El músic del bulevard Rossini – Quadern de mots\nInici / Editorials / El músic del bulevard Rossini\narxivat el 04/10/2011 per Carme a Editorials, Escriptors, Proa, ressenyes, Vicent Usó with 9 Comments\nVicent Usó (Vila-real, 1963)\nL’homenatge blogaire del 22 d’agost, en el meu cas, no només em va servir per conèixer l’obra del ja des d’ara admirat Enric Valor, sinó també em va descobrir nous blogs –fins aleshores desconeguts per a mi- , n’he seguit el camí d’uns quants, entre ells el de Vicents Usó. Si us ve de gust aquí teniu l’entrada, Una entrevista amb Enric Valor.\nSegurament sóc molt lenta o especial alhora d’assimilar certes coses i no sé si faig bé de dir-ho, però no ha estat fins que he acabat la novel·la que, m’he quedat amb la sensació d’haver llegit un molt bon llibre. Intentaré explicar-me. Necessito poques pàgines per saber si una novel·la m’agradarà o no, i “El músic del bulevard Rossini” em va atrapar de seguida. Però (que en tot sempre hi ha peròs), em va costar una mica veure l’entrellat de la narració, o el que és el mateix, fer-me’n amb una visió de conjunt i veure què ens volia explicar i fins on volia anar o arribar l’autor. I això no ho vaig descobrir fins al final de la narració. Un cop aquí, he de dir que tots els elements que integren la novel·la estan treballats, diria que dosificats, i carregats de sensibilitat, realisme i un saber fer que, doten al conjunt d’uns excel·lents resultats. La novel·la va ser finalista del Sant Jordi 2008.\nLa novel·la ens parla de la immigració, en aquest cas qualificada. En Tadeusz és un bon músic, però que quan arriba al seu país de destí el seu futur i la seva música se’n van carrer avall, com les gotes de pluja caigudes en un terra erm, sense produir els fruits esperats. Però la novel·la no es queda aquí, en Vicent Usó no es quedarà amb el músic que toca a plaça, l’anirà a buscar al seu poble i ens explicarà els seu passat, el seu present i el seu futur. Una vida lligada a dues passions, l’amor per Krystyna i per la música, dues passions que el portaran lluny per motius diferents. I ja vençut, quan torna, resignat a marxar per sempre, se n’adonarà que encara no ho ha perdut tot. “De vegades , ja ho veuen, cal viatjar molt lluny per a arribar finalment al punt de partida.”\nSembla que l’autor es va inspirar en un músic de plaça, en un immigrant que tocava per guanyar-se la vida. Vicent Usó donarà la veu al narrador que, serà l’encarregat d’explicar-nos els mons d’en Tadeusz, els d’ahir, els d’avui i els de demà. I serà el narrador qui ens anirà desvetllant tots els perquès del Tadeusz, què l’ha empès a deixar-ho tot, què busca, què el reté, què el fa tornar… Pàg. 148 “… encara que en diguen omniscient, aquest humil narrador no es veu capaç d’arribar a conèixer tots els detalls , vostès disculpen. I encara que el narrador es disculpi, ell ho sap tot i és la seva habilitat la que condueix la narració.\nEl temps. Hi ha dos tipus de temps en la novel·la, el meteorològic i el temps en el qual es troba l’acció.\nPlou, gairebé sempre plou, la intensitat pot ser diversa però sempre que se’ns descriuen moments importants, plou. De fet, la novel·la comença amb pluja, “Fa uns minuts que ha començat a ploure, una pluja modesta, no creguen, però tan delicada i trista que diries que frena l’impetu de les converses…” ens diu ja d’entrada el narrador.\nL’enterrament del pare què és el retrobament amb la Krystyna. Pàg. 142 “ Queia un plugim insignificant, estrelles mínimes d’aigua que desapareixien sense deixar rastre”.\nEl passat i el present entren i surten contínuament i, moltes vegades, ho fan sense avisar. La novel·la comença en un temps indeterminat, no és ni el passat d’en Tadeusz ni el seu present, ni el seu futur. És el punt on segurament li cal arribar per adonar-se que el seu futur no és on es troba en aquell moment. El punt on, empès per les circumstàncies, l’han dut a tornar a començar, a tornar a casa. I així ho fa, sense voluntat, perquè pel camí ho ha perdut pràcticament tot; la dignitat, l’esperança, l’amor, la música, en definitiva tots els seus somnis. Lluny quedaran aquestes paraules pronunciades per en Tadeusz en plena adolescència quan tot semblava anar-li bé. Pàg. 32 “ Realment cal ben poc per a ser feliç: algú que t’estime i un parell o tres de somnis.”\nAquest voltar pel passat i pel present del violinista li prement a Vicent Usó fer un magistral retrat de la vida rural d’un poble polonès després de la caiguda del règim totalitari, on la pobresa i la misèria emprendrà al protagonista i a molta altra gent, a immigrar cap a l’Europa Occidental, buscant un futur millor. Però les màfies, l’extorsió i en alguns casos la mala disposició dels països d’acollida, faran que siguin poques les persones que puguin sortir-se’n. I en Tadeusz arribarà a Vila “… petita ciutat que és la Vila, transposició literària de Vila-real, que és l’escenari per antonomàsia de les ficcions d’Usó…”, ens diu Vicent Sanz en la seva ressenya.\nUn altra dels aspectes que destaco de la novel·la es aquesta manera d’anar-se’n per les branques, ho dic amb un to positiu. Hi ha molta gent, entre ells m’hi incloc jo que, expliquem una cosa i mentre ho fem tendim a descriure una determinada situació o ambient per després continuar amb l’explicació inicial. Vicent Usó ho fa amb elegància, sense enfarfegar i tot sovint li serveix com a recurs literari per entendrí i arrencar un somriure al lector. Són com parèntesi descriptius que apropen el lector a l’escenari.\nPàg. 79 “Darrera la finestra, el funcionari alça la vista de l’encreuat que intenta solucionar: vuit lletres, la primera una g, l’última una c, enmig una c”Segueix parlant del funcionari i de com aquest ignora en Tadeusz, ocupant-se només del seu entrepà i de resoldre el mot encreuat, ens parla de funcionari i de la poca consideració d’aquest envers el patiment de qui té al davant. Quan acaba (que dura una pàgina llarga) ens dius “La resposta, per cert, és glacejar.” Referint-se evidentment als mots encreuats que feia el funcionari al principi. Les situacions dins el bar Remigi estan plenes d’aquests parèntesi descriptius. I tots conduits per aquest narrador que intenta portar més enllà al lector.\nUna novel·la que, com diuen algunes ressenyes, desperta la consciència o si més no porta al lector a preguntar-se quina història hi ha darrera d’aquella persona que acabes de deixar enrere –mentre encara sents la seva música- quan camines per qualsevol carrer o plaça del teu país.\nTambé n’han parlat Alícia a llegit , Manel Alonso a Els papers de Can perla, Jesús Mº Tibau a tens un racó dalt del món, Vicent Sanz a Triticària, entre altres.\nPàg.48 “Després de tanta xerrameca, la frase caigué de sobte, com una granada de mà enmig de l’escena d’un pintor costumista.”\nPàg. 55 “ Novament una bomba, enmig d’un camp de blat al migdia, d’una mar calma amb quatre barquetes de pescadors, d’un paisatge nevat. Novament plovien navalles. Novament callaren tots dos i només en Tadeusz va agafar aire.”\nPàg. 123 “ –El teu problema nen, és que creus en el futur. I el futur no existeix. L’únic futur cert , i encara no, és que ens queden un parell de culatons de cervesa. Més enllà, no hi ha res. M’entens? Res.”\nPàg. 154 “ de camí va somiant el tacte dolç del llençol, la calidesa del llit on apagarà el fred que li eriça els porus, sota la roba humida, la son on espera diluir les pedres que el seu cervell no deixa –infructuosament- de mastegar.”\n>> cridar tan tard\nTrucar a la porta fora d’hores.\nPàg. 37 “… van trucar a la porta i Tadeusz va córrer a obrir. El pare havia deixat de menjar i feia un gest de disgust, no era habitual que ningú cridara tan tard, a aquelles hores l’únic que podien arribar eren males notícies.”.\nm. || 1. Matèria pastosa o quasi líquida, composta especialment de farina i aigua, que serveix per a unir i aferrar dues coses\nPàg. 61 “ Acabaven d’enganxar un cartell sobre la paret d’un solar en construcció, l’excés d’engrut fluïa lentament cap a terra, un rierol condemnat a solidificar-se sense haver avançat a penes.”\n>> manxol (manc)\nadj. || 1. Mancat o baldat d’un braç o d’una mà\nPàg. 91 “… quina mena de gimnàs és aquell on no paren d’entrar manxols i coixos, seria un prodigi dels grossos que vingueren a alçar pesos o fer bicicleta.”\n2. BASSIOL m. Petita bassa o aplec d’aigua en terra\nPàg. 131. “ Un semàfor en roig transforma en bassiols de sang els tolls de pluja que s’han format sobre l’asfalt d’un carrer mal il·luminat.”\nAquí trobareu una petita reflexió d’en Vicent Usó motivada per la meva ressenya. Jo hi afegiria,\n“M’exalta el nou i m’enamora el vell” (J.V. Foix)\nO com diu en Joan Veny, mestre d’en d’en Jordi Dorca,\n“No exalcem el nou per rebaixar el vell” (JoanVeny)\nPerquè tant el nou com el vell han de tenir el seu propi espai, no n’hi ha un sense l’altre.\nAquests dubtes respecte la novel·la no crec que siguin deguts a aquesta tècnica descriptiva d’anar i venir en el temps, al contrari. Si un escriptor es curós, com és el cas, i sap portar al lector on vol, la narració pot guanyar molt, perquè en certa manera el lector sap coses del passat i/o del futur de la narració i se li permet jugar amb un altre tipus d’especulació. És una novel·la que m’ha agradat en molts aspectes, un d’ells és la llengua. Obrir i eixamplar horitzons et permet gaudir de l’enorme riquesa lingüística que tenim. Novel·lar la vida d’un personatge anònim que, qui sap en quants casos hi poden haver coincidències amb alguns dels músics que ens podem trobar avui o demà pel carrer. És una lectura del tot recomanable.\nAquest músic del bulevard em recorda –salvant totes les diferències- a l’Emma de Maria Barbal. Un personatge marginat del carrer que arrossega, com tots, una història. L’Emma i en Tadeusz parteixen de punts diferents però comparteixen el mateix grau de marginació.\nLa fitxa: El músic del bulevard Rossini, 2008 1ra ed. 2009 Proa, 188 pàg.\nPrevious Previous post: L’aprenenta de llevadora\n> Next post: Aventura\n9 thoughts on “El músic del bulevard Rossini”\ncarina 04/10/2011 at 12:52\nNo sé com t’ho fas, cada ressenya teva és com una dissecció, una meravella. Com tu valoro molt l’estil, la llengua, la manera que té cada escriptor de dir les coses, m’agradarà més o menys la història que explica, però si té bon fer, treballa bé el llenguatge, ja haurà valgut la pena llegir-lo. Gràcies una altra vegada per la teva classe magistral.\nMBosch 04/10/2011 at 15:14\nSincerament, té molt bona pinta i com a músic (o intent de músic) que sóc el trobo molt interessant. Miraré aviam si el trobo tot i que la llista de pendents comença a ser massa llarga (en part per culpa d’aquest blog, que no m’oblido de Mil Cretins ni tampoc de El Curiós incident del gos a mitjanit).\nGlo.bos.blog 04/10/2011 at 22:41\nAmb les teves ressenyes tan complertes i acurades ens fas venir ganes de llegir…i això és molt bo, però la meva llista de llibres pendents de llegir ja comença a ser preocupant. Tindré que posar-me les piles!\nQuadern de mots 05/10/2011 at 10:48\nCarina, el llibre està molt bé, però és dels que milloren quan els has acabat de llegir, quan el valores en el conjunt.\nMBosch, no t’hi emmirallis gaire que no és el tipus de músic al què hauries d’aspirar. ;D.\nDe tota manera és una bona lliçó per descobrir que no tothom ho té fàcil i que no s’ha de menystenir a ningú. Pot agradar-te (encara que no és de l’estil dels últims llibres que has llegit).\nGlòria, això de les llistes pendents és un infern, haurien d’estar prohibides i donar-nos temps a tots per posar-nos al dia (missió impossible). 😀\nJordi Dorca 05/10/2011 at 15:25\nLa sentència de J. V. Foix me n’ha fet recordar una del meu mestre, Joan Veny, que a mi també m’agrada molt: “No exalcem el nou per rebaixar el vell”.\nElfreelang 06/10/2011 at 9:11\nUi ara tinc poc temps per a llegir-te a consciencia a veure si per la nit hi torno…em reitero a dir-te que fas uns apunt que freguen la anomenada excel·lència\nEL BLOC DE SAM ENFOT 09/10/2011 at 19:10\nEm deixen bocabadat les teves ressenyes. Ets com un CSI dels llibres: li dones voltes i voltes i ho acabes trobat tot. No dic ja de posar-lo a la llista d’espera perquè és tan llarga que no sé ni per on agafar-la.\nGràcies per les teves ressenyes!\nQuadern de mots 10/10/2011 at 9:19\nJordi, tot dit.\nQuadern de mots 10/10/2011 at 9:20\nÀngel, el CSI dels llibres això és tot un honor. ;D\nDe tota manera jo no busco, m’ho trobo, em fa gràcia, em sorprèn, m’agrada, em fa pensar… i ho recullo, això sí, amb molta passió. Gràcies.


Curs de Cerca Documental per a Professionals de la Salut (Curs tancat) | Blanquerna - Universitat Ramon Llull\nCurso de Búsqueda Documental para Profesionals de la Salud\nCoordination Dra. Isabel Fernández\nTítol: Curs de Cerca Documental per a Professionals de la Salut\nDestinataris: Titulats en Infermeria, Fisioteràpia i Nutrició Humana i Dietètica\nCalendari: 3, 5, 10 i 12 de febrer de 2020\nLloc: Facultat de Ciències de la Salut Blanquerna-URL | c. Padilla, 325. Barcelona\nL'ús de les Tecnologies de la Informació i la Comunicació (TIC) ha permès millorar notablement l’accés, la transmissió i la gestió de la informació en ciències de la salut. En aquest sentit cal garantir que la cerca bibliogràfica permeti obtenir la documentació científica necessària per al desenvolupament coherent d'una investigació.\nQuè s’entén per cerca documental\nPlanificació i execució d’una recerca bibliográfica\nConèixer els aspectes a tenir en compte abans i durant la preparació d’una recerca bibliogràfica. Com establir una estratègia de cerca.\nAprofundir en la recerca de bases de dades sobretot les especialitzades en ciències de la salut, utilitzant adequadament els recursos i les diferents eines per tal que els resultats que obtinguem siguin els desitjats\nSaber què fer amb els resultats obtinguts: de la referència a la informació real i accés al document.\nDiferents normatives de citació.\nIntroducció a un gestor de referències bibliogràfiques.\nRosa Sunyer. Llicenciada en Biblioteconomia i Documentació. Responsable de la Biblioteca de la Facultat de Ciències de la Salut Blanquerna-URL.


Centre de Documentació d'Atenció a les Persones catalog › Details for: La Protección económica de las personas con discapacidad\nDetails for: La Protección económica de las personas con discapacidad\nMaterial type: BookSeries: Documentos Odc. Serie Estadísticas.Publisher: Madrid Ministerio de Trabajo y Asuntos Sociales 2001Description: 111 Pag. 25 cm.ISBN: 209-01-062-2.Subject(s): Discapacitats\nMundet Benestar social Col-30.056 Obs (Browse shelf) Available 95006298


Més Musiquem… | Coral Shalom\nInici Darreres notícies Més Musiquem…\nDesprés de més de 12 anys de trajectòria del Musiquem Lleida! i la seva bona acollida pel públic i per la crítica des d’un bon començament, és l’hora d’obrir-lo a altres àmbits de la música:\nEL MÓN DEL CINEMA: pel·lícules en què la música és el fil argumental\nEL MÓN DEL DEBAT: conferències, taules rodones, intervius o altres sessions que inclouen debats a l’entorn de la música\nEL MÓN DE LA CUINA: Sintonia entre la música i el bon menjar.\nTenim el convenciment que d’aquesta manera el contacte entre els espectadors i la música serà encara més profitós i entusiasta.\nÉs per a tothom, esperem que en gaudiu!\nDimarts, 2 d’octubre de 2018 a les 19.30 h a la Sala Funàtic\nPresentació de la pel·lícula documental: “Chavela” de Catherine Gund i Daresha Kyi. A càrrec de David Esterri.\nEsposa del mític compositor i cantant José Alfredo Jiménez. La seva veu era única, la seva forma de moure’s en un escenari també, i José Alfredo va entendre que Chavela posseïa una extraordinària capacitat de canalitzar el dolor a través de la seva veu. Va tenir relacions amoroses amb desenes de dones, entre elles Frida Kahlo. Chavela va canalitzar audaçment la història de la seva vida a través de la seva veu. Ella va convertir cançons tradicionals, cantades per milers d’homes, en vestigis únics d’identitat, en testimoniatges personals d’una vida singular.\nDimecres, 3 d’octubre de 2018 a les 18.30 h a la cuina del SUNKA de Martín Ruano, de Lleida.\nTaller de cuina Música, cuina i emocions. A càrrec de l’experta dietista Dra. Antonieta Barahona.\nDijous, 4 d’octubre a les 19.30 h a la Sala Funàtic\nPresentació i col·loqui de la pel·lícula: “Dancing Beethoven” d’Arantxa Aguirre.\nImmersió en la posada en escena amb la coreografia basada en la Novena Simfonia de Beethoven a càrrec de la companyia Béjart Ballet de Lausana. Aquest documental acosta la història d’aquesta obra, els reptes d’aquesta representació multicultural, els assajos amb el treball metòdic i exigent dels ballarins i la col·laboració entre la formació suïssa, el Ballet de Tòquio i l’Orquestra Filharmònica d’Israel dirigida per Zubin Mehta. Una col·laboració fascinant que tanca molts nivells de complexitat i que aconsegueix crear un dels esdeveniments coreogràfics de major èxit i impacte del segle XXI. Col·loqui a càrrec de Rosa M. Sánchez (Espai Dansa) i M. Carme Valls\nDissabte, 6 d’octubre de 2018 a les 13.15 h al vestíbul del supermercat SUNKA de Martín Ruano, de Lleida, cantaran els grups de Mitjans i Grans de la coral Shalom\nDissabte, 6 d’octubre de 2018 a les 17:45 h al carrer Democràcia-Remolins\nDimarts, 9 d’octubre a les 18.30 h a la Sala Funàtic\nPresentació de la pel·lícula: “La música del silencio” de Michael Radford.\nBiopic sobre el tenor i músic italià Andrea Bocelli. Malgrat haver nascut amb un greu problema de vista que finalitzarà en ceguesa, Bocelli supera tot tipus d’obstacles, guiat per grans ambicions cap a la seva passió, la música. Col·loqui a càrrec d’Antoni Tolmos (pianista i pedagog) i M. Carme Valls (música).\nDijous, 11 d’octubre a les 18:30 h a la Sala Funàtic\nPresentació de la pel·lícula: “Maria by Callas” de Tom Volf. A càrrec de Francesco Brugnoly (expert operístic), Francesc Jové (tenor) i M. Carme Valls (soprano).\nLa pel·lícula comença el 1974 amb entrevistes inèdites realitzades tres anys abans de la seva mort. Maria Callas parla sobre la manera en què va revolucionar l’òpera, però també explica els seus remordiments per no haver tingut una família. Callas, que es va convertir en La Diva, obliga la jove Maria a renunciar als seus desitjos d’una vida normal.\nPer més informació descarregueu-vos el PROGRAMA MUSIQUEM 2018.\nCinema CoralShalom Cuina Lleida MésMusiquem Música Musiquem programació


Servei d’Atenció a les Famílies i l’Entorn\nDonem eines per educar els fills en un entorn competitiu\nDes del Servei d’Atenció a la Família i l’Entorn (SAFE) del Servei d’Atenció Integral a l’Esportista s’ofereix a les famílies tenir un paper actiu. Se’ls ajuda i se’ls dona eines i recursos per a l’educació dels seus fills en un entorn esportiu i competitiu com és el FC Barcelona.\nDurant la temporada s’organitzen trobades amb les famílies per parlar d’acompanyament, educació i esport, d’expectatives, pors, somnis, pressió, tecnologies digitals, bon ús de les xarxes socials, nutrició, son i descans, alimentació, gestió del temps...\nEls taxistes que donen servei als nostres esportistes i els membres de la Comissió Esportiva del Club també formen part de la gran família de La Masia. Ells també són protagonistes de les xerrades que es fan durant tota la temporada a l’Auditori de la Masia i en les quals es treballa la manera d’anar tots alineats en l’educació dels esportistes.\nLa Masia ofereix, a més, Tallers Formatius per a Famílies, la intenció dels quals és la d’aprofundir en aspectes educatius, formatius i/o de valors sol·licitats per les famílies, d’una manera pràctica, potent i facilitadora, en grups reduïts, amb formadors de contrastada experiència, i acomplint a més amb una de les missions del Club: treballar en equip i alineats per ser coherents davant dels infants i els joves esportistes.


Quan un polític és un cretí, és cretí – El passat que no passa\n© Una colla de cretins – Diari Ara\nLa política a Catalunya s’ha convertit en una narrativa basada en les mentides i les mitges veritats. Quan un polític afirma amb la rotunditat d’un predicador presbiterià: “jo soc això” o “jo soc allò”, “ningú no pot dir de mi…”, “no soc oportunista”, “busco sempre la unitat”, “amb nosaltres hi cap tothom, ens necessitem a tots” i altres frases assertives per l’estil, cal respirar profundament per no reaccionar amb un exabrupte. Quan Oriol Junqueras li diu a Vicent Sanchis que li costaria trobar algú que digués d’ell que és una mala persona, em recorda Trump assegurant als quatre vents que ha trencat el sostre d’un test cognitiu. Quan el president Carles Puigdemont afirma “que ningú no es preocupi si tenim discrepàncies”, deu dir-ho perquè a l’exili només parla amb gent que li daura la píndola. L’exili, com la presó, aïlla. Observin sinó el gir radical entre el Mandela de la presó i el que va començar a fer política un cop alliberat. La realitat es viu en directe i no a través d’una pantalla.\nA molts llocs del món la política ha caigut en el desprestigi per coses com aquestes i costa trobar polítics que tinguin una mica de credibilitat. A les primàries demòcrates del 2018, una jove generació va desafiar les “vaques sagrades” del partit i va aconseguir tombar-les, si més no parcialment. Alexandria Ocasio-Cortez és el cas més conegut. Rachel Lears va dirigir un documental per a Netflix, Knock Down The House, que n’explica la peripècia. D’ella i d’altres activistes, com Cori Bush i Paula Jean Swearingen. La setmana passada, a més, Ocasio-Cortez va demostrar que té el cap molt ben estructurat i una estratègia política prou pensada en respondre als insults i les bretolades masclistes del congressista republicà Ted Yoho, membre del Tea Party. Va fer una intervenció que no va arribar als deu minuts, intensa i gens carregada de tòpics, per explicar que el masclisme no és ideològic, sinó cultural. Ho va fer amb una combinació d’arguments ètics i emocionals —que és el que es porta ara— que tanmateix tenia una forta càrrega política. És clar que això que una outsider es faci un forat en l’alta política només pot passar als EUA, on els partits són dèbils i els comitès electorals de base són imprescindibles per arribar a ocupar un seient al Congrés o al Senat. A Catalunya, per desgràcia, els partits, vells o nous, són màquines de control fins i tot de l’opinió publicada. Costa molt sentir-se lliure en un país quan la política està dominada per un sistema que limita la llibertat d’expressió. A més, les Ocasio-Cortez catalanes són flors que de moment no fan estiu en uns partits liderats per mascles alfa, empresonats, exiliats o al Govern.\nA Espanya la política no resol problemes, sinó que en crea de nous. És tradicional. La història dels segles XIX i XX és la història de les guerres civils, els pronunciaments i les dictadures. La Segona República va ser un caos descomunal i això va servir als militars per justificar una rebel·lió antidemocràtica. L’extrema dreta s’ha aprofitat de la dèbil democratització de la política espanyola inclús per apoderar-se de l’estat. Al segle XXI ja no li calen els militars. Amb els advocats de l’Estat, els jutges i altres espècimens del deep state ja en fan prou. S’ha constatat quan el jutge Marchena s’ha decidit a aplicar allò que ja va anunciar que faria en la sentència del judici contra el procés: regular el règim penitenciari dels reus. El ministre socialista de Justícia l’ha aplaudit, ves! L’establishment no és ni de dreta ni d’esquerra, simplement és establishment. Sota la presidència de Donald Trump, la política als EUA també s’ha convertit en una pràctica guerracivilista.\nA Catalunya, per desgràcia, els partits, vells o nous, són màquines de control fins i tot de l’opinió publicada\nAls EUA l’alternativa a un president senil (Trump té 76 anys) és la gerontocràcia demòcrata: Joe Biden té 77 anys i Bernie Sanders 78. Els demòcrates no s’atreveixen a apostar per una dona jove, rebel, tot i que de vegades caigui en el victimisme propi de les dones joves d’avui dia, com és Ocasio-Cortez simplement perquè saben que molts estatunidencs són con Ted Yoho. Tampoc no volen cedir el pas. A Catalunya —i també a Espanya— no hi cap polític de primera fila que arribi als 60 anys. El Parlament és com un parvulari on es fan discursos infantils. Abrandats en la forma però buits de tota mena de contingut. Al contrari, precisament, de la intervenció serena i pensada, sense papers a les mans, d’Ocasio-Cortez. “Quina enveja!” —em va dir un alcalde d’ERC, bon amic meu, quan em va enviar el vídeo d’aquesta intervenció per whatsapp. La joventut és un elixir, però és una condició passatgera que s’ha de saber aprofitar. Sense preparació política, ser jove no és un plus.\nAngela Merkel també va ser jove i va créixer sota l’ala del gegant alemany, en tots els sentits, Helmut Kohl. En devia aprofitar bé els ensenyaments perquè fa quinze anys que és al capdavant del govern i quan ha anunciat que es retira, als 66 anys (una dona madura segons els estàndards nord-americans i una vella segons els catalans), ningú no vol que ho faci. És una dona que transmet confiança enmig de les turbulències. Ha demostrat amb fets que les decisions polítiques que pren no estan subjectes per una ideologia rígida, atès que fa anys que governa amb els socialdemòcrates. El que és segur és que és més valenta que cap altre polític europeu, incloent-hi els catalans. No tots els polítics són líders —tot i cobrir-se amb un encens artificial—, i en canvi ella sí que ho és sense caure en la deshumanització que desprenia el lideratge de Margaret Thatcher. Encara hi ha molts polítics com Ted Yoho —a Catalunya el diputat de Cs Carlos Carrizosa va protagonitzar un incident molt semblant contra les diputades Elsa Artadi i Aurora Madaula—, i l’única manera de combatre’ls és no dir mentides sobre la realitat i, sobretot, sobre un mateix. Potser el camí sigui adoptar com a màxima el càndid rampell del poeta J.V. Foix: “M’exalta el nou i m’enamora el vell” i posar-se a cantar la irònica cançó de Georges Brassens: “L’edat no hi té res a veure: quan un és cretí, és cretí”.\nPublicat a elnacional.cat, 27/07/2020\n27 Juliol 2020 11 Agost 2020 agusticolominesAlexandria Ocasio-Cortez, Angela Merkel, Aurora Madaula, Bernie Sanders, Carles Puigdemont, Carlos Carrizosa, Catalunya, Cori Bush, Donald J. Trump, Elsa Artadi, EUA, George Brassens, Helmut Kohl, J.V. Foix, Joe Biden, Manuel Marchena, Oriol Junqueras, Paula Jean Swearingen, Rachel Lears, Ted Yoho\nAnterior Entrada anterior: Agustí Colomines: “JxCat pot tenir tendència a repetir els errors de la Crida”\nSegüent Entrada següent: Repressió a dojo


Lisbona: prendre oratge | Sebastià Perelló\nSebastià Portell. Tramoia d'aire\nEl ram i cacatues\nEl lloc més vulnerable\nEl crui de Joan Buades\nLisbona: prendre oratge\nSebastià Perelló. Palma.\nGabriel de la S. T. Sampol ha publicat Lisbona (Lleonard Muntaner Editor). El poeta i crític Sebastià Perelló n’ha fet aquesta presentació a la llibreria Embat de Palma, que podeu llegir avui a Núvol.\nGabriel de la S.T. Sampol, premi Vidal Alcover de Traducció | Foto de Rosa Planas\nI am a walk.\nLlegir Lisbona de Gabriel de la ST Sampol és més que mai llegir la trunyella que fan els llocs i la literatura. Per això convé fer-ho des d’una poètica que s’acosta a l’estratigrafia, en la successió de les vetes, de les capes que han conformat aquest espai del desassossec, en què s’ha convertit la ciutat del Tejo, sobretot a partir de Bernardo Soares. I afegir-se a les mirades que l’han perfilada, com en un procés de sedimentació, quan els versos d’aquest llibre es depositen al fons de l’ànima d’aquesta ciutat tan literària, la de Pessoa, la de Saramago i la de tants d’altres. Però també centrifugar-se en aquesta metròpolis vertiginosa per tal de sentir-se, tal com reclamava el poeta, estranger com a qualsevol banda. Som a la capital de l’Extrem-Occident, en la ciutat líquida de què parlava Philippe Saupault, que és el millor lloc on ofegar les desil·lusions, on fer callar les sirenes del passat. I per això mateix, el passatge cap als inicis, i és en aquest sentit que Lisbona és un llibre auroral. Un llibre de començaments. Perquè el poeta ve d’un lloc que no fa pensar en res, i des d’aquesta dissolució prova de desfer-se en l’estrangeria que nia en tots nosaltres, en l’estranyesa que covam, en la identitat més emboirada, per tal d’esclarissar-se i exposar-se al vaivé de la vacil·lació i de la perplexitat. Desfigurar-se en el balandreig d’una figura que camina en una ciutat de derives, i de les passes fetes, treure’n aquella mestria que ha de fer possible el retrobament.\nArribes a la ciutat, i allà cerques el desconegut que Lisboa sap treure de les teves entranyes, és la ciutat que llegeix en tu allò que en tu hi ha d’indicible. I en el perfil d’ones i crestes d’aigua que li retallen la silueta, t’hi perds. És la ciutat que sap dibuixar-te en la pell allò que has perdut, que sap tatuar-te el contorn de l’irreparable. Tu vas a Lisboa, però és Lisboa que et passa a través, penetra fins a l’altra banda dels teus dies i t’adones que ets tu que t’has convertit en passera. Només trànsit a la riba d’un riu que comença a morir, on veus passar les bagatel·les de la vida.\nI aquesta ciutat dibuixada al traç del versos de Gabriel de la ST Sampol no és la vuitena meravella del món de Tirso de Molina, ni la Lisboa de Tabucchi, ni el lloc on va trobar la mort Fielding. Tampoc no és la nostàlgia blanca de Mary MacCarthy, ni la ciutat-nau de Cardoso Pires, ni la travessia de Jacques Réda. Som lluny de la ciutat ombra de Wenders, o de la que veia passar els exiliats en trànsit cap a Amèrica que descriu Remarque en la seva nit a Lisboa. Aquí no us oferiran aquella ciutat facsímil de Gómez de la Serna, no hi veureu el Felix Krull de Mann, ni sentireu la veu tangencial de Rogelio Buendia. No anireu rere les passes de William Beckford, tampoc no passejareu pel laberint literari d’Ángel Crespo, ni per la ciutat blanca de Tanner. Però Lisbona formarà part d’aquest solatge, d’aquesta ciutat que és un mirador i un dèdal de solitaris, i s’ha de llegir en aquest entrecreuament de veus que són el trompe-l’oeil on s’han de transfigurar els seus versos. Però des del primer poema cerca desfer-se la veu i per això es calca en la del mestre que li farà de guia: Fernando Pessoa, que diu els mots del poema Pelo Tejo Vai-se para o Mundo d’Alberto Caeiro. Perquè respirar per boca d’altri aquí no és citar servilment, és la seva manera de desposseir-se en l’embolic intertextual on cerca perdre’s i usurpar-se. Lisboa és un lloc on sempre torna. El lloc on s’han de fer les preguntes impossibles. Perquè Lisbona també és el llibre del nostos impossible, els versos d’un retornado. El retorn crea un espai proscrit perquè cristal·litza en la fractura i la transició. Retrobar-se implica perdre’s de vista i és en aquesta discordança que s’escriu el poema. El retorn crea un espai altre on esbarriar-se, on tot queda capgirat. Però empescar-se la idea d’un retorn és la manera de fer possible l’inici, l’encetada. Per això cal venir a aquesta ciutat. Lisbonne, c’est l’aurore. Un lloc on reemplaçar-se, on envestir allò que ve després, on deixar-se emportar per la impulsió cap a l’inconegut. Un lloc entre dues trames on serà capaç de dir no el mateix, sinó l’alteritat d’allò mateix. El llibre és aquest desbordament.\nPerò no ens alliberarem de la misèria com en l’elevació baudelairiana, aquí pujam a l’Elevador da Glória, cap al mirador, davant el panorama vast de la ciutat. Enturonats, sempre des de l’altura. Ara som en un espai de meditació que ens convida al descentrament i a la discontinuïtat de la transfiguració que es produeix en el poema, perquè s’hi fa possible la simultaneïtat entre la fulguració i la permanència, aquest instant etern on és possible aïllar-se de la fluïdesa del temps que passa. Sortir del món. Perquè aquella sola cosa que persisteix, l’èxtasi que permet retrobar al subjecte la seva identitat altra va lligada a l’escriptura i la seva tasca en l’efervescència efímera que vol fixar el vers. No debades el poema és alhora lloc i passatge de la vulnerabilitat i de l’epifania. I és justament en aquest punt d’alteració, de metamorfosi, que la veu del poema troba l’assossec. Per això citarà els mots que diu Sant Pere a Jesucrit en el moment precís del misteri de la transfiguració. I és des d’aquest segon poema que entenem el text i la seva lectura com un recorregut i una guia per als perduts. Perquè el poema és Lisboa, i és el lloc on posar en clar, l’espai de l’elucidació. De fet, Lisbona també és un fado, i ja sabem amb Amália Rodrigues que en aquest sentit serà capaç de ser allò que diu i tot allò que no sabrà dir. Perquè ja ho diu aquell: la vida flueix feta dels fingiments i dels enganys que són la vida. Ara haurem d’escodrinyar la lletra i en les engrunes perdudes de la veu del poema hem de provar de resseguir les pistes d’allò que ens fuig. Perquè Lisbona és, en aquest sentit, el poema d’una espoliació.\nDels seus furors d’oblit, la veu n’ha deixat traça, no proves, que és el que han de fer els poetes. Aquí, en aquest itinerari. Un viatge. Un llibre dels fets: tornar paraula de l’enderroc. Voltaire, en el poema sobre el desastre de Lisbona, diu: Nul ne voudrait mourir, nul ne voudrait renaître. I la seva manera de no tornar, i de no quedar i ser aquí, i tornar-hi sempre, i així viure en aquesta intempèrie de no tornar, quan vol dir no recobrar l’alè i no refer-se, però sí, m’hi ha fet pensar. Ara bé, aquí, el desastre no és la terra que tremola, és un sacsejament que disloca més enllà i tot de la crosta, i diu una commoció, sastre del desastre, que alhora vol posar en oblit. Però la diu de cor i perdre la memòria és aquest tenir cames de qui, passeur, flaneur, promeneur, camina Lisbona. Un viàtic i una mania ambulatòria d’un inquiet que creu trescar, paradoxalment, en la memòria dels llocs a la recerca del descuit que li permeti girar full. Un àlbum on troben el cau les seves maneres de mostrar Lisbona, en aquests poemes que semblen tenir la consistència de les espores. Vianant que mira aquí i allà. I tanmateix no es dissol, perquè l’esperona la biblioteca, que el persegueix en les seves meditacions, i perquè sap esser allò que perd en la dispersió. A peu, en una veritable poètica de la deriva. Només fer passes: aquesta curiositat humana. On hem de pagar el mossatge de la fam, de totes les fams.\nUna ciutat que navega. I sura. On l’absència pren cos, deia Lourenço. La ciutat de l’heroi que torna: Ulisses. I aquell que torna no queda mai, ja ho sabem. És de qui, si torna, no podem estar al corrent de com ha revengut, amb els ulls de ser en una altra banda, sempre, amb un tel d’exili que li emboira la mirada. I si el mires, aprens allò que és mal de veure: sembla que sempre la casa de l’ànima és lluny. Ja ho diu aquell mestre dels mots del desfici: O meu desejo é fugir. Fugir ao que conheço, fugir ao que é meu, fugir ao que amo. Quan sabem que és un lloc on no podem romandre, ni tocar mare. Només passar. Al llibre de Gabriel de la ST Sampol, que és un itinerari i un trajecte d’oblit, hi ha la claror aspra de l’elegia que deixen les coses quan queden enrere, just en el moment, però, en què encara no han agafat el regust dolç i esbravat de la malenconia, de la fruita que passa. La llum desfeta de la seva Lisbon Story. De cara a l’oceà, en aquest Occident extrem on la llunyania és estar dins la pell d’algú que ets tu i alhora és un estrany. Paul Valéry demanava: Comment peut-on être si loin de ce que l’on a de plus près? La resposta és a Lisbona.\nLisboa és el lloc on sents allò de què parlava Benjamin, aquell enyor que fan les ciutats on has crescut, on has estat infant, però sense tot això, precisament, quan no t’hi han surat, tot i que ho sembla. Perquè hi has arribat després, no hi has estat al·lot, no fa olor d’infantesa, Lisboa és la ciutat on sents la mancança de les coses que has viscut a una altra banda que s’ensorra i es perd la memòria, la teva i la meva, i ja és qualsevol lloc, mentre nedam en aquesta despossessió, en aquesta llacuna que deixa a la vista les coses com són. Una ciutat per on només arribarem a passar, un lloc de passatge. I ja ho deia el mestre: som ocells de passa. On els records són il·lusions o aquell son sense somnis que volen els distrets.\nLe moment où je parle est dejà loin de moi, deia Boileau. Lisbona, el text i la ciutat, és aquest moment de mirar lluny i saber que l’horitzó és un miratge persistent enmig del blau ala de corb. I que sempre caminam sobre aquesta corda estirada de la precarietat, caic no caic, funàmbuls de no saber si això que ens passa és realment l’agitació que Txèkhov anomenava la vida veritable. I ben aviat, quan ja és tard, en aquesta ciutat laberint un gosa creure que la corda on ha de fer equilibris no és res més que una espiral. Espires de temps i una corda fluixa que pren. A Lisbona, s’hi va per tal de veure el que només havíem sentit: allò que no s’ha fixat no és res, i allò que és fix és mort. I no en sabem treure aguller. Però no és ben bé així. Una agulla i un fil: el poema. I poden sargir-nos als dies que passen, quatre puntades que ens hi cusen. El poema: una punta d’agulla, cosa mínima, que has de trobar als pallers, i que embasta, repunta, però també pica, agulló que fereix i es clava: un foradet a la pell. Un poema: una nafra que batega. Rajar. Com el Tejo, cap a la mar gran. Lisbona: una ciutat que raja. La bona poesia sempre, sempre és lacerant i alhora balsàmica. Lisbona és capaç de fer evident la busca dins un ull que aquí no volem veure: les nostres arrels enlaire, el fibló que ens desarrela i ens aboca a la desmemòria. I vas allà per no veure-ho i no veus altra cosa. Lloc de la disfòria, ciutat intermitent, díscola, sempre en suspensió, un interval, discontínua, espai espargit que sap esser a trossos, desmuntable. Difusa, ara sonet clàssic, ara vers a lloure que fa pinya, que neda en aquest desmembrament. I allò que allà és arrel fonda, aquí és disfressa i fingiment, però també és el que ens exercita en la desaparició. On aprenem a viure al bell mig de percaceries, fragments, estones i poca cosa més. Entre l’oratge i l’ancoratge. I la vida flueix, a pesar de la vida. Perdre el vol, prendre’l.\nGabriel de la S.T. Sampol. Foto: Helena Alvarado.\nEl llibre és amarg, sí. Allò que s’ha de beure gota o gota. Rimbaud: Plus fortes que l’alcool, plus vastes que nos lyres, / Fermentent les rousseurs amères de l’amour. Aquella bellesa que asseus sobre els teus genolls i trobes amarga. Deia aquell que el prodigi i el monstre, el mostrengo, el seu Adamastor, tenen les mateixes arrels, no cal oblidar-ho. Un llibre que fa preguntes: Quem es tu? Lisbona: perdições de toda sorte. I per això no ha de ser d’altra manera: ni bresca, ni canyamel: fel. Llibre de l’aflicció, d’aquesta prosòdia d’anar i venir, llibre de trajectes, de deambulacions, que en aquesta ciutat sempre són clandestines, entre l’al·lucinació i la batzegada. I d’allò que es mou, la veu del poema, en sap fer la pirueta que reclamava Baudelaire: tirer l’éternel du transitoire. De vegades, cal aquesta «prosa retallada» que diu i que és el que no sé veure com a «prosaic» en aquest reliquiari. Ritme, prosòdia radical, d’aquest llibre que fa anar a la una allò que és persistent i sostingut amb el que fuig, trencat i discontinu. Un llibre i una ciutat que fiten l’ull del cap de fibló de la seva pròpia absència. Per tal de dir aquell mal que és gaudi, aquell goig que és aflicció.\nLisbona és un trajecte d’oblit que no gosa dir el seu nom, perquè en el seu desfici, en la inquietud de voler anar-se’n de la memòria troba el seu temps perdut. Si es presenta com un itinerari cap al desballestament, si conta la història d’una fuita que vol deixar enrere la devastació i fins i tot creu que ha arribat l’hora crepuscular de la renúncia i s’encara amb les seves relíquies, si en aquest camí, fins i tot, prova de calcar-se en la veu d’altri, i ara és l’elegia de Riba, després és l’esparver de Ferrater i més enllà juga amb les ventrilòquies pessoanes, troba el seu veritable refugi en els mots, en la flama dolça dels mots del poema. Perquè és entre el neguit i la paraula que descobreix el seu lloc de retraïment. I és en aquesta ciutat refugi de la inconstància, en aquesta ciutat recés on és capaç, ulls clucs, de refer-se. Quan el poema és una casa abandonada on pots respirar l’irrespirable. Perquè, tal com diu Meschonnic, ja no parla els seus mots, ja els camina, els camina en el silenci de Lisbona.\nI és precisament el passeig allò que engendra un espai paradoxal on fan trunyella la memòria personal i la història col·lectiva. Perquè el llibre és una flânerie solitaire, que vull llegir també com una experiència emocional, sensible i alhora estètica. Vull llegir-lo quan tenc present altres opcions que converteixen el fet de caminar i de passejar en propostes estètiques i polítiques. Faig referència a l’errància surrealista, o a la deriva situacionista, a la caminada oulipiana. Però també a la promenade sthendaliana, a la mania de fer passes i caminar de Walser, de Sebald, i a les maneres de rondar la ciutat de Will Self o d’Iain Sinclair. Perquè totes aquestes propostes sense connexions aparents, enllacen en un punt que té com a forat negre la desorientació, la pèrdua de referències, la rêverie, amb l’afany de reencantar el món i la bolla. I per això mateix s’institueixen com a pràctica política de la dissidència. Lisbona, en la seva manera de defugir l’illa, en la seva forma deambulatòria de construir una mirada sobre la ciutat i delimitar una pàtria literària, en la seva convicció irritada i desenganyada de posar en solfa el món insular que s’esvaeix, en el fet d’alçar un mapa on es conjuga passeig i reminiscència, escriptura i caminada, és una proposta geopoètica, fa circular una imaginació psicogeogràfica de la ciutat. Un text, en definitiva, que és una topografia. Lisbona és una experiència i una purga que pren forma davant una illa desertada, no és un lloc on puguis posar els peus, és la Lisboa escrita de Gabriel de la ST Sampol. I és aquesta ciutat fingida que fa possible l’alteritat improbable que cerca el poema. I el seu vertigen.\nGabriel de la S.T. Sampol Sebastià Perelló\nDuran aubregat el 22 novembre 2016 a les 16:10 ha dit:\nMolt contenta per axo me agraderia poder parlar en tu…


COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER - Informació sobre la marca\nMarca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER a Espanya\nEn data 04/05/2016 es va realitzar PUBL.SUSPENSO SOLICITUD DE F.RESOL: 27/04/2016CAUSAS DEL SUSPENSO DE FORMA: 640\nEn data 20/12/2016 es va realitzar PUBLIC. CONCESION DE F. RESOL. 14/12/2016\nInformació sobre la marca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER amb el nombre M3610185(0)\nLa marca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER amb el nombre M3610185(0) va ser sol·licitada el 08/04/2016. Es tracta d'una marca a Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta de països. La marca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER amb el nombre M3610185(0) va ser sol·licitada per RESTAURANT BOOKING & DISTRIBUTION SERVICES S.L..\nRenovació de la marca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER amb el nombre M3610185(0)\nAltres marques sol·licitades per RESTAURANT BOOKING & DISTRIBUTION SERVICES S.L.\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades per RESTAURANT BOOKING & DISTRIBUTION SERVICES S.L., entre les quals es troba la marca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER amb el nombre M3610185(0). Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades per RESTAURANT BOOKING & DISTRIBUTION SERVICES S.L. clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques publicades a Espanya entre les quals es troba la marca COVERMANAGER RESTAURANT BOOKING PARTNER. El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de marques a Espanya. Conèixer les marques registrades en un país és important per saber les possibilitats de registrar una marca a Espanya.


Garcia Espuche detalla a ‘Una societat assetjada’ com era la vida muralles endins\n5 min. Barcelona 19/03/2014 00:00\n260x366 400 veus anònimes per explicar el setge de 1714 400 veus anònimes per explicar el setge de 1714\nUn any després de la fi del setge de Barcelona, l’11 de setembre del 1715, van ingressar a l’Hospital General de la Santa Creu i de Sant Pau vuit malalts. “Entre ells, la fadrina Maria Balasch, vestida amb caputxa d’escot, gipó blau, faldilles d’estamenya del Carme, davantal de blauet, camisa i espardenyes. Era filla de la ventura, és a dir, de pares desconeguts. La noia va morir l’1 d’octubre. A la ciutat ja no es temia l’impacte dels projectils, però molta gent passava fam, força vegades mortal”. És una de les 400 històries reals que relata Albert Garcia Espuche (Barcelona, 1951) a Una societat assetjada: Barcelona 1713-1714 (Empúries). Espuche, que fa 34 anys que estudia la Barcelona dels segles XIV al XVIII, fa un exercici de microhistòria. Darrere d’aquesta obra d’un miler de pàgines hi ha un esforç titànic: l’historiador ha consultat, entre altres documents, més d’un milió d’actes notarials.\nEspuche entra a les cases de la població que va resistir 414 dies de setge durant la Guerra de Successió. Passar les pàgines d’ Una societat assetjada: Barcelona 1713-1714 és com col·locar l’orella a les places, les tavernes, els palaus i les habitacions llogades. Es poden sentir centenars de veus, des dels crits dels corsaris fins als plors i l’estrèpit de les bombes, passant per la rialla múrria d’un monjo que posa un malnom a un ferit francès. I darrere, sempre latent, una peculiaritat de la societat assetjada que Espuche insisteix a destacar: “No es van deixar de complir les maneres de fer que la societat s’havia imposat des de feia molt”.\nL’historiador no amaga l’admiració per aquells homes i dones que, malgrat les bombes, no deixaven d’anar al notari. “Va ser un setge dur, es va passar molta fam i disparaven contra cases enrunades, però els ciutadans van continuar, increïblement, complint amb els seus deures. Era una societat molt cívica”, detalla. Una de les primeres escenes del llibre ho il·lustra: el 4 de setembre del 1714, el notari Josep Amat i Reixach, jugant-se la vida sota el foc enemic, va fer dues actes notarials de possessió de les cases d’un mercader.\nEls refugiats valencians\nNo es va obligar ningú a unir-se a la Coronela, la milícia urbana de la ciutat. “No afusellaven ningú per no agafar les armes. Fins i tot, els ciutadans que s’hi van negar més tard ho van explicar davant notari per així obtenir favors de Felip V”, revela Espuche. “Seria molt més fàcil explicar el que es va deixar de fer que no relatar el que es va continuar fent”, afegeix. L’historiador aporta molts documents i informació inèdita. Pel llibre desfilen molts dels valencians que es van refugiar a la ciutat fugint de Morella. Espuche també explica que van ser molts els doctorats en dret que van decidir abandonar Barcelona. “Hi ha molta documentació que mai s’havia utilitzat i que detalla les investigacions que es van fer sobre els que havien optat per no defensar la ciutat. Durant el setge, les autoritats van estudiar quines mesures s’haurien de prendre contra tots ells”, assegura. L’historiador també enderroca mites. “No és cert que l’endemà els catalans van obrir les botigues i es van posar a treballar. No hi havia portes per obrir, ni res a vendre ni res a comprar”, explica.\nBatejos i casaments\nEl llibre d’Espuche s’acosta a quatre Barcelones: la pròspera i equilibrada del final del segle XVII i l’inici del XVIII, la cortesana, l’assetjada i la vençuda. En totes passen coses increïbles. Malgrat les bombes, la societat assetjada va mantenir, en certa manera, l’optimisme. L’11 de setembre del 1714, el notari Domènec Rojas feia el testament del pagès Jaume Giró, que havia quedat ferit. Aquell mateix dia el vicari Emanuel Almirall batejava Dionísia Violant Eulàlia, i es casaven, a Santa Maria del Mar, Sebastià Molet i Leocàdia Comellas.\nAl final d’ Una societat assetjada: Barcelona 1713-1714 hi ha un índex onomàstic de prop de cent pàgines amb el nom, cognom i ofici de milers de ciutadans. “És un manifest”, assegura Espuche. L’autor el dedica als ciutadans, als seu patiments, a la seva solidaritat, als que ho van perdre tot i als qui en van saber treure profit. “El meu llibre és el Castellví [es refereix a Francesc Castellví, l’historiador que va viure la guerra i la va descriure a Narraciones históricas ] dels anònims”, conclou.\n“És un llibre estrany però mai he sabut fer llibres normals. No hi hagut ni un sol dia als arxius que no hagi après una cosa nova”, diu. L’historiador ha publicat un gran nombre d’obres sobre la Barcelona del 1700. Poques hores després de fer la roda de premsa d’Una societat assetjada: Barcelona 1713-1714, en presentava una altra: Indumentària. Barcelona 1700. Espuche va ser l’impulsor i primer director del Born Centre Cultural. Sap qui va viure en cada casa del jaciment. A alguns, fins i tot, afirma que se’ls ha arribat a estimar.


ECOM porta la diversitat als Cinemes Girona tots els dimecres de maig\nDimecres, 06/05/2015 fins Dimecres, 27/05/2015\nEl documental "Vides Diverses" es podrà veure als Cinemes Girona de Barcelona tots els dimecres de maig, a partir de les 20h. L'entrada serà una aportació voluntària.\nVides Diverses promou la vida independent de les persones amb discapacitat física alhora que reflexiona sobre la forma com entenem la diversitat de la societat i vivim la nostra pròpia diferència.\nCada sessió començarà a les 20h amb una breu presentació a càrrec d'ECOM.\nLa projecció del documental (36 minuts) anirà seguida d’un col·loqui sobre el tema de la diversitat, en el qual podrà participar el públic assistent i serà moderat per una persona externa a ECOM, que variarà cada dimecres.En la primera de les quatre sessions, el 6 de maig, serà Víctor Saura, periodista, membre de la Plataforma Ciutadana per l'Escola Inclusiva, qui dinamitzarà aquest debat-col·loqui. En les altres sessions programades seran Lina Barber, presidenta de l’Associació de Dones Periodistes de Catalunya; Raúl Martínez Corcuera, professor i investigador en comunicació i diversitat etnocultural del grup de Recerca LMI-Universitat de Vic; Rosa Galindo, directora de l’Escola Superior d’Art Dramàtic Eòlia.\nDies de projecció: 6, 13, 20, 27 de maig a les 20 hores.\nEntrada: aportació voluntària.\nSinopsi: Vides Diverses mostra la necessitat i capacitat d’autonomia de les persones amb discapacitat física. Des de la defensa de la diversitat en la societat, ens interroga sobre com ens veiem i com ens afecta la mirada dels altres, i ens apel·la a defensar el dret de totes les persones a decidir sobre la pròpia vida i a tenir les mateixes oportunitats.\nDurada: 36 minuts.\nRealitza: Productora NewDivision.es\nDinamitza el procés col·lectiu de creació: Càmeres i Acció.\nImpulsa ECOM, el moviment associatiu de la discapacitat física, amb el suport de l’Ajuntament de Barcelona, dins el projecte per la difusió de la vida independent i la campanya VIDA INDEPENDENT #feselpas per promoure un canvi de mirada de les persones amb discapacitat física sobre si mateixes per potenciar la seva autonomia personal, així com per contribuir a un canvi social cap al paradigma de vida independent i un model social d’atenció.\nDimecres 06 Maig


Tal com us vàrem dir en l’últim comunicat, us informem dels temes que es va tractar a la reunió amb l’entitat del dijous 22 de setembre.\n1.- MIFID II\nEl Banc Central Europeu obliga a les Entitats que comercialitzin productes d’Inversió a demostrar que el personal que faci aquestes vendes tingui el coneixement i les competències necessàries per complir amb la normativa europea sobre el MIFID.\nPer això durant l’any 2017 el personal que assessori i/o vengui productes d’inversió estarà obligat a fer formació i, posteriorment, a ser examinat i avaluat per una empresa externa especialitzada.\nAixò es farà en diferents nivells i cada un d’aquests requerirà d’un nombre determinat d’hores de formació.\nTots els sindicats demanem més informació al respecte i exigim que les hores de formació fora de l’horari laboral siguin compensades.\nLa nostra preocupació es saber què passarà amb qui no aprovi els exàmens… L’empresa ha manifestat que aquests empleats no podran fer la seva feina i no sabem on els col·locaran.\nDes de la CSC vetllarem per defensar els drets de tots els companys i seguirem amatents al que vagi succeint.\n2.- MODIFICACIÓ ESTRUCTURA I MODELS D’OFICINES.\nEn aquest punt el Banc no va més enllà i es remet a les informacions que ja coneixíem mitjançant els caps de zona . Desapareixen les 108 zones i les Regionals passen de 13 a 56. A cadascuna d’aquestes regionals se’ls ha assignat entre 25 i 30 directors d’oficina HUBS.\nS’informa de la fusió d’oficines a partir de novembre, tal com ja estava previst.\nLa preocupació de la CSC es com queda l’excedent de personal i si el podran reubicar.\nEn aquest sentit, la Direcció diu que no hi haurà excedent, ja que aquest quedarà recol·locat a GESTIO ACTIVA, departament que el Banc vol potenciar. Majoritàriament, afecta a comandaments intermedis i alts. A les persones amb més edat se’ls oferirà desvincular-se del Banc a través de “prejubilacions”, però de manera puntual, tal com s’està fent fins ara.\nA les preguntes sobre els rumors de possibles ERO, l’empresa diu que no hi ha res de res.\nCSC EL SINDICAT CATALA!\ncomunicat, reunió banc\n« Inspecció de Treball: dubtes freqüents sobre denúncies\nEl sindicalisme, eina imprescindible per defensar els nostres drets »


Lluna blava: d’octubre 2014\nPotser tornin els potser.\nAquella indefinició del tot.\nAquell desig, aquella por.\nAquell esperar el que el temps\nha de definir.\nAmb un potser on tot hi cap,\nel sí, el no...\nI potser que un potser\nsigui millor que la realitat.\nPublicado por Pau Bufoga en 9:19 Cap comentari:\nJuc amb les paraules\nde la definició.\nÉs la manera\nPublicado por Pau Bufoga en 9:00 Cap comentari:\nDes de sempre m'ha agradat dialogar i així ho he fet cada vegada que m'ha estat possible. M'era indiferent el tema a tractar, no tenia importància qui n'era la persona amb la qual ho podia fer, el que importava era la possibilitat de dialogar, de tenir una confrontació dialèctica, d'emprar el verb per a realçar les bonances o treure els pedaços bruts de qualsevol cosa.\nJa no record el temps que n'he pogut gaudir. Si que puc assegurar que per fer-ho he emprat diferents idiomes. El propi, el català, llengua amb la que vaig néixer i créixer. En anglès, xampurrejat, que va anar i venir diverses vegades. En francès, del que ja no record quasi bé res. En castellà, que alguns van intentar i, pel que sent, ho intenten encara, que sigui l'únic, l'idioma dels idiomes. Quina bestiesa!.\nBé, a jo, ja no m'estranya res. N'he vist i sentit de tot color! Ara però ja no estic per a moltes batalles. Ja no tenc forces per a estar tot el dia dialogant. He de fer pauses per a poder re-emprendre el meu hobby. Per circumstancies i, també per necessitat, he hagut de reciclar-me i acceptar que els temps han canviat. M'he hagut d'aprendre els nous llenguatges, fins i tot el llenguatge dels llums del far, únic company de fatigues que em queda amb el qual, cada vespre, ens retrobam i resseguim el diàleg des del punt on ho vam deixar i, així, cada dia quan ens acomiadam ens encoratgem a resistir per al proper diàleg.


Els 10 millors resorts de Playa del Carmen, Mèxic | Booking.com\nPlaya del Carmen: hem trobat 52 resorts\nHotel Xcaret Mexico - All Parks & Tours / All Inclusive 5 estrelles\nL'Hotel Xcaret Mexico està situat a Playa del Carmen, a 6 km de la terminal marítima de Playa del Carmen, i ofereix una zona de platja privada, una piscina exterior i una pista de tennis.\nAndaz Mayakoba - a concept by Hyatt 5 estrelles\nSecrets Maroma Beach Riviera Cancun - Adults only 5 estrelles\nFairmont Mayakoba 5 estrelles\nAquest resort de luxe, guardonat amb els 5 diamants de l'AAA, es troba a la Riviera Maya i està format per un conjunt d'edificis baixos comunicats per canals. Everything!!! I would go back anytime! We enjoyed the hotel very much. The rooms are great, pools and beach are marvelous.\nThe Royal Haciendas Resort & Spa 5 estrelles\nParadisus La Perla Adults Only All Inclusive 5 estrelles\nBanyan Tree Mayakoba 5 estrelles\nAndaz Mayakoba All Inclusive Package 5 estrelles\nChablé Maroma 5 estrelles\nPalafitos Overwater Bungalows at El Dorado Maroma, Gourmet All Inclusive by Karisma - Adults Only 5 estrelles\nTots els resorts de Playa del Carmen\nBusca resorts a Playa del Carmen\nEls resorts més reservats a Playa del Carmen aquest mes\nGrand Riviera Princess - All Inclusive 5 estrelles\nPopular entre els clients que reserven un resort a Playa del Carmen\n8,4 Molt bé 1012 opinions del resort\nSandos Caracol Eco Resort All Inclusive 5 estrelles\n8,2 Molt bé 722 opinions del resort\n9,4 Fantàstic 1235 opinions del resort\nThe Reef Coco Beach & Spa- Optional All Inclusive 4 estrelles\n7,8 Força bé 1263 opinions del resort\nSandos Playacar All Inclusive 5 estrelles\n8,2 Molt bé 569 opinions del resort\nThe Reef Playacar Resort & Spa-Optional All Inclusive 4 estrelles\n8,1 Molt bé 1165 opinions del resort\nResorts a Playa del Carmen amb tot inclòs\n9,4 Fantàstic 1.235 comentaris\nOffering amazing views of the Caribbean Sea, Palmaïa – The House of AïA is a luxury all-inclusive resort that features large outdoor pools, a wonderful spa and beauty center, 5 à la carte restaurants... The staff are exceptional at Palmaïa. Purely exceptional.\nA partir de € 518 per nit\nA partir de € 801 per nit\nResorts a Playa del Carmen amb una puntuació alta\nA partir de € 680 per nit\nA partir de € 891 per nit\n8,1 Molt bé 1.165 comentaris\n8,2 Molt bé 1.239 comentaris\n8,8 Fabulós 743 comentaris\nFes-te un regal! Resorts populars a Playa del Carmen\nEl Platinum Yucatan Princess All Suites & Spa Resort està situat a 10 km de la plaça principal de Playa del Carmen, i ofereix una piscina exterior, un spa i un centre de benestar. Great services and good entert\nAquest resort està situat a primera línia de mar, al cor de la Ribera Maia i a prop de Cozumel i Cancun.\n8,3 Molt bé 958 comentaris\nPreguntes més freqüents sobre els resorts a Playa del Carmen\nQuines opcions de resorts a Playa del Carmen ofereixen un molt bon esmorzar?\nSi busques resorts a Playa del Carmen que serveixin un esmorzar molt ben valorat, mira't Chablé Maroma, Palafitos Overwater Bungalows at El Dorado Maroma, Gourmet All Inclusive by Karisma - Adults Only o Banyan Tree Mayakoba.\nQuines són algunes de les millors opcions de resorts per allotjar-se a Playa del Carmen?\nHotel Xcaret Mexico - All Parks & Tours / All Inclusive, Banyan Tree Mayakoba i Secrets Maroma Beach Riviera Cancun - Adults only són resorts que es reserven molt a Playa del Carmen.\nQuant podria costar un resort a Playa del Carmen per a avui?\nEl preu mitjà d'un resort a Playa del Carmen per a aquesta nit és € 380,58 (segons els preus de Booking.com).\nQuines opcions de resorts són ideals per anar a Playa del Carmen amb la parella?\nLes parelles que han anat a Playa del Carmen han valorat molt positivament aquests resorts: Grand Velas Riviera Maya - All Inclusive, Banyan Tree Mayakoba i Chablé Maroma.\nQuines opcions de resorts a Playa del Carmen tenen bones vistes?\nEls viatgers que han anat a Playa del Carmen han deixat bones opinions sobre les vistes des d'aquests resorts: Palmaïa - The House of AïA Wellness Enclave All Inclusive, Palafitos Overwater Bungalows at El Dorado Maroma, Gourmet All Inclusive by Karisma - Adults Only i Andaz Mayakoba All Inclusive Package.\nQuant costa allotjar-se en un resort a Playa del Carmen?\nDe mitjana, els resorts de Playa del Carmen costen € 267,32 per nit (segons els preus de Booking.com).\nQuines opcions de resorts són ideals per viatjar amb la família a Playa del Carmen?\nA moltes famílies que han anat a Playa del Carmen els han agradat molt Palmaïa - The House of AïA Wellness Enclave All Inclusive, Hotel Xcaret Mexico - All Parks & Tours / All Inclusive i The Royal Haciendas Resort & Spa.\nQuant costa un resort a Playa del Carmen per al cap de setmana?\nEl preu mitjà per nit d'un resort a Playa del Carmen per a aquest cap de setmana és € 405,10 (segons els preus de Booking.com).\n865 hotels a Playa del Carmen\n591 hotels amb piscina a Playa del Carmen\n312 hotels familiars a Playa del Carmen\n152 hotels de platja a Playa del Carmen\n112 hotels spa a Playa del Carmen\n128 hotels amb jacuzzi a Playa del Carmen\n122 hotels accessibles a Playa del Carmen\n285 hotels barats a Playa del Carmen


Relais Ancien, casa rural a Vernet (Conflent)\nPàgina d'inici\tCases Rurals\tRelais Ancien\nRectoria de Clariana\nRoure Vell - Ca la Padrina\nAllotjament rural per a grups a partir de 12 persones. Edifici singular amb 17 habitacions, espais comuns i un jardí amb piscina, espai per a infants i barbacoa. A favor: Jardí espectacular. En contra: Cal ser una colla per poder reservar.\nTemporada alta, 1.820 € (12 p.)\nNombre d'habitacions : 17\n1 llit: 6\n2 llits: 11\nHabitacions amb WC: 11\nAdreça: Av. Burnay, 9 66500\n+33 468 05 50 16


Dracs d'arreu del món: Drac a Sitges\nDrac a Sitges\nVista general del drac\nAvui ens dirigim cap a un dels pobles més famosos de la costa del Garraf. Avui anem fins a Sitges.\nPassejant pels seus carrers, alçant la vista cap als balcons i concretament al carrer Sant Pau, ens podem trobar un drac que subjecte un fanal.\nAquest drac està col·locat sobre d'un mosaic de la Verge de Montserrat, cosa que fa sospitar que la itenció del drac és il·luminar el camí dels creients i espantar els dimonis que puguin rondar per allà.\nÉs una figura de ferro molt simple, on el primer cop de vista potser no l'identificarem amb la forma de drac, però només cal parar una mica d'atenció per adonar-nos-en de les ales i el cap que sobre surten.\nVolem acabar recordant-vos, com sempre, que si teniu localitzat un drac en la vostre població, feu-li una foto i enviu-nos-la a la direcció de correu: dracs.arreu@gmail.com i el farem sortir en el bloc.\nPublicat per QUIM a 9:09\nCriticart 7 d’abril de 2013 a les 13:26\nBona nit, m'ha fet gràcia trobar la imatge d'quest drac que veig des del meu bacó. Us deixo el link del meu bloc on explico la història de la casa "del drac" sitgetà!!!\nQUIM 23 d’abril de 2013 a les 8:47\nMoltes gràcies pel comentari..... em fa molta il·lusió veure que la cosa rutlla. És força interesant el que expliques en el teu blog...\nUna història diferent, SANT JORDI 2013\nGàrgoles de Drac a l'Arxiu de la Corona d'Aragó


Itineraris Fotogràfics. La Població Urbana Com A Recurs Per A L'educació En El Patrimoni (Palma) I de Gené i Ramis, Àngel Francesc 978-84-607-7148-7\nItineraris fotogràfics. La població urbana com a recurs per a l'educació en el patrimoni (Palma) I\nEl barri de la Seu\nGené i Ramis, Àngel Francesc\nGene Ramis, Angel Francesc\nIslas Baleares, Comunidad Autónoma de | Investigación social y estadística | Geografía\nDónde encontrar "Itineraris fotogràfics. La població urbana com a recurs per a l'educació en el patrimoni (Palma) I"\nSinopsis de: "Itineraris fotogràfics. La població urbana com a recurs per a l'educació en el patrimoni (Palma) I"\nMás títulos de Gené i Ramis, Àngel Francesc


Mata: “Que la Comunitat compte l'any que ve amb els mateixos recursos que enguany és revolucionari perquè suposa l'abandó definitiu de les polítiques d'austeritat” - pspvpsoe\nEl síndic socialista en Les Corts Valencianes considera “una bona notícia” que la Comunitat puga disposar “de la mateixa despesa, o més, que l’any 2020, una despesa que ha servit per a destinar mil milions d’euros a lluitar contra la pandèmia o per a garantir la recuperació econòmica”\nMata subratlla la importància que el Ministeri “tinga en compte els ingressos de les comunitats abans de la pandèmia i que les liquidacions s’ajusten a ells” i destaca que la Comunitat comptarà amb recursos que “superen el que s’havia previst per a un possible fons de compensació”\nValència, 6 d’octubre de 2020.- El síndic socialista en Les Corts Valencianes, Manolo Mata, ha considerat que “la decisió adoptada en el si del Consell de Política Fiscal i Financera (CPFF) que permetrà que la Comunitat compte l’any que ve amb els mateixos recursos que enguany és revolucionària” i ha celebrat que “suposa l’abandó definitiu de les polítiques d’austeritat”. Així ho ha considerat Mata en declaracions després de la junta de síndics que ha tingut lloc hui en Les Corts, on ha destacat que la decisió sobre el finançament és “una molt bona notícia per a la Comunitat Valenciana” i ha assegurat que el Consell de Ximo Puig “posarà tots els ingressos al servei de la lluita contra el Covid, perquè la prioritat és salvar vides”.\n“Podrem fer la mateixa despesa, o més, que l’any 2020”, ha assegurat el síndic socialista, que ha recordat que la despesa del govern valencià durant este any 2020 “ha servit, entre altres coses, per a destinar mil milions d’euros a lluitar contra la pandèmia, o per a garantir la recuperació econòmica”. Així mateix, ha celebrat que el Ministeri vaja a tindre en compte els ingressos de les comunitats autònomes abans de la pandèmia per a ajustar les liquidacions a ells. “Les quantitats amb les quals comptarà la Comunitat Valenciana superen el que s’havia previst per a un possible fons de compensació”, ha explicat Mata, que ha manifestat que “la nova mesura supera les expectatives dels quals demanaven coses” perquè suposa “una relectura del finançament de les administracions públiques”.\nA més, ha assenyalat la importància que es permeta a la Comunitat Valenciana “tindre un dèficit del 2,2 que, a més, es podrà ampliar”. En este sentit, el també sotssecretari general del PSPV-PSOE ha considerat que “aqueixos ingressos s’han d’administrar des del sentit comú” i ha reivindicat la urgència de “un nou sistema de finançament autonòmic, que siga just per a la Comunitat Valenciana”.\nQuant a les propostes sobre nous impostos debatudes en l’últim ple de les Corts, ha advertit que “els impostos no s’improvisen” i ha afegit que “el disseny o la reforma de la fiscalitat exigeix una reflexió acurada i afinar molt les bonificacions”. “La fiscalitat verda va en la línia del marcat pel Pla Estratègic Nacional de Canvi Climàtic, i no implica tant penalitzar com incentivar i promocionar als qui reorienten el seu model de producció”, ha defensat. “No es tracta de penalitzar, sinó de transformar”, ha conclòs.


Les Dones d’Ara Mollet han presentat un mural feminista al Parc de les Pruneres | Ara Mollet ERC\nAraMollet — 20 de febrer de 2019\nDins aquests marc, hem presentat un mural que vol sintetitzar aquesta exigència de forma integradora i creativa, a través de la imatge i la paraula. Volem agrair a dones i homes joves, locals i de fora, les propostes estètiques i la elaboració del mural que es pot veure al parc de les Pruneres. Tanmateix, properament farem entrega del II Premi Mª Àngela Palau, instaurat l’any passat, com a reconeixement a la labor social de persones i col·lectius desenvolupen a la ciutat.\nSecretària d’Igulatat i de la Dona\nTags: 8 de MarçDonesMural\nNext post ¿Por qué soy de Esquerra?\nPrevious post Gent que s’apunta al canvi


Klay Thompson, dels Warriors, fa el rècord de triples en un partit de l'NBA - Regió7\nKlay Thompson, dels Warriors, fa el rècord de triples en un partit de l'NBA\n30·10·18 | 23:24\nKlay Thompson, imparable per la defensa dels Chicago Bulls Mike Dinovo/usa today sports\nL'escorta Klay Thompson va trencar un rècord històric de l'NBA en anotar 14 triples en la pallissa del seu equip, els Golden State Warriors, als Chicago Bulls (124-149). El californià va anotar 14 dels 24 triples que va intentar en només 26 minuts a la pista, i va superar el rècord anterior, establert pel seu company Stephen Curry (13).\nThompson, que estava protagonitzant un gris inici de temporada amb un 5/36 en triples en els seus primers set partits, va esclatar a Chicago, on va protagonitzar un espectacular primer quart amb 6/7 en triples i 22 punts.\nLluny de relaxar-se, el californià va seguir exhibint-se i va anotar el seu desè triple a l'equador del segon parcial. Gràcies a la seva punteria, els Warriors van arribar al descans amb 92 punts anotats, la segona millor marca de tota la història, només per darrere dels 107 que Phoenix Suns van anotar en un partit el 1990.\nMalgrat un xoc amb un company d'equip que li va provocar una petita ferida al front, Thompson no va perdre la seva punteria i, quan faltaven cinc minuts per finalitzar el tercer quart, va assolir la xifra de 14 triples, llançant just davant de Curry, que no va dubtar a celebrar-ho malgrat que havia perdut el rècord. Finalment, el nou plusmarquista va acabar el partit amb 52 punts en 27:33 minuts i un gran 14/24 (58% d'encert) en llançaments de tres.\n31 punts insuficients\nD'altra banda, Els San Antonio Spurs de Pau Gasol van superar els Dallas Mavericks malgrat la millor nit, fins al moment, de l'eslovè Luka Doncic a l'NBA (113-108). El base va anotar 31 punts a més de capturar vuit rebots, però la seva actuació va ser insuficient Gasol va jugar 14 minuts, no va anotar però ha capturat 5 rebots.


Recordo analògicament una nit ventafocs de tardor de 1994. Sonava Girls and boys, dels Blur. Els del nostre voltant botaven com molles sense demà. Érem a la barra salvavides. Les ampolles de colors Pantone embogiment escurabutxaques. Jugàvem a cau d’orella al gat i la rata. I ella em va dir: “Seré una padrina entranyable”. Amén. Així serà. Pròxima estació: residència.\nA la generació Winona Ryder i Ethan Hawke (pel·li Reality bites, 1994) de secà ja fa anys que els va petar la realitat als morros com un cotxe bomba. Sense avisar. Per sempre més. Érem els nens dels setanta. El màrqueting vegetal n’ha dit generació X. I la realitat fa pam i pipa a tot i certifica: sou els que no maneu, ni manareu. Sou els que havíeu de ser i no sereu. Sou els de la confusió. Quanta potència i que poc acte, que diria el bàrman Aristòtil servint gintònics. La generació saltada, d’el·lipsi, de tombarella en el temps, de back to the future, marejada, enganxada entre un fast forward i un rewind de drogoaddicte. La generació que ha d’acceptar que quan en fas 40 ets al replà de la vida i a partir d’aquí tot fa baixada. Els que hem de veure que la pròxima estació és: la residència. El geriàtric, la llar d’avis, el xalet de vells assilvestrats, les adossades de tercera edat liofilitzada. Aquest és el viatge destí del nostre ascensor social. La culpa? Del txa-txa-txa.\nLa banda sonora dels street fighters generacionals és més vella que l’anar coix. És la vida. Galta va i ve. Ara bé, a la Catalunya no evolutiva made in coitus interruptus, del relleu generacional és cert que, des de principis de segle XXI, n’hem parlat, escrit, o fins i tot en moments ha sortit públicament, però com tot el que fem els catalans: format tancats a casa. De conversa clandestina de postres i licors endiumenjats. No ha estat un tema fosforescent sonor de país. Ara, el llibreGeneració Tap, de l’exiliat generacional Josep Sala, és una lupa sobre un moviment sísmic fins ara disparant amb silenciador. A Catalunya tot és invisible, però hi és. Mirem sota taula.\nLa tesi de Sala, sincronitzada amb legió de Winona Ryder - Ethan Hawke catalans, és que la generació anterior a la nostra, els baby boomers, no ha deixat anar el poder. Els que neixen explosivament després de la Segona Guerra Mundial van asseure’s de joves a les cadires i no se n’han aixecat. Estat cadena perpètua per a la resta de generacions: sobretot per als X i els mil·lennials. Anem a pams, que diria el bisturí. Els meus pares, com manta gent que conec, són boomers i no han taponat res. Tot el contrari. He après, treballat i m’han ajudat boomers de manera clara i honesta. Això és una veritat en 3D i només puc dir: gràcies! L’altra veritat? He estat víctima, fins a extrems de destrucció i malaltia, del feudalisme, integrisme, fanatisme, del que diria que és el moll de l’os tòxic: les sectes boomers. Són escamots de dictadura ideològica vírica i superioritat moral de PVC amb resultats de bomba atòmica sobre la societat catalana. Si no vaig saber res sobre el meu país fins gairebé als trenta anys (malgrat que la meva família porta segles aquí) és per aquesta doctrina letal que ens ha volgut substituir com a persones, com a catalans. Han mentit explícitament: sobre la Guerra Civil, l’antifranquisme, la Transició, el català, els meus morts... sobre tot. Ens ha volgut destruir una minoria. Volen que un país de segles sigui el corral totalitari de la geografia del seu carnet ideològic imperial utòpic irreal irresponsable. També s’han encarregat de fabricar clons seus (de la generació X i mil·lennials) per reproduir vegetalment la seva missió sectària. On anem?\nAl carreró sense sortida generacional. Aquí ens trobarem tots: boomers, X, mil·lennials, Z, Alfa, Sugus, ous Kinder... La biologia de dalla i les navalles del ressentiment seran una baralla de tribus que farà època. Veurem qui queda viu i com. Però el que és clar és que els X serem a la residència. Serà l’acte d’autodeterminació de tota una generació: viurem els darrers anys amb qui triem lliurement. Com si fóssim als pubs i discos dels 90 amb els amics. Veniu a veure’ns. Tindrem l’únic que portem emmagatzemant des de fa anys: som l’abocador de residus generacionals. Som una plaça pública de deixalles. Som drapaires de cassigalls de vida, d’un país. Som els nostres padrins. Els que les van passar més putes que tots plegats. Només esperem no morir a les residències quan no toca. Com ara. Només esperem respecte: el mateix que, majoritàriament, han tingut pels padrins la nostra generació. Som ells i la seva esperança en nosaltres, ara en vosaltres. Veniu, us explicarem una història no explicada.


Llançà | Descobrint la Costa Brava\nFonts fotografíes: NEBOV,Dennis van Zuijlekom, Jordi Puig.\nAvui ens situen al nord de la Costa Brava, al municipi de Llançà!\nL’excel·lent oferta de platges i petites i tranquil·les cales que ofereix Llançà, al llarg dels 7 km que conforma el litoral donen lloc a un munt d’activitats nàutiques, al mateix temps que el seu paisatge ple de vida dóna lloc a diferents rutes per fer senderisme i BTT, en un entorn immillorable.\nLes condicions paisatgístiques, juntament amb la riquesa d’elements significatius de patrimoni cultural, com el megalític on podem veure els dòlmens i les restes prehistòriques, o les restes significatives de l’arquitectura pre-romànica, fan d’aquesta petita vila mediterrània un destí ideal per compartir en bona companyia.\nEsperem que hagueu gaudit un dia més del nostre blog i que aneu aprenent coses noves! Recordeu que acceptem qualsevol tipus de suggeriment per les nostres publicacions!\nPublicado por descobrintlacostabrava en 7:25\nEtiquetas: Alt Empordà, Costa Brava, cultura, espai protegit, litoral, Llançà, Parc Natural\nGerunda 20 de noviembre de 2013, 2:51\nAl blog Descobrint Girona, ens encanta descobrir la costa brava amb vosaltres. Tant el disseny del blog com la informació és de gran interès. Seguiu així!\ndescobrintlacostabrava 20 de noviembre de 2013, 7:15\nMoltes gràcies Descobrint Girona!. Ens alegrem que us agradi el nostre blog i us ajudi a coneixer una mica més la bonica Costa Brava :) A nosaltres ens encanta la ciutat de Girona, i el vostre blog és genial per conèixer els seus secrets!


Cambrils participa en la primera Tasting Box Saborea España adreçada a agències de viatges italianes. | INFOCAMBRILS | Tota la informació sobre Cambrils a la xarxa\nCambrils participa en la primera Tasting Box Saborea España adreçada a agències de viatges italianes.\nL’alcalde de Cambrils i la regidora de Turisme s’han reunit amb el gerent d’aquest club de producte gastronòmic per parlar de les properes accions.\nIntroduïu el codi de seguretat UC8I


La relació entre tecnologia i treball, eix de la nova edició de "IUSLabor" - home_upf - Arxiu de notícies (UPF)\nLa relació entre tecnologia i treball, eix de la nova edició de "IUSLabor"\nLa relació entre tecnologia i treball, eix de la nova edició de "IUSLabor" - home_upf\nEl número 2/2019 de la revista inclou, entre d'altres continguts, un editorial sobre la revolució tecnològica i les transformacions dins de l'àmbit de l'ocupació i el treball, així com diversos articles sobre digitalització i seguretat i salut laboral, agrupats dins la nova secció "Dret i Tecnologia".\nQuins canvis està produint la revolució tecnològica sobre el treball i les relacions laborals? Com cal reconfigurar l’univers normatiu dins aquest àmbit? Quins drets, institucions i garanties han d’estar presents en la manera de treballar que produeix la revolució tecnològica? Quins riscos implica aquesta revolució per a la salut?\nTotes aquestes preguntes s’intenten respondre en el número 2/2019 de la revista IUSLabor, dirigida per Manuel Luque Parra, catedràtic de Dret del Treball i de la Seguretat Social del Departament de Dret de la Universitat Pompeu Fabra, i Anna Ginès i Fabrellas, professora titular de Dret del Treball de la Universitat Ramon Llull – ESADE, publicada recentment.\nL'editorial fa una reflexió sobre les conseqüències i els canvis que poden provocar els avenços científics i tecnològics sobre el treball i el mercat laboral\nAquesta edició compta, com a peça destacada, amb l'editorial "Tecnologia i transformacions de l'ocupació i del treball" elaborada per María Luz Rodríguez Fernández, professora titular de Dret del Treball i de la Seguretat Social de la Universitat de Castella-La Manxa i investigadora principal del grup de recerca interuniversitari Digital Work.\nL’escrit fa una reflexió sobre les conseqüències i els canvis que poden provocar els avenços científics i tecnològics sobre el treball i el mercat laboral, analitza els diversos enfocaments o maneres d’afrontar els desafiaments que representa la revolució digital dins d'aquest camp, i remarca la necessitat de requalificació de grans capes de la població per tal de no perdre la carrera enfront de la tecnologia.\nNo obstant això, María Luz Rodríguez Fernández es mostra optimista, quan afirma que els humans, a més de tenir capacitats que les màquines mai podran posseir, “tenim la capacitat de decidir sobre el nostre propi destí, mitjançant decisions polítiques adoptades en el si dels processos democràtics”.\nNova secció “Dret i Tecnologia”, amb un recull d’articles\nEn relació a aquesta temàtica, en aquest número 2/2019 s'inaugura la secció “Dret i Tecnologia”, coordinada per Rubén Agote, soci de Dret Laboral de Cuatrecasas i membre del Consell de redacció de la revista.\nLa nova secció inclou tres articles relacionats amb tecnologia i seguretat i salut laboral: "Digitalització i benestar dels treballadors", elaborat per Eva Rimbau-Gilabert; "Digitalització, temps de treball i salut laboral", a càrrec de Mariola Serrano Argüeso; i, finalment, l’article "Estudi de l'impacte de les noves formes de treball sobre la salut dels treballadors", escrit per María Cecília Trionfetti, Aline Bringen i Esteban Martínez.\nAquests tres articles són fruit d’un debat en el marc del I Workshop Internacional sobre Tecnologia i Treball, organitzat pel grup de recerca interuniversitari Digital Work, i que va tenir lloc del 9 a l’11 d’abril del 2019 a Ciudad Real.\nEn aquest número destaca també, a més d'altres articles i comentaris de sentència, l'última edició de la secció “Future of work” dedicada al centenari de l'Organització Internacional del Treball (OIT). En aquesta secció s'inclou un resum de la Declaració del Centenari de les OIT per al Futur del treball i l’article "Revolució digital, treball i drets: el gran repte del futur del treball", elaborat per Maria Luz Vega Ruiz, coordinadora d’aquesta iniciativa.\nLa revista IUSLabor recentment ha estat indexada a Carhus Plus + C (desenvolupat per l’AGAUR) i a ERIH Plus (creat per investigadors europeus coordinats pel Comitè Permanent per a les Humanitats de la Fundació Europea de la Ciència), dos sistemes d'avaluació de revistes científiques dels àmbits de les Ciències Socials i les Humanitats publicades a escala internacional, en el que és una mostra de la qualitat dels seus continguts.\nEspanya no estableix mesures de transparència salarial per acabar amb la bretxa en aquest àmbit\n"IUSLabor" analitza els ERTE i les mesures sociolaborals d’emergència arran del coronavirus\nUn estudi de dret comparat detecta una tendència a prohibir la instal·lació de sistemes de vigilància ocults a la feina\nLa UPF aportarà el seu bagatge acadèmic en l’àmbit laboral a l'Organització Internacional del Treball


Relat "Tallar (situacions extremes requereixen solucions definitives)"\nInici > detall del relat: Tallar (situacions extremes requereixen solucions definitives)\n- Categoria: Juvenil, Eròtica, Humor\n_ Ah! Per cert, en Foster és a la piscina.\nI aquí han començat tots els problemes. Exactament tres minuts i quaranta-dos segons després de creuar la porta d'entrada de la casa d'en Ferran. Exactament vint-i-set segons després d'un petó digne del millor dia dels enamorats en ple mes de juliol. Exactament en el mateix instant en què començava a creure que me'n sortiria.\n_ Piscina?_ m'he atrevit a preguntar amb un fil de veu des del menjador, mentre sentia com en Ferran feinejava a la cuina.\n_ Sí, tu vaig dir ahir quan et vaig venir a veure a la consulta del teu pare, recordes? Em sembla que estàveu capant un gat..._ m'han replicat els ulls esmaragda del meu xicot mentre els seus rínxols de caoba apareixien de sobte pel marc de la porta_. T'has descuidat el biquini?\n_ No, i ara_ he respost amb un somriure forçat mentre les neurones m'escridassaven perquè digués que sí, que sí i que sí_. No, no me l'he descuidat: el porto a la bossa.\n_ Perfecte! Et pots canviar a l'habitació dels meus pares: avui estem sols..._ m'ha deixat anar picant-me l'ullet.\nPerfecte, perfecte, perfecte... Perfecte, és clar que sí! Sols... Absolutament sols... Totalment sols si no fos per en Foster que, en aquests moments, està estirat sobre l'hamaca del costat de la piscina... Si no fos pels seus ulls felins que em devoren amb la mirada quan sap que en Ferran no ens veu... Si no fos per les urpes que s'aferren a la meva pell tan aviat com en Ferran gira al cap... Si no fos per la seva boca de bèstia salvatge que, aprofitant que en Ferran havia anat a comprar postres, em va deixar una marca vermella a la base del coll... Una marca vermella que encara no ha marxat dos dies més tard... Una marca vermella que el maquillatge amb prou feines dissimula... Una marca vermella que es veuria des de trenta quilòmetres de distància i que en Ferran veurà tan aviat com em posi el biquini...\n_ Emma, tens algun problema per portar a en Foster això que he preparat?_ crida en Ferran des de la cuina_. El pobre es deu estar morint de gana: gairebé és hora de dinar!\n_ No, cap problema_ responc despertant del trànsit hipnòtic amb què m'estava mirant el biquini_. Ara vinc.\nProblema? Quin problema puc tenir per portar un aperitiu a en Foster? La meva silueta es reflexa en el mirall dels pares d'en Ferran. La cabellera pèl-roja que m'arriba fins a mitja esquena. La pell daurada com la sorra del desert beduí. Els ulls de mel que en Ferran sempre diu que em brillen plens de picardia. Els llavis rojos com la sang. El somriure fals que es desdibuixa ple de temor. A qui vull enganyar?\nÉs que no ho veu, potser?!\nRealment no s'adona del què està passant entre en Foster i jo? Com li puc dir a en Ferran que el seu millor amic...? Com li puc dir que...? Com fer-li entendre que...?\nLi he de dir?\n_ Emma, m'acabo d'adonar que no hi ha res per beure a la nevera i... Encara no t'has posat el biquini?_ em pregunta tan bon punt reapareix de les entranyes de la nevera a on havia amagat el cap.\n_ No he tingut temps.\n_ Temps? Però si..._ respon mirant el rellotge de la cuina. Fa més de vint minuts que m'he tancat a l'habitació dels seus pares_. Bé, tan és_ conclou mirant-me amb un somriure_. Surto un moment per comprar un parell de llaunes al súper de la cantonada. Li portes això a en Foster, si us plau?_ em demana per segona vegada, col·locant una safata entre les meves mans_. Porteu-vos bé..._ m'avisa en pla de broma picant-me l'ullet des de la porta.\nI la porta es tanca al seu darrere amb un cop definitiu.\nAra sí. Ara he begut oli de frens. Inspirem. Exxxxxxxxxpirem. Tranquil·la, Emma. No passa res. Tranquil·la. Inssssssssssssssspirem. Només has de sortir al jardí. Només has de fer tres passes fins a l'hamaca. Exxxxxxxxpirem. Només has de deixar la safata al costat de l'aigua... I tornar corrents. Amb una mica de sort, en Foster s'haurà quedat adormit prenent el sol i ni tan sols s'adonarà de la teva presència. Amb una mica de sort...\nEls ulls daurats d'en Foster se'm claven a la base del coll tan bon punt poso un peu al jardí.\nS'estira els bigotis amb posat provocador mentre els meus passos s'acosten insegurs a la seva hamaca. La seva llengua es perfila els llavis en golafreria en adonar-se de la marca vermella que no he aconseguit esborrar del meu cos. La seva mirada em crema la pell que la roba no aconsegueix amagar: els dits dels peus que descobreixen les sandàlies, els turmells tatuats amb henna seguint formes sinuoses, les cames tornejades pel sol durant els llargs capvespres d'estiu, els braços tremolosos que la brusa de tires deixa al descobert, les mans de pianista que tan bon pols acostumen a tenir amb el bisturí, les ungles pintades de vermell pujat, l'escot de sobte massa pronunciat, el coll bronzejat, les orelles ben dibuixades, el nas de pinyó, els llavis...\n_ Fo-fo-foster_ tartamudegen els meus llavis mentre m'agenollo al seu costat per deixar-li la safata amb el menjar_. Po-po-po-porta't bé, sí? Jo-jo-jo-jo... Quieeeeeeeeeeet!!!!!!!!!!!!!!!!\nAbans que me'n pugui adonar, en Foster se'm llença a sobre amb les urpes afilades i els ulls clavats en el meu escot. Veig els seus ullals esmolats, la seva mirada plena de malícia. Dues mil·lèsimes de segon abans del contacte, quan tot ja sembla perdut, el meu braç dret reacciona amb un acte reflex i el seu intent d'assalt queda frustrat en l'aire, el seu cos perd l'equilibri aerodinàmic i el seu pelatge d'angora fa patatxap contra la superfície de l'aigua de la piscina que l'engoleix sense commiseració possible.\n_ Meeeeeeeeeeeeeeeeeeeeuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuuu!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!_ xiscla la seva boca quan els seus pulmons aconsegueixen retrobar-se amb l'aire que necessiten per sobreviure_. Marrrameeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeuuuuuuuuuu!!!_ repeteix mentre les seves potes malden per escapar-se d'aquella trampa aquosa que l'ha engarjolat a traïció.\nJe... Je... Jeje...Jejeje... Els meus llavis dibuixen un somriure de triomf diabòlic mentre les neurones criden eureka amb tots els idiomes possibles i inventats. Els meus passos tornen decidits a la casa. En Ferran ha anat a comprar begudes. En Ferran tardarà una booooooooooooooona estona a tornar. En Ferran m'ha ensenyat a on guarden TOTS els utensilis de la casa.\nS'han acabat les esgarrapades i les queixalades.\nS'han acabat els "excessos de calor" d'aquest gat.\nA on guarden els ganivets en aquesta casa?\nfoster | 26-07-2006\n"passos" és correcte, ho acabo de mirar.\nBon relat, amb alguns peròs...[Ofensiu]\nEhem, la cosa no ha anat com havíem quedat: m'havies de DEDICAR un relat eròtic, no fer servir el meu sobrenom en un relat pseudo-eròtic, però vaja. Sí, m'ha fet gràcia. Així, doncs, abans de tot, gràcies EmmaThessaM. (la intenció és el que val, no? hehehe).\nÉs un bon relat, sobretot per a aquells que els agrada l'humor amb un to un pèl grotesc i els girs finals que capgiren tot l'argument desvirtuant-lo, fonent-lo en un no-res a canvi d'un desenllaç ocurrent. Ironia estructural, diria. A mi, però, com en el cas des relats que al final, quan es desperta el prota, descobrim que tot plegat no era sinó un somni, em molesta que un text no es pugui rellegir, que no guanyi i creixi amb les relectures.\nI aquí, per exemple, un cop descobert el joc, ja és impossible sosprendre-se de nou.\nPerò sí, la primera vegada cola, i molt. A més, el relat té ritme, és intens i està ben estructurat. Et pilla.\nNo m'agrada el títol: massa llarg, diu molt i poc alhora. I, a més, un parèntesi en el títol? Més cosetes: foster o fost, però sempre amb minúscula, si et plau (encara que no et refereixis a mi, em fa mal als ulls, ho sento. I, de fet, sí jugues amb el personatge d'un foster-home, o sigui que...).\nI el guió baix aquest...molesta l'hòstia! I fa difícil de distingir on comença i on acaba el diàleg.\nEl 1er paràgraf...A què duu aquesta precisió dels minuts, segons, etc...s'obren unes expectatives que no es veuen acomplides i, a més, et distancia de la verossimilitut narrativa, que per a mi és imprescindible. Res innnecessari, res gratuït, tot ah d'estar justificat, és una meva obsessió.\nDesprés...la consulta, el gat capat...és una picada d'ullet al lector, un indicador premonitori? Una brometa de l'autor?...mmm....nosé.\n" si TU vaig dir...>t'ho vaig dir"...a part l'error, la cosa confon: el referent més immediat i conegut, és "en foster és a la piscina", mentre que tu et refereixes a que té piscina, simplement.\nBonic això dels ulls esmeragda, però personalitzar-los per tal que repliquin\nElla pensa a dir que s'ha oblidat el bikini, i un no entén si és per defugir l'encontre amb en foster o perquè vol banyar-se en pilotes i provocar el col.lega.\nBrutal el paràgraf de si no fos per en foster...hehe\nGenial la delicadesa per descriure el temps mort de la noia que s'ho està pensant: "_ No, cap problema_ responc despertant del trànsit hipnòtic amb què m'estava mirant el biquini_. Ara vinc."\nUn trosset encantador, tal i com hagués volgut tot el relat, afegint-hi intriga i història, és clar.\n"La meva silueta es reflexa en el mirall dels pares d'en Ferran. La cabellera pèl-roja que m'arriba fins a mitja esquena. La pell daurada com la sorra del desert beduí. Els ulls de mel que en Ferran sempre diu que em brillen plens de picardia. Els llavis rojos com la sang. El somriure fals que es desdibuixa ple de temor. A qui vull enganyar?"\n(Aix...en aquest paràgraf, aquí, és on definitivament m'he enamorat de tu..hehee.) I l'última frase, retòrica, de les que m'agraden i molt ben preparada i enllaçada amb la descripció física prèvia: empenyent el relat endavant, mantenit-lo entre dues aigües...dos nivells diferents però interdependents.\nHàbil paràgraf que manté i accentua l'ambigüitat sense relliscar ni mica: "Realment no s'adona del què està passant entre en Foster i jo? Com li puc dir a en Ferran que el seu millor amic...? Com li puc dir que...? Com fer-li entendre que...? ". No dius en quin sentit està passant alguna cosa, no forces la insinuació. Molt bé. I la pregunta retòrica, bona puntilla: "Li he de dir?"...apelant a la consciència, fent entrar la trama en una pretesa dimensió psicològica que, per tant, l'allunya ara de la possibilitat del gir que es produirà.\nEl següent, en canvi, es innecessari i repetitiu sobre el biquini, i explícitament quant a la nevera (surt dues vegades quasi seguides). Per què no se'n va un moment i ja està, perquè afegir situacions supèrflues que distreuen?\nBona l'ambigüitat que aconsegueixes mantenir més enllà de l'habitual amb mestria. El toc aquest de l'home..." Porteu-vos bé..._ m'avisa en pla de broma picant-me l'ullet des de la porta."\nAquest tipus de detalls són els que m'agraden, perquè obren el relat, possibiliten lectures prèvies al cap que precedeixen i esperen el següent paràgraf. Creen expectatives..certes, falses? Una mica en el sentit de "A qui vulll enagnyar?" Això és el bo, les expectatives.\nBona la combinació de narració-reflexió de la prota i diàlegs.\nSeguim: "I la porta es tanca al seu darrere amb un cop definitiu." Per què "definitiu"? Sona estrany, forçat, amb intenció. Et referies simpement a un cop sec, rotund...o li donaves un toc metàforic,de premonició novament?\nEl moment previ a sortir al jardí, després del glups, era per a mi ja el clímax previ al desenllaç. M'encanta.\nI, a partir d'aquí, quan en foster es rellepa els bigotis i descobrim explícitament el joc...ja no m'interessa. Sí, arriba el moment del ohhhhhhhhh era un gat! Hahaa...o bé, en l'altre cas que he esmentat abans...ahhhhhh només era un somni! Buf quina tranquil.litat, un somni!, i, llavors, és quan jo em destrempo (metafòricament parlant, és clar!).\nNo sé què i com faria, no sé quin desenllaç hi escauria, però...\nEn tot cas, el que tinc clar és que al relat li sobra el final.\n"Els meus passos (seria... les meves passes) tornen decidits a la casa."\nAquest seria el fina per a mi. Punt. La resta em sobra. Em sembla un excès, fora de lloc, trenca la subtilesa de la prèvia.\n(Per cert, veig que feia uns sis mesos que no publicaves res...hehee...si la meva provocació ha servit per "reincorporar-te" a la feina, ja m'està molt i molt bé).\nambre | 26-07-2006\nUn relat molt divertit, amb aquest canvi d'orientació final tan ben portat i inesperat ( vaja jo esperava que fos un FosterRier ).\npobret foster, jeje[Ofensiu]\ngypsy | 25-07-2006 | Valoració: 10\ncom has pogut fer-li això?\ni ara, quins ulls se't clavaràn al damunt amb aquella intensitat insuperable?\nUna sorpresa efectiva!!!![Ofensiu]\nArbequina | 25-07-2006 | Valoració: 10\nLa clau de l'art!\nLa veritat, m'entusiasma llegir-te. Trobo el teu estil enganxifós (en el bon sentit, que vicia) i molt divertit. A més, guarda bones sorpreses. En fi, un plaer llegir els teus relats.\nPD: S'ha apagat lo de encadena? L'altre dia en volia fer dos més i no vaig trobar, al forum, cap link...


Rosbif de vedella - KARNS FIBLA\nEl rosbif és una carn lligada de vedella cuita a l’estil anglès. Normalment es menja freda, i té l’avantatge que es conserva dies a la nevera i accepta tota mena de guarnició.\nPer començar, salpebrem la carn lligada (a la carnisseria ens la poden lligar, una vegada cuita queda més rodoneta) i la posem a la cassola amb oli molt calent. L’enrossim per totes bandes durant 5 minuts.\nPosem la carn a una safata de forn. Hi posem el vi negre i el xerès (o vi blanc) i el posem al forn (preescalfat a 200°) durant uns 15 minuts. Als darrers minuts hi tirem unes gotes de salsa Perrins per sobre.\nTreure la carn del forn i reservar a part el suc que hi queda a la safata. La carn l’hem de posar a una altra safata perquè mentre es va refredant deixarà anar un suc més vermell que a molta gent no li agrada. Una vegada freda, posar a la nevera.\nEl temps de cocció és molt relatiu, tot depèn de si us agrada més cuita o crua, aneu controlant.\nServir la carn tallada, amb la salsa a part.\nEs pot menjar amb mostassa, sal i pebre.\nDe guarnició, des de puré de patates a pèsols o puré de poma (que, per a mi, és la millor opció).\nEntre 700gr i 1 kg de vedella lligada.\n1 Gotet de Vi Negre.\n1 Gotet de Xerès.\nUnes gotes de Salsa Perrins.


Lloguers de motos i scooters a Bilbao (Bilbo), Espanya\n6 viatge en moto a Bizkaia\ndes de $ 157,98 per dia\nDescobreix Bilbao (Bilbo)\nLloguer de motos i scooters a Bilbao (Bilbo) (Bilbao, Galdakao), Espanya amb Rentalmotorbike.com , Índex . Les millors marques de BMW , Harley Davidson , Honda , etc ... , motocicletes de lloguer , les últimes models perfectament revisats en Bilbao (Bilbo) (Biscay) i els seus voltants . Utilitza els filtres de recerca de motocicletes, scooters i accessoris amb lloguer en línia, així com, assegurances de viatge i cancel·lació.\nPassar les seves vacances a Biscay en una moto o fer els seus viatges de negocis a Bilbao (Bilbo). Rentalmotorbike.com també ofereix tot tipus d'accessoris per al lloguer de la moto per fer el seu viatge .\nViatges en moto a Bizkaia