la Cristina Borau m’ha semblat una obra excel·lentíssima-, em fan pensar que, segur, algun dia es farà una nova excavació i s’hi trobaran proves i restes que indiquin –si és que en queden, que també existeix aquest possibilitat- lo localització exacta de l’edifici anterior al temple gòtic –ja sigui vora el Fossar de les Moreres o a l’interior del nou temple. I és què, com en altres àmbits de la Història, els buits fan aparèixer la subjectivitat –tan necessitada pels historiadors- en molts casos; és quelcom inevitable i s’ha d’acceptar.\nSegurament, i a partir d’aquest moment en que escric aquestes paraules, els misteris que circulen al voltant de la magnífica Santa Maria del Mar em facin seguir coneixent més sobre l’edifici, sobre la seva història, sobre el barri...\nAfegir, a més, que el punt on tracto l’arquitectura gòtica ha sigut força dificultós, ja que el tractament d’aquest tema al Grau d’Història és força escàs –òbviament, per això existeix el Grau d’Història de l’Art- i m’ha obligat a realitzar força citacions que corroboressin el que volia exposar, impedint-me a mi mateix assolir una major llibertat de redacció.\nEl repte de realitzar aquest Treball de Fi de Grau em causava molt respecte, cautela i inclús, ho haig d’admetre- una mica de por pel fet de que mai havia estat davant una proba com aquesta, però una vegada acabat, la satisfacció d’haver sabut concloure tots els meus propòsits del guió és enorme, no tan sols per escollir referències bibliogràfiques d’una gran qualitat per a la redacció del text, sinó perquè he pogut comprovar com, els meus coneixements sobre Santa Maria del Mar eren encara més òptims del que jo creia; realment ha sigut una experiència extraordinària el haver pogut fet el treball sobre un tema tan bonic i de tanta estima com és, per a mi, la basílica de Santa Maria del Mar.\nPer a finalitzar; agrair especialment al Dr. Francesc Tort Mitjans, rector de Santa Maria del Mar i, actualment, de Sant Pau del Camp, per a invitar-me a l’Arxiu de Santa Maria del Mar i per ajudar-me, aconsellar-me i guiar-me al llarg de l’evolució del treball.\nBassegoda i Amigó, B., Bassegoda i Musté, B., & Bassegoda i Nonell, J. (1976). Santa Maria de la Mar?: monografia històrico-artística del temple. Barcelona?: Universitat Politècnica de Barcelona.\nBassegoda i Nonell, J. (1987). Guia de Santa Maria de la Mar. Barcelona?: Fundació Caixa de Barcelona.\nBassegoda i Nonell, J (1983). L’Expansió de Catalunya en la Mediterrània?: en ocasió del sisé centenari de Santa Maria del Mar. Barcelona?: Fundació Jaume I.\nBeltrán de Heredia Bercero, J. (2011). Santa Maria del Mar: un enclave cultural de la antigüedad tardía en el suburbium de Barcino. Quaderns d’Arqueologia I Història de La Ciutat de Barcelona, 7.\nBensch, S. P. (2000). Barcelona i els seus dirigents?: 1096-1291. [Barcelona]?: Proa.\nBalcells, A., & Pérez, A. (2004). Història de Catalunya. Barcelona?: L’Esfera dels llibres.\nBofill, R. M. (1998). L’Arquitectura nacional de Catalunya?: la menystinguda personalitat de l'arquitectura catalana gòtica. Barcelona?: La Magrana.\nBonet, J. M. M. (1975). Archivo Diocesano de Barcelona. Organigrama. Boletín de La ANABA, any XXV, 3 (año 1571).\nBorau Morell, C. (2003). Els Promotors de capelles i retaules a la Barcelona del segle XIV. Lleida?: Pagès.\nBracons, J. Com va ser traçada la planta de Santa Maria del Mar, dins Pladevall i Font, A. (2002). L’Art gòtic a Catalunya, vol. II. Barcelona?: Enciclopèdia Catalana.\nCarbonell, C.-O. (2000). Una Historia europea de Europa?: mitos y fundamentos (de los orígenes al siglo XV). Barcelona?: Idea Books.\nCirici, A. (1980). Barcelona pam a pam. Barcelona?: Teide.\nCirici, A., Clotet, L., & Tusquets, O. (1973). Arquitectura Gótica Catalana. Barcelona?: Lumen.\nDomenge i Mesquida, J. (2005). Santa Maria del Mar i la historiografia del gòtic meridional. Barcelona Quaderns d’Historia, 8, 179, 2002–2003.\nEspañol, F., & Manent, R. (2002). El Gótico catalán. Manresa?: Angle.\nFlorensa i Ferrer, A. (1959). La Calle de Montcada. Barcelona?: Ayuntamiento de Barcelona.\nFlorensa i Ferrer, A. (1959). El Barrio de Ribera y su ordenación. Barcelona?: Ayuntamiento.\nFortuny, J., Pi, M., López, P., & Pérez, M. (2004). El Born, un vincle amb el passat. [Sant Joan Despí]?: Televisió de Catalunya.\nFreigang, C., & Stiglmayr, C. (1999). Gotische Architektur in Spanien?: Akten des Kolloquiums der Carl Justi-Vereinigung und des Kunstgeschichtlichen Seminars der Universität Göttingen, Göttingen, 4.-6. Februar 1994. Madrid?: Iberoamericana.\nGarcia i Espuche, A. (2009). La Ciutat del Born?: economia i vida quotidiana a Barcelona (segles XIV a XVIII). Barcelona?: Museu d’Història de Barcelona.\nGarí, B. (2010). La política de lo sagrado en la Barcelona medieval. De la Inventio santae Eulalie a las leyendas mercedarias. Imago Temporis: Medium Aevum, (4), 475–490.\nGünzberg i Moll, J. (2002). Vida quotidiana a la ciutat de Barcelona durant la pesta negra (1348). Barcelona?: Rafael Dalmau.\nLozoya, J. de C. y L. de A., & Peñalosa, L. F. de. (1945). El Arte gótico en España?: arquitectura?: escultura?: pintura. Barcelona: Labor.\nMira, E., Zaragozá Catalán, A., & València, M. de B. A. de. (2003). Una Arquitectura gótica mediterránea. València?: Generalitat Valenciana, Subsecretaria de Promoció Cultural.\nNicolau i Martí, A. (1999). La Barcelona gòtica. Barcelona?: Institut de Cultura. Museu d’Història de la ciutat.\nPi y Arimón, A. A. (1854). Barcelona antigua y moderna ó, Descripcion é historia de esta ciudad desde su fundacion hasta nuestros dias. Barcelona?: impr. y libr. politécnica de Tomás Gorchs.\nPifarré Torres, D. (1984). Rics i pobres a Santa Maria del Mar?: un barri barceloní i una institució benèfica parroquial a mig segle XV.\nPladevall i Font, A. (2002). L’Art gòtic a Catalunya. Barcelona?: Enciclopèdia Catalana.\nRiu i Riu, M. (2005). El barri barceloní de Santa Maria del Mar l'any 1363. Acta historica et archaeologica mediaevalia, 26, 563.\nRiu, M. (1973). La Ayuda a los pobres en la Barcelona medieval?: el “plat dels pobres vergonyants” de la parroquia de Santa María del Mar (pp. 783 – 811). Lisboa?: [s.n.].\nSanpere i Miquel, S. (1890). Topografía antigua de Barcelona?: rodalía de Corbera. Barcelona?: Imprenta de Henrich y Comp. en Comandita.\nTaulé Viñas, A. (1998). Santa Maria del Mar?: pasado y presente. Barcelona?: La Hormiga de Oro.\nTort i Mitjans, F. (1990). Santa María del Mar catedral de la Ribera. Barcelona?: Fundación Uriach.\nVila-Grau, J., Ainaud de Lasarte, J., & Escudero i Ribot, M. A. (1985). Els Vitralls medievals de l’església de Santa Maria del Mar de Barcelona. Barcelona?: Institut d’Estudis Catalans.\nVinyoles, T.-M. (1985). La Vida quotidiana a Barcelona vers 1400. Barcelona?: Rafael Dalmau.\nVives i Miret, J. (1933). Historial del Gremi de Bastaixos de Capçana i Macips de Ribera de la Duana de Barcelona?: segle XIII-XX. Barcelona.


Economia circular a Europa i Catalunya: un èxit per completar « Àmbits de Política i Societat\nBecari al Parlament Europeu i coordinador de la publicació\nDes de fa uns anys, una de les grans prioritats de la Unió Europea és accelerar la transició d’Europa cap una economia circular. El 2015, ja ben entrada la Comissió Juncker, la Unió Europea va publicar un pla d’acció que estableix mesures per millorar i allargar la vida dels productes. La idea és incidir en tots els cicles de la vida del producte: des de la seva producció i consum fins a la gestió i reducció de residus.\nUna de les polítiques europees de més rellevància en matèria d’economia circular va veure la llum el març passat, quan el Parlament Europeu va aprovar una directiva relativa a la reducció de l’impacte ambiental de determinats productes de plàstic. Aquesta llei era un dels compromisos de l’actual Comissió i Parlament Europeu: a causa del seu lent procés de descomposició, el plàstic s’acumula en mars i platges, cosa que provoca un fort impacte al medi ambient i a la nostra pròpia salut. Els productes coberts per aquesta legislació constitueixen el 70% del total dels residus marins.\nA grans trets, la llei que el Parlament va aprovar a Estrasburg es divideix en dues parts. D’una banda, es prohibeixen alguns productes de plàstics a partir del 2021: plats i coberts de plàstics d’un sol ús, bastonets de cotó fabricats en plàstic o plàstics oxodegradables passaran a estar prohibits en el territori de la Unió Europea. La segona part de la llei és la que regula el reciclatge de les ampolles de plàstic, i obligarà als Estats Membres de la UE a reciclar el 90% de les ampolles el 2029. A més, aquest llei amplia reforça el principi de “qui contamina paga”: els productors de plàstic d’un sol ús hauran d’assumir, entre d’altres, costos de recollida i neteja dels productes que han fabricat.\nSens dubte, aquesta llei és un èxit europeu. En primer lloc, perquè la Comissió Europea ha estat capaç d’impulsar aquesta llei tot i tenir els grans lobbies de productors de plàstic en contra (en aquest sentit, cal destacar el paper que ha realitzat el Vicepresident de la Comissió Europea Timmermans o el Comissari Katainen). En segon lloc, perquè el Parlament Europeu ha estat capaç de fer la llei encara més ambiciosa del que s’havia pensat inicialment a través d’esmenes parlamentàries. I finalment, pel canvi de paradigma que suposa que la gestió de residus comença quan el residu encara no s’ha generat, que s’ha culminat a través de la responsabilitat ampliada pel productor.\nTot i que pot semblar que Europa ha fet els deures en matèria d’economia circular, no tota la feina està feta. Europa legisla, però són els estats membres els encarregats d’implementar les polítiques de la Unió. Si no ho fan de manera correcta, la llei pot no acabar tenint l’èxit esperat. A més dels estats, altres estrats de govern com les regions també poden acabar sent decisius en la correcta implementació de les polítiques comunitàries a través de les seves pròpies lleis. És per això que val la pena avaluar l’estat de la legislació catalana en aquesta matèria.\nEn comparació a altres regions europees, Catalunya és una regió avançada en matèria de gestió residus. Això és així en gran part gràcies a la llei catalana de residus de 1993 (6/1993), pionera a nivell estatal i europeu. En un moment on la recollida i tractament de residus municipals quedava en mans dels municipis a través de la legislació de règim local, la llei va permetre incrementar el control de qualitat dels gestors de residus autoritzats i va obligar als municipis de més de 5.000 habitants a fer recollida selectiva de matèria orgànica i a tenir deixalleria.\nTot i que en l’última dècada, i en part a causa de la crisi econòmica, la legislació catalana en matèria de residus no ha avançat tant com als anys 90, s’han produït algunes iniciatives destacables. Una d’elles és el Pacte per la bossa, un acord entre l’Agència Catalana de Residus i i totes les organitzacions de la distribució i la fabricació de bosses amb presència a Catalunya i Espanya.\nEl Pacte tenia l’objectiu de reduir el consum bosses de nanses d’un sol ús en un 50% l’any 2012, respecte dels valors de consum de 2007. Tant el primer Pacte per la bossa, signat el 2009, com les successives pròrrogues que ha tingut al llarg dels últims anys, reflecteixen les prioritats europees en matèria de gestió de residus. A Catalunya hi ha hagut la voluntat de recolzar activament el lideratge europeu en matèria de gestió i reducció de residus.\nQue tant a la Unió Europea com a Catalunya hi hagi bones iniciatives que afavoreixen la transició cap a una economia circular no significa que no es pugui millorar. La urgència climàtica és cada cop més palpable, i cada estrat governamental hauria de fer un esforç extra per redreçar l’estat de salut del nostre planeta.\nAl tractar-se d’una regió, el marge de maniobra que hi ha a Catalunya per implementar polítiques disruptives és limitat, però en cap cas menor. Des de casa nostra podem millorar la gestió i reducció de residus i tenir un impacte més que considerable pel medi ambient.\nUn dels aspectes en què Catalunya pot millorar més és en l’agilitat a l’hora d’aprovar les seves pròpies lleis en àmbit de gestió de residus. Un bon exemple d’això és la llei PRECAT 20, un instrument programàtic del que la Generalitat s’havia de dotar per a fer front als reptes estratègics i objectius en matèria de prevenció i gestió de residus durant els anys 2013-2020. A causa d’una sèrie de traves administratives, aquesta llei no va poder ser aprovada fins l’abril de 2018, a només dos anys de la finalització del propi programa. És important que el pragmatisme guiï l’acció política, i cal trobar un equilibri entre allò ideal i allò possible per tal que les polítiques siguin efectives.\nUna altra faceta on hi ha un alt marge de millora per continuar sent una regió europea de referència en l’àmbit de la gestió i reducció de residus és la capacitat de fer complir les lleis als ajuntaments. La mateixa llei catalana 6/1993 estipula l’obligació que els ajuntaments facin recollida selectiva dels residus, incloent-hi la matèria orgànica. De manera força generalitzada, hi ha un excés de tolerància amb la manca de compliment de la recollida selectiva per part dels municipis, cosa que provoca que la llei quedi sense efecte en certes ocasions. En aquest sentit, fer complir la pròpia llei en cada cas seria un gran avenç.\nPer acabar, cal oferir incentius econòmics per promoure bones pràctiques en la gestió municipal de residus. A Catalunya tenim dos casos clars d’èxit en aquest sentit. D’una banda, des que es va aprovar la llei 5/2017 que estableix l’entrada en vigor de tipus únics per gravar l’abocament de residus municipals, s’ha observat un increment d’ajuntaments que fan recollida selectiva. D’altra banda, des que es donen incentius econòmics als ajuntaments que fan recollida de deixalles porta a porta, hi ha hagut un increment dràstic d’ajuntaments que promouen aquest mètode de recollida.\nTot i que la Unió Europa és un líder mundial en el camí cap a la transició a una economia circular, també té un marge de maniobra considerable per millorar en la gestió i reducció de residus. Per capacitats polítiques, si Europa és capaç de millorar algunes ineficiències de la seva política en matèria de gestió i reducció de residus, pot millorar la vida dels centenars de milions de ciutadans europeus.\nUn dels aspectes principals on la Unió Europea encara pot millorar és en el propi finançament a accions i infraestructures dedicades a promoure l’economia circular. Dins del programa LIFE de la Unió Europea, dedicat a la promoure la conservació i la millora de condicions del medi ambient i el clima, només una quarta part dels diners són destinats a accions i infraestructures que promoguin la transició a l’economia circular. Els 1.350 milions d’euros que la Unió dedicarà en el període 2021-2027 a la reducció i gestió de residus queden lluny, per exemple, dels 13.000 milions del Fons Europeu de Defensa o dels 11.500 dedicats a ajudar les pimes.\nLa Unió Europea també ha de millorar en supervisar la implementació de la seva pròpia legislació. Cal que s’implementin mecanismes a nivell comunitari que supervisin de manera més adequada i eficient si els estats compleixen amb les directrius europees. A més, quan s’identifica que un Estat incompleix la llei europea, el regim sancionador és lent. En aquest sentit, una solució podria ser intensificar el sistema d’alerta primerenca conegut com Early Warning System, que implementa la Unió Europea amb l’objectiu d’anticipar les recomanacions als Estats que no compleixen amb la legislació europea.\nEn conclusió, es pot afirmar que Catalunya ha s’aprofita i aprofundeix el lideratge global d’Europa en la reducció i gestió de residus. Tot i això, i a causa de l’acceleració del canvi climàtic, ser líders mundials en aquesta matèria pot no ser suficient. Europa i Catalunya han de ser més eficients i ambiciosos, cada u dins de les seves possibilitats, per tancar el cercle de l’economia circular com abans millor.


ANDINYPH PELUQUERIA - Premià de Mar - Esperança, 11 BAJO | PELUQUERIAS UNISEX Páginas Amarillas\nEsperança, 11 BAJO, 08330, Premià de Mar (BARCELONA)\nPeluquerias unisex Premià De Mar\nANDINYPH PELUQUERIAPremià de Mar\nPeluquerias unisex en Premià de Mar\n¿Eres el propietario de ANDINYPH PELUQUERIA?\nDescubre cómo tener siempre la información de ANDINYPH PELUQUERIA actualizada y publicada en los principales sites de Internet con el servicio BeeDIGITAL.\nContacta con ANDINYPH PELUQUERIA\nOpina sobre ANDINYPH PELUQUERIA y sube una foto o vídeo del negocio.\nInformación y servicios de ANDINYPH PELUQUERIA\nPeluquerias unisex ANDINYPH PELUQUERIA es un negocio ubicado en Esperança, 11 BAJO, Premià de Mar.\nPuedes contactar con este negocio en el número de teléfono 937522508 y a través del formulario de contacto.\nValora los servicios de ANDINYPH PELUQUERIA, dejando tu opinión y subiendo alguna fotografía relacionada con este negocio.\nTalleres de reparacion La pobla llargaAlmacen de bebida PolinyaQuimicas Corvera de asturiasPescado establecimiento Premia de marAlimentacion establecimiento PolinyaAlmacen de material de construccion PolinyaPescaderias Premia de marPanaderos PolinyaPastelerias PolinyaCarne establecimiento Premia de mar


Què en penseu, dels deures d’estiu? – Cavall Fort\nQuè en penseu, dels deures d’estiu?\nby Cavall Fort | posted in: General | 33\nJa arriben les vacances! D’aquí a pocs dies s’acabarà el curs i no hi tornareu fins al setembre. Us posen deures, a l’escola, per fer a l’estiu? Potser l’escola no us en posa, però els pares sí que us compren un quadern de vacances amb activitats perquè hi treballeu els mesos que no hi ha classe…\nSigui com sigui, us agrada, tenir deures a l’estiu? Quan els feu? Els enllestiu les primeres setmanes per tenir lliure la resta de les vacances, n’aneu fent durant l’estiu o els deixeu per al final de tot? Quina alternativa proposaríeu, en comptes dels deures?\nPere - 9 anys\n6 de juny de 2022 |\nHola, no suporto els deures d’estiu perquè són vacances, oi?\nHola, Cavall Fort! A mi, depèn dels deures d’estiu, m’agraden. A la meva escola sempre ens posen els mateixos deures per a l’estiu i a mi m’agraden. Els deures que ens posen són: fer una presentació d’alguna cosa que hagis fet aquestes vacances. Adeu!\nNora - 10 anys\n26 de desembre de 2021 |\nJo crec que els deures d’estiu són molt injustos perquè l’estiu és per divertir-se i no per fer deures, però, en canvi, un quadern d’estiu està bé perquè no és obligatori i serveix per repassar.\nA la meva escola no ens posen deures d’estiu i a casa no faig quadern de repàs.\n9 de juny de 2021 |\nHola, em dic Adrià i tinc 7 anys. A mi no m’agraden els deures d’estiu perquè l’estiu serveix per banyar-se… Els deures d’estiu són injustos!!!\nVioleta - 9 anys\n23 de juny de 2020 |\nJo crec que els deures d’estiu són molt avorrits… Ja fas deures a l’escola! Només calia això!\nEls deures d’estiu, a vegades, em cansen una mica, pero depèn de quins et fan petar de riure! 🤣📘📗📚\nMariona - 8 anys\nHola! Jo cada any tinc un quadern d’estiu per anar fent al llarg de les vacances, però no m’agrada gaire… L’estiu és per divertir-se i descansar!!\nClara - 15 anys\n13 de maig de 2020 |\nL’estiu és moment de descans amb la família i els amics, moment de llibertat. Està bé alguna feineta per no perder el ritme, però ja està…\nA mí no me gusta el verano, es para descansar.\nJo crec que estan bé però no m’agraden perquè l’estiu és per a descansar.\nJan - 9 anys\nJo crec que no ens haurien de posar deures a l’estiu, perquè a l’estiu hi ha vacances i trobo que durant les vacances no hauríem de fer deures.


Els nostres colors, la seva samarreta / Nuestros colores, su camiseta - Joan Solé\nEls nostres colors, la seva samarreta / Nuestros colores, su camiseta\nVa haver-hi un temps on el debat de si el Barça havia de portar publicitat o no en la samarreta era una qüestió d’identitat, de principis i tradició. L’any 2003, nouvingut en Joan Laporta, en la seva primera assemblea de compromissaris va aconseguir que els socis aprovessin incloure publicitat en la samarreta. Els motius, van ser els mateixos que els d’ara: “extrema gravetat financera”. No fins a l’extrem de no tenir el suficient capital per a deixar de fer fotocòpies en color i fer-les en “blanc i negre per estalviar en tòner”. Però, com en tot canvi de govern polític, la nova directiva es va trobar amb una caixa on els números no quadraven.\nDesprés d’alguns contactes amb patrocinadors, tots ells fallits, l’any 2006 aquesta directiva –després d’aconseguir Lliga i Champions- va fer una cosa que ningú s’esperava: pagar per lluir una marca. El Barça va signar un conveni de 5 anys per lluir Unicef en el pit, amb una contribució d’1,5 milions d’euros a l’any destinats en benefici dels nens. Una jugada que no solament feia honor al lema “més que un club”, sinó que ho portava a la pràctica. Eren els nostres colors, els nostres valors i la nostra samarreta. Era el naixement d’un concepte que va tocar el cel amb el triomfant cicle de Guardiola: “els valors”.\nPotser ha plogut molt des de llavors, i el futbol ha arribat a un nivell de modernització que no entén de graderies. Les noves samarretes dels equips de futbol, com la nostra, corren el risc de ser més un cartell de carretera que un símbol per als seus seguidors. Després de l’engany de Qatar Foundation, que va evolucionar a Qatar Airways i va ressituar Unicef a la part baixa de l’esquena, el club informa que Beko es convertiria en el tercer patrocinador global de l’entitat. És a dir, hi haurà Beko en la samarreta i en les graderies per no posar-la en la sopa. La samarreta ja sembla un mono de carreres.\nL’última vegada que em vaig comprar una samarreta del Barça oficial va ser la del sextet de l’any 2009. Dos colors, blau i grana, i un sol patrocinador: Unicef. Des que Qatar es va colar en el pit i Unicef va perdre el seu lloc, no he trobat cap raó per estalviar els gairebé 70€ que costa ja que, sí, són els meus colors, però és la seva samarreta. La que l’actual directiva del president no votat ha dissenyat i es justifica amb la situació econòmica. Ser competitius implica vendre el club? Creia que això era resultat del futbol que s’oferia.\nEl Barça, per si ho desconeixen, va aconseguir ser un símbol per la seva cultura futbolística que apostava per més de set homes formats en la Masia que acabaven esdevenint estrelles, no en fitxatges de 90 milions –recordin l’experiment Ibrahimovic com va acabar-. Era un club que ara no és ni l’ombra del que va ser, ja que no solament li enganxa un patrocinar a tot el que porti els colors, sinó que perd els seus valors amb situacions com les de Txema Corbella i Eric Abidal entre altres. El 2016 hi ha eleccions, massa tard vista la legitimitat de l’actual president, i el contracte amb Qatar acaba. Una bona oportunitat per retrobar allò que ens va fer grans: “els valors”.\nHubo un tiempo donde el debate de si el Barça debía llevar publicidad o no en la camiseta era una cuestión de identidad, de principios y tradición. En el año 2003, recién llegado Joan Laporta, en su primera asamblea de compromisarios logró que los socios aprobaran incluir publicidad en la camiseta. Los motivos, fueron los mismo que los de ahora: “extrema gravedad financiera”. No hasta el extremo de no tener el suficiente capital como para dejar de hacer fotocopias en color y hacerlas en “blanco y negro para ahorrar en tóner”. Pero, como en todo cambio de gobierno político, la nueva directiva se encontró con una caja donde los números no cuadraban.\nDespués de algunos contactos con patrocinadores, todos ellos fallidos, el año 2006 esa directiva –después de lograr Liga y Champions- hizo algo que nadie se esperaba: pagar para lucir una marca. El Barça firmó un convenio de 5 años para lucir el logo de Unicef en el pecho, con una contribución de 1,5 millones de euros al año destinados en beneficio de los niños. Una jugada que no solo hacía honor al lema “més que un club”, sino que lo llevaba a la práctica. Eran nuestros colores, nuestros valores y nuestra camiseta. Era el nacimiento de un concepto que toco el cielo con el laureado ciclo de Guardiola: “els valors”.\nQuizá ha llovido mucho desde entonces, y el fútbol ha llegado a un nivel de modernización que no entiende de gradas. Las nuevas camisetas de los equipos de fútbol, como la del Barcelona, corren el riesgo de ser más un cartel de carretera que un símbolo para sus seguidores. Después del engaño de Qatar Foundation, que evolucionó en Qatar Airways y reubicó Unicef a la parte baja de la espalda, hace poco el club informó que Beko se convertiría en el tercer patrocinador global de la entidad. Es decir, habrá Beko en la camiseta y en las gradas para no ponerla en la sopa. La camiseta ya parece un mono de carreras.\nLa última vez que me compré una camiseta del Barça oficial fue la del sextete del año 2009. Dos colores, azul y grana, y un solo patrocinador: Unicef. Desde que Qatar se coló en el pecho y Unicef perdió su sitio, no he encontrado razón alguna para gastarme los casi 70€ que cuesta puesto que, sí, son mis colores, pero es su camiseta. La que la actual directiva del presidente no votado ha diseñado y se justifica con la situación económica. Ser competitivos implica vender el club? Creía que esto era fruto del fútbol que se ofrecía.\nEl Barça, por si lo desconocen, logró ser un símbolo por su cultura futbolística que apostaba por más de siete hombres formados en la Masía que acababan siendo estrellas, no en fichajes de 90 millones –recuerden el experimento Ibrahimovic como acabó-. Era un club que ahora no es ni la sombra de lo que fue, ya que no solo le pega un patrocinar a todo lo que lleve los colores, sino que pierde sus valores con situaciones como las de Txema Corbella y Eric Abidal entre otras. En el 2016 habrá elecciones, demasiado tarde vista la legitimidad del actual presidente, y el contrato con Qatar termina. Una buena oportunidad para reencontrarnos con aquello que nos hizo grandes: “els valors”.


A-derma Exomega Control Emollient Lotin 200ml, Dressinn\nDescripció A-derma Exomega Control Emollient Lotin 200ml\nExomega Control Emollient Lotin 200ml.\nEstàs buscant productes de la marca A-derma, concretament A-derma Exomega Control Emollient Lotin 200ml? A dressinn trobaràs una completa selecció de productes de Cosmètica i accessoris de moda . Fes totes les compres a la teva botiga online dressinn. Oferim més de 75 modalitats de pagament perquè puguis escollir la que et vagi millor. Dóna un cop d’ull al catàleg i aconsegueix fantàstiques ofertes de moda . I si al rebre el producte no estàs satisfet, et tornem els diners.\nCaracterístiques A-derma Exomega Control Emollient Lotin 200ml\nTecnologias A-derma Exomega Control Emollient Lotin 200ml\nSostenibilitat A-derma Exomega Control Emollient Lotin 200ml


Ja tenim guanyadores i guanyadors del LXIII Certamen Literari 'Castellum Ripae' - El Miragall\nJa tenim guanyadores i guanyadors del LXIII Certamen Literari 'Castellum Ripae'\n06.09.2019 22.00 h\nJa tenim el guanyador del Premi de Narrativa 'Soler i Estruch' i guanyadores del premi de poesia infantil 'Ausiàs March'.\nAcí podeu veure l'acta.\nEl jurat vol agrair la participació de les escriptores i escriptors i destacar l'alta participació que va creixent any rere any, aquesta edició ha comptat amb 36 exemplars que optaven al premi de narrativa.\nRespecte a l'obra guanyadora, a criteri del jurat, es tracta d’una història senzilla i tendra; molt ben escrita i sense escarafalls. Els diàlegs reflecteixen la parla quotidiana amb tot d'expressions molt nostrades. Està molt ben narrada i des de la perspectiva de diversos personatges. Per tot açò el jurat ha decidit atorgar el Premi Soler i Estruch a l'obra titulada 'Dissabte, jazz' de Rafael Gomar Lloret.\nEl guanyador Rafael Gomar Lloret\nEls treballs premiats de poesia infantil 'Ausiàs March' són els següents:\nPrimer cicle: “La reina dels gelats” de Valeria Gimeñez Bolinches del Col·legi Santo Domingo.\nSegon cicle: “Les dones” de Maria Caldés Capsir del Col·legi Públic Severí Torres.\nTercer cicle: “L’Amistat” de Joana Verdú Grimaltos de Hernández del Col·legi Hernández.\nSols ens queda felicitar als guanyadors i guanyadores.\nACTA PREMIS LITERARIS LXIII (PDF, 873,4 KB)\nDissabte jazz (PDF, 9,1 KB)\nCurrículum vitae Rafa Gomar (PDF, 44,7 KB)


L’Escola d’Art i Superior de Disseny d’Olot acull l’exposició “Sigurd Lewerentz, 44 fotografies del viatge a Itàlia” – elgarrotxi.cat\n17 septiembre, 2019 Redacció GARROTXA 0\nAquesta exposició forma part del cicle l’Àlbum de l’Arquitecte promogut pel Departament de Cultura de la Demarcació de Girona del COAC, que pretén ser una reflexió sobre les relacions que es poden establir entre fotografia i transmissió de significats, i sobre com la realitat es presenta a la mirada.\nOlot, 17 de setembre de 2019.- El dimarts 24 de setembre, a les 13 hores, s’inaugura a l’Escola d’Art i Superior de Disseny d’Olot – carrer Pare Antoni Soler, 1 d’Olot – l’exposició que forma part del cicle L’Àlbum de l’arquitecte i que promou el Departament de Cultura de la Demarcació de Girona del Col•legi d’Arquitectes de Catalunya (COAC), “Sigurd Lewerentz. 44 fotografies del viatge a Itàlia”, amb la conferència a càrrec de l’arquitecte Josep M Torra Pla, comissari del cicle.\nLa mostra. que arriba a la ciutat d’Olot després d’haver passat per Figueres i Girona. es va obrir el 16 d’octubre i es podrà veure fins al 17 de novembre de 2019. En ella s’hi poden veure una selecció de 44 fotografies de l’arxiu personal de l’arquitecte suec procedents del DM DigitaltMuseum, fetes durant el viatge que va fer a Itàlia l’any 1909.\nGairebé al mateix moment que Lewerentz viatjà a Itàlia, entre 1902 i 1908, Franz Xaver Kappus mantenia correspondència amb el poeta austríac Rainer Maria Rilke i, si no fos perquè les “Cartes a un jove poeta” no es varen publicar fins al 1929, es podria afirmar que Lewerentz les havia llegit i s’esforçava a seguir al peu de la lletra els consells del poeta. Aquestes cartes parlen de silenci, de profunditat, de tristesa, d’alegria, de creació artística, de l’obra d’art i també de soledat.\nLa soledat i el silenci també semblen ser els trets característics que millor defineixen a Lewerentz. La crítica l’ha anomenat nòrdic solitari, arquitecte silenciós, sovint tancat en ell mateix, obstinat, obsessiu, aïllat.\nL’Àlbum de l’Arquitecte\n“La fotografia mira cap a fora, per veure-hi a dins”, ens diu Robert Frank i en aquesta frase hi podem trobar resumit el sentit que es vol donar a aquest cicle d’exposicions de fotografia. Una reflexió sobre com la realitat es presenta a la mirada i sobre la validesa de la fotografia per aprofundir en el coneixement i transmetre significats. Les fotografies que es mostraran en les diverses exposicions, seran les mirades més intimes i personals d’uns arquitectes que en algun moment de la seva vida han agafat una càmera.\nSeguint aquesta premissa, aquesta tardor la fotògrafa i arquitecta Clara Pardo ens ensenyarà la seva mirada de l’Índia amb l’exposició Clara Gromaches. Entropia i paisatge urbà a l’Índia (19 setembre). I de l’altra, al desembre tindrà lloc la mostra Laszlo Moholy-Nagy. Pintura, fotografia, film (12 desembre) coincidint amb el centenari de l’escola d’art i arquitectura Staatliches Bauhausa a Alemanya, més coneguda com a Bauhaus, fundada el 1919 per Walter Gropius.\nEl Museu dels Sants proposa un Escape Room per a aquesta tardor


TwitVC Girona. Ofertas de empleo, Facebook, LinkedIn, Twitter, Infojobs, bolsa de trabajo, cursos: Agències de Col·locació a Girona.Plataforma Educativa @PlatEducativa Organització de l'economia social. FPE, Astres, Gentis, Resilis, Infancia i Família i Eina Activa. Catalunya plataformaeducativa.org


Un home deixa dues ferides greus a Seattle després d'irrompre amb el seu cotxe en una protesta - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nUn home deixa dues ferides greus a Seattle després d'irrompre amb el seu cotxe en una protesta\nL'arrestat va atropellar a diverses persones d'una marxa contra el racisme i la violència policial\nep | madrid 04.07.2020 | 21:16\nUn home deixa dues ferides greus a Seattle després d'irrompre amb el seu cotxe en una protesta Regió7\nDues dones han resultat ferides de gravetat després de ser atropellades per un vehicle que ha envestit contra un grup de manifestants prop de l'antiga zona de Protesta Organitzada del Capitoli de Seattle (els Estats Units), desmantellada dimecres passat, segons ha informat un portaveu de la Policia estatal, Ron Mead.\nUn sospitós de 27 anys ha estat detingut i s'han presentat càrrecs després de l'incident, ocorregut sobre les 1.30 hores de la matinada del dissabte. L'individu va envestir amb el seu cotxe a un grup de manifestants després d'esquivar diversos vehicles col·locats pels manifestants per tallar una autovia i protegir-se.\nDiversos manifestants van aconseguir evitar l'impacte, però "desgraciadament dos van ser envestides pel vehicle", ha explicat Mead a roda de premsa recollida per la cadena CNN. Ambdues van ser traslladades al Centre Mèdic Harborview, segons Bombers de Seattle.\nLa zona CHOP és una part del centre de Seattle d'uns sis carrers utilitzada com a punt de partida de manifestacions per a protestar contra la violència policial. La Policia va haver d'abandonar el districte Est el 8 de juny després de dies de violents enfrontaments amb milers de manifestants. Finalment va ser desmantellada l'1 de juliol.\nAquestes protestes s'emmarquen en l'ona de manifestacions contra el racisme institucional i la violència policial deslligada després de la mort el 25 de maig de l'afroamericà George Floyd, qui va morir després de passar gairebé nou minuts ofegat per un policia que li va empresonar el coll amb el seu genoll i contra el terra.\nAgustí Penadès entrega l'obra «1 d'octubre 2018» a l'Ajuntament de Sant Fruitós de Bages.\nTrump exigeix «mà dura» per frenar els manifestants contra la violència policial.


Disseny de catàlegs, tríptics, flyers i fulletons Archives - ▷Sara Mompart Barcelona | diseñador de logotipo | disseny de logos | diseñadores gráficos freelance | dissenyador gràfic freelance\nHome » Disseny de catàlegs, tríptics, flyers i fulletons\nDisseny de catàleg comercial personalitzat Vull presentar-te el meu últim disseny de catàleg de producte o fulletó comercial. És per a una empresa mallorquina de lloguer de velers, llanxes i vaixells esportius: Cruesa. Una de les prioritats del client era transmetre molta professionalitat i serietat. Creant una peça publicitària amb alts nivells de...


Prostitute Merida | Merida Prostitutes | Prostitution in Merida | Merida Prostitution | Prostitutes in Merida\nForget about paying for prostitutes in Merida? Get hooked up with the local sex scene on the web's largest adult swingers and personals site, membership is completely Free.\nA no cost alternative to prostitutes, let us help you find local girls from Merida Hookers including Merida and nearby cities, Ejido (11 km), El Vigia (55 km), Barinitas (82 km), San Carlos del Zulia (96 km), Valera (99 km), Barinas (100 km), Alto Barinas (101 km), Trujillo (116 km), La Fria (128 km), San Juan de Colon (136 km), Tariba (146 km), San Cristobal (150 km), Guasdualito (157 km), Guanare (163 km), Rubio (165 km), San Antonio del Tachira (167 km), Lagunillas (170 km), El Tocuyo (198 km), Cabimas (202 km).\nTo ensure privacy for the profiles posted here, we ask you to create a free (but anonymous) account before being able to contact profiles in Merida or browse Merida Hookers for more cities.\nProstitution in Merida\nhooker in Merida\nMerida street prostitutes\nMerida prostitution areas\nwhere can i find prostitutes in Merida\nwhere to find prostitutes in Merida\nstreet prostitution Merida\nMerida prostitute areas\nwhere to find prostitutes Merida\nMerida street walkers\nstreet hookers Merida\nstreet prostitution in Merida\nMerida street hookers\nProstitutes in Ejido | Prostitutes in El Vigia | Prostitutes in Barinitas | Prostitutes in San Carlos del Zulia | Prostitutes in Valera | Prostitutes in Barinas | Prostitutes in Alto Barinas | Prostitutes in Trujillo | Prostitutes in La Fria | Prostitutes in San Juan de Colon | Prostitutes in Tariba | Prostitutes in San Cristobal | Prostitutes in Guasdualito | Prostitutes in Guanare | Prostitutes in Rubio | Prostitutes in San Antonio del Tachira | Prostitutes in Lagunillas | Prostitutes in El Tocuyo | Prostitutes in Cabimas\nThere are approximately 892 registered profiles from Merida. Including surrounding areas of Ejido, El Vigia, Barinitas, San Carlos del Zulia, Valera, Barinas, Alto Barinas, Trujillo, La Fria, San Juan de Colon, Tariba, San Cristobal, Guasdualito, Guanare, Rubio, San Antonio del Tachira, Lagunillas, El Tocuyo, Cabimas, there are over 5,808 members and growing every day.\nMerida Prostitutes, Merida Hooker, Merida Hookers, Merida Hookers, Hookers in Merida


Bartholomew McGhee - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n26 de gener de 1979(1979-01-26) (als 79 anys)\nNew York Field Club 48 (23)\nFleisher Yarn 31 (10)\nNew York Nationals 253 (97)\n→ Philadelphia Field Club (cedit) 18 (6)\n– Indiana Flooring (en)\n1917–1919 New York Shipbuilding (en)\n1919–1921 Wolfenden Shore (en)\n1921–1922 Philadelphia Hibernian (en)\n1922–1924 New York Field Club (en) 48 (23)\n1924–1925 Fleisher Yarn (en) 31 (10)\n1925–1931 New York Nationals (en) 253 (97)\n1929–1929 →cessió a Philadelphia Field Club (en) 18 (6)\n1930–1931 →cessió a New York Giants (en) 59 (17)\n1930–1930 Estats Units 3 (2)\nBartholomew McGhee, també anomenat Bertie o Bart, (Edimburg, 30 d'abril de 1899 - Filadèlfia, 26 de gener de 1979) fou un futbolista escocès, nacionalitzat estatunidenc, dels anys 1920 i 1930.\nFill i germà de futbolistes, el 1910 emigrà d'Escòcia als Estats Units. En aquest país jugà a diversos clubs com New York Shipbuilding, Bethlehem Steel FC, o Philadelphia Hibernian.\nEl 1922 signà un contracte professional amb New York Field Club. També jugà a Indiana Flooring, club que fou comprat pel propietari dels New York Giants de beisbol, convertint-se en New York Nationals. A NY Nationals guanyà la U.S. Open Cup el 1928 i la Lewis Cup el 1929. Amb el canvi de nom del club a New York Giants, guanyà el campionat de l'ASL de 1930-31. McGhee jugà al voltant de 350 partits i marcà uns 137 gols entre 1921 i 1931.\nFou internacional amb els Estats Units a la Copa del Món de 1930, on marcà dos gols.\nEl 1986 fou inclòs al National Soccer Hall of Fame.\n↑ febrer 25, 1918 The Globe\n↑ març 31, 1921 The Globe\n↑ gener 2, 1922 The Globe\n↑ Top scorers in U.S. soccer history.\nPerfil a National Soccer Hall of Fame\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Bartholomew_McGhee&oldid=21259917»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 2 juny 2019 a les 10:14.