donar sang | CAR Salou\nPosted on 18 gener, 2019\tby carsalou\nImatge | Posted on 18 gener, 2019\tby carsalou | Etiquetat com a CAP Salou, donar sang\t| Deixa un comentari\nMarató de Sang de Salou\nPosted on 30 Novembre, 2018\tby carsalou\nEl passat dissabte 24 de novembre, Salou va celebrar un any més la gran festa de la Marató de Sang. El lema de la Marató d’aquest any era “La superexperiència de la donació de sang. Molt més del que dones” … Continua llegint →\nPublicat dins de Activitat, Ajuntament Salou, CAR Salou, Jornada, publicació, Solidaritat\t| Etiquetat com a Cristina Ferré Parrón, donar sang, DUI Carmen Pérez, DUI Montserrat Tomàs\t| Deixa un comentari\nPosted on 16 Març, 2017\tby carsalou\nEl pròxim dia 20 de març els professionals del Banc de Sang i Teixits de l’Hospital Joan XXIII, es desplaçaran amb la seva unitat mòbil a realitzar la campanya de donació de sang. L’horari serà de 10 a 14 i … Continua llegint →\nImatge | Posted on 16 Març, 2017\tby carsalou | Etiquetat com a donar sang, Gis: Nuria Rico\t| Deixa un comentari\nQuan dónes sang fas#amicspersempre\nPosted on 22 Juliol, 2016\tby carsalou\nImatge | Posted on 22 Juliol, 2016\tby carsalou | Etiquetat com a donar sang\t| Deixa un comentari\nPosted on 14 Juny, 2016\tby carsalou\n“La sang ens connecta a tots” Cada 14 de juny, des de fa onze anys, se celebra el Dia Mundial del Donant de Sang, una diada que pretén homenatjar totes les persones que col·laboren de forma altruista a favor de … Continua llegint →\nPublicat dins de CAR Salou, Dia Mundial\t| Etiquetat com a donar sang, Gis: Maribel Villalba\t| Deixa un comentari\nPosted on 7 Març, 2016\tby mimartinezch\nEl proper divendres 11 de març de 2016 es farà Marató de donació de sang de Salou Vista la gran necessitat permanent de sang aquesta pot ser una bona ocasió per fer una donació que pot salvar moltes vides. Per … Continua llegint →\nGaleria | Etiquetat com a donar sang, DUI Carmen Pérez\t| Deixa un comentari\nPosted on 28 Mai, 2015\tby carsalou\nDilluns, 1 de juny de 2015 Salou Lloc: Teatre Auditori Adreça: Advocat Gallego, 2 Horari: 10 a 14 i 17 a 21h Mes informació clic aqui\nPublicat dins de Salut pública\t| Etiquetat com a donar sang\t| Deixa un comentari


El Cielo a Caballo [POEMAS DE ANDRÉ CRUCHAGA]: julio 2009\nPublicado por André Cruchaga en 7/28/2009 04:24:00 a. m. 2 comentarios:\nSedició de la tendresa- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nJohn Noble Barlow, Manchester, Inglaterra, 1861-1917.\nSedició de la tendresa\nEs clivella el temps quan naixen les paraules. S’esgota.\nAcí la dent en la disciplina de la refilada. Ací el viatge\nMil·lenari dels teulats, les camises de força a les cornises,\nEls xiprers retorçats de la trementina al linx de l’aire:\nAcí les vestidures gastades dels bufons, els grans\nGlops de l’extermini liquant-se al fullatge —ocells\nDe serradura en petites franel·les oculars, en fulles d’afaitar.\nQuan trenca l’alba, la misèria entra per les finestres:\nL’arrítmia dels mesos, la disfunció dels sentits\nDamunt del calci trencadís dels ossos —no hi ha dispensadors\nPer als gesmils, ni botelles per a tirar-les al mar dels tatuatges.\nEn la llum dels paons no calen espills.\nLas abelles construeixen el seu oblit en la avidesa del seu laberint.\nEls dies són menys certs quan no es confonen\nAmb els somnis, quan la boca engloteix els abraços, quan\nLes bragues no construeixen furs democràtics i silencien\nTot zel, és a dir, transmigren a la boira de les portes.\nEl misteri té data de caducitat en les armadures.\nEl sabó esígol descén gratuïtament damunt de la pell:\nEn un instant profana els arcans obsessos del foc. I ací,\nEn sediciosa escuma, invoca el riscós pal…\nQuina força d’aprenent imanta el meu batec? Quin hivern\nExercita les armes ominoses del temps, els sucs nodrits\nDe la rotunditat, la caverna edènica del titubeig?\n—Sempre és així el caliu del fangar, la mendicitat\nEn desbandada, les arrels prostituïdes de la tendresa.\nSempre la ràfega asservidora, càrrega de la set als pulmons.\nEls cascos de la memòria foraden el crebant. A voltes\nNomés resta la ferida com una asfíxia d’animoses funeràries.\nQuanta paüra al vol, i al tron blau del foc!\nTots els meus rostres es perden en presència de la llum: rostres\nDel sobresalt, esca de basalt al meu pit, fulla plena\nDel desvetlament, trasquiló sense mar mullat per la tempestat del vol.\nEn tot aquest caminar a colp de versos i estrofes, la sang\nBusca la seua mateixa hora nona, la barca animada de l’hivern,\nO simplement la instantània del tro on l’esperit\nBraceja sobre la llosa que la llum cava en resposta a la tomba.\nEl vent es gita com un cadàver damunt dels meus porus:\nTransfigura el pebre i la mostassa i arrecera allò cegat.\nL’horitzó, de colp, és un dard al crepuscle. Despulla\nPer a la redempció de les meues temples, agulla de cap en la meua vidència.\nAquest mirar meu de cec sibarita, batega en les ensopegades\nDels grisos, descarnant l’huracà de paretons que hi ha\nEn les gotes grosses del seu mateix esclafit. —Algú\nCom jo, respira la caducitat del temps, el buit que esmussa,\nEls grans mars de la consciència. Algú com jo,\nBusca en la cendra els papirs de la seua mateixa cremada\nI indigència, —Aqueix cos encrespat del destí, filera\nOn la nit es beu a trossos, on el caos passa a ser\nCoixí, on l’espessura fereix el pensament\nFins a convertir-se en un divendres de claus: tortura fidel del mirall.\nSe agrieta el tiempo cuando nacen las palabras. Se agota.\nAquí el diente en la disciplina del gorjeo. Aquí el viaje\nMilenario de los tejados, las camisas de fuerza en las cornisas,\nLos cipreses retorcidos de la trementina en el lince del aire:\nAquí las vestiduras gastadas de los bufones, los grandes\nSorbos del exterminio licuándose en el follaje —pájaros\nDe aserrín en pequeñas franelas oculares, en hojas de afeitar.\nCuando amanece la miseria entra por las ventanas:\nLa arritmia de los meses, la disfunción de los sentidos\nSobre el calcio quebradizo de los huesos —no hay dispensadores\nPara los jazmines, ni botellas para tirarlas al mar de los tatuajes.\nA la luz de los pavorreales no se necesitan espejos.\nLas abejas construyen su olvido en la avidez de su laberinto.\nLos días son menos ciertos cuando no se confunden\nCon los sueños, cuando la boca traga los abrazos, cuando\nLas bragas no construyen fueros democráticos y silencian\nTodo celo, es decir, transmigran a la niebla de las puertas.\nEl misterio tiene fecha de caducidad en las armaduras.\nEl jabón lavanda desciende gratuitamente sobre la piel:\nEn un instante profana los arcanos obsesos del fuego. Y ahí,\nEn sediciosa espuma, invoca al riesgoso mástil…\n¿Qué fuerza de aprendiz imanta mi pálpito? ¿Qué invierno\nEjercita las armas ominosas del tiempo, los zumos nutridos\nDe la rotundidad, la caverna edénica del titubeo?\n—Siempre es así el regazo de la ciénaga, la mendicidad\nEn desbandada, las raíces prostituidas de la ternura.\nSiempre la ráfaga avasallante, carga de la sed en los pulmones.\nLos cascos de la memoria horadan el quebranto. A veces\nSólo queda la herida como una asfixia de animosas funerarias.\nTodos mis rostros se pierden en presencia de la luz: rostros\nDel sobresalto, yesca de basalto en mi pecho, hoja plena\nDel desvelo, vilo sin mar mojado por la tempestad del vuelo.\nEn todo este caminar a golpe de versos y estrofas, la sangre\nBusca su propia hora nona, la barca animada del invierno,\nO simplemente la instantánea del trueno donde el espíritu\nBracea sobre la laja que la luz cava en respuesta a la tumba.\nEl viento se acuesta como un cadáver sobre mis poros:\nTransfigura la pimienta y la mostaza y cobija lo cegado.\nEl horizonte, de golpe, es un dardo en el crepúsculo. Despojo\nPara la redención de mis sienes, alfiler en mi videncia.\nEste mirar mío de ciego sibarita, palpita en los tropezones\nDe los grises, descarnando el huracán de paredones que hay\nEn las gotas gruesas de su propio estallido. —Alguien\nComo yo, respira la caducidad del tiempo, la oquedad que embota,\nLos grandes mares de la conciencia. Alguien como yo,\nBusca en la ceniza los papiros de su propia quemadura\nE indigencia, —Ese cuerpo encrespado del destino, hilera\nDonde la noche se bebe en pedazos, donde el caos pasa a ser\nAlmohada, donde la espesura hiere el pensamiento\nHasta convertirse en un viernes de clavos: tortura fiel del espejismo.\nPublicado por André Cruchaga en 7/25/2009 07:01:00 p. m. No hay comentarios:\nPublicado por André Cruchaga en 7/23/2009 03:48:00 a. m. No hay comentarios:\nPublicado por André Cruchaga en 7/22/2009 03:49:00 a. m. No hay comentarios:\nMirall sense tedi- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nJohn Collier, Inglaterra, 1859-1934\nMirall sense tedi\nEm devora el mirall de l’aire en la seua geometria.\nAquesta fogaina pròdiga en ebrietat, cel amb cel\nLa set en la boca, vol on la sequera no s’assacia\nA les volades d’aquesta cega pell que tot ho reclama.\nPerò el silenci desafia com una roca:\nCeg pensament que cremarà en l’oblit.\nViure aquesta porfia de guardabarrancs, o simple ocell.\nEsfilegar en silenci la madeixa de l’instint,\nCaure en acabant a la parpella cega, diluïda ombra\nDel batec. Quins braços demudaran els meus sentits?\n—Només aqueixos que inconfessats llisquen als meus ulls.\nNomés vull aqueix temps que el tacte endevina,\nI aqueixa ferida transida de rius subterranis.\nHi ha ací, d’ales, un cel de desvetlaments, on\nNi que siga breu el goig, dura l’eternitat necessària\nDel sospir. Sovint es perd la brúixola a la meua barba:\nLa suavitat de la teua geografia encoberta, la humitat\nCàlida on beu l’instint la ventura del tràfec.\nDe ací cap allà, en la certesa del melic, l’alambí\nQue guía l’ardiment. Al pantaix naix aqueix sufocament\nDe l’alé. El galop del sol sagna al saler.\nSé que el zel despulla i humideix el refilet:\n—aquest crit que trenca la gola i deixa afonada\nL’agulla a la foguera. I crema al seu vaivé\nDe giratori ambre. Tot seguit mort de set bec\nAls teus cabells el furtiu estel del’alba que desprenen els astres.\nQuede mut després que la carn dóna el seu crit.\nPerò l’ànsia està oberta com els dits de les mans,\nPerò el dia continua teixint interiors de tendresa.\nAra visc així mullat en la tempesta. Ara vius així,\nCom un ebri vaixell als meus ulls…\nRes no pot desafiar més que un minut de trens,\nSobre la plenitud inefable del desig. Res és més cert\nQue la mel de la fam, que els dits tocant les gotes\nDe sal damunt dels porus. Res no és més loquaç que un refilet\nEnfonsat al tarquim per molt absurd que parega.\nA la fi només demane els teus ulls per a aquest viatge. —la teua ombra\nMés que el planeta, el viure la raó d’una distància\nPerdurable, la memòria que no cap a les meues mans d’obrer,\nLes platges de les teues nines a les fronteres de la meua nit.\nEls epítets sobren —ni calen—per a un destí inèdit:\nNo calen els sords quaderns de la distància,\nNi una història de nits i somriures, ni els passaports.\nNomés la humana il·lusió del ventre sense desdenys,\nNomés aqueix foc de música que es torna ala en les paraules,\nNomés el teu riure com un llarg viatge d’ones,\nNomés l’univers de dos sense claus, flor que s’obri a la llum.\nNomés uns batecs per a saber-me viu enmig\nDe l’essència del teu pubis, fi de les meues paraules vessades.\nEspejismo sin tedio\nMe devora el espejismo del aire en su geometría.\nEsta fogata pródiga en ebriedad, cielo con cielo\nLa sed en la boca, vuelo donde la sequía no se sacia\nEn los aleros de esta ciega piel que todo lo reclama.\nPero el silencio desafía como una roca:\nCiego pensamiento que arderá en el olvido.\nVivir esta porfía de torogoz, o simple pájaro.\nDeshilar en silencio la madeja del instinto,\nLuego caer en el párpado ciego, diluida sombra\nDel latido. Qué brazos desmudarán mis sentidos?\n—Sólo esos que inconfesados resbalan en mis ojos.\nSólo quiero ese tiempo que el tacto adivina,\nY esa herida transida de ríos subterráneos.\nHay ahí, de alas, un cielo de desvelos, donde\nPor breve que sea el gozo, dura la eternidad necesaria\nDel suspiro. A menudo se pierde la brújula en mi barba:\nLa suavidad de tu geografía encubierta, la humedad\nCálida donde bebe el instinto la ventura del trasiego.\nDe aquí allá, en la certeza del ombligo, el alambique\nQue guía el ardimiento. En el jadeo nace esa sofoca\nDel aliento. El galope del sol sangra en el salero.\nSé que el celo despoja y humedece el trino:\n—este grito que rompe la garganta y deja hundida\nLa aguja en la hoguera. Y quema en su vaivén\nDe giratorio ámbar. Luego muerto de sed bebo\nEn tus cabellos el furtivo lucero que desprenden los astros.\nQuedo mudo después que la carne da su grito.\nPero el ansia está abierta como los dedos de las manos,\nPero el día sigue tejiendo interiores de ternura.\nAhora vivo así mojado en la tormenta. Ahora vives así,\nComo un ebrio barco en mis ojos…\nNada puede desafiar más que un minuto de trenes,\nSobre la plenitud inefable del deseo. Nada en más cierto\nQue la miel del hambre, que los dedos tocando las gotas\nDe sal sobre los poros. Nada es más locuaz que un trino\nHundido en el lodo por absurdo que parezca.\nAl final sólo pido tus ojos para este viaje. —tu sombra\nMás que el planeta, el vivir la razón de una distancia\nPerdurable, la memoria que no cabe en mis manos de obrero,\nLas playas de tus pupilas en las fronteras de mi noche.\nLos epítetos sobran —ni falta hacen—para un destino inédito:\nNo hacen falta los sordos cuadernos de la distancia,\nNi una historia de noches y sonrisas, ni los pasaportes.\nSólo la humana ilusión del vientre sin desdenes,\nSólo ese fuego de música que se torna ala en las palabras,\nSólo tu risa como un largo viaje de olas,\nSólo el universo de dos sin llaves, flor que se abre a la luz.\nSólo unos latidos para saberme vivo en medio\nDe la esencia de tu pubis, fin de mis palabras derramadas.\nPublicado por André Cruchaga en 7/21/2009 04:30:00 a. m. No hay comentarios:\nPublicado por André Cruchaga en 7/20/2009 04:26:00 a. m. No hay comentarios:\nÒrbita de l’entropessada- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nStefano Ussi, Florencia, Italia, 1822-1901.\nÒrbita de l’entropessada\nMalgrat la veu gutural de la nit it i el buit on cauen\nEls ossos del riure, malgrat la flor que es desfa\nEn les estrelles, malgrat els udols dels mapes,\ntants especialistes de l’amargura, la vida entrant\nEn ull propi i en l’alié, hi ha una entropessada de mort on\nÉs inútil la gramàtica apresa a les escoles.\nAl camí s’amaguen les esperances i s’obrin\nLes ferides —a manera de paradoxa, els arrels com crit\nDe la blasfèmia, l’humanisme al fil dels coltells.\nLes claus oculten matins de caragols, pianos per un món\nDe bastons, claus de mil espigues sense lluna,\nAbelles mastegant catàstrofes sense cap relleu.\nQuin país és possible amb un cel de punxes? —Un on\nL’ànsia siga d’espines; un on hi haja huracans\nDe tosferina; un on la grip aviar siga gossa de llàgrimes.\nEl vertigen badalla reixats de filferro. Els cadàvers són fràgils\nPer a la seua ambició d’eternitat, per a la seua ambició de llanterna.\nLes claus són l’única constant en el esdevindre abjecte\nDel rellotge. Les estratagemas estan a l’ordre del dia: però\nSón tan fràgils com els cabells de la soledat, campanes\nSense badall, bordells ancorats als sentits.\nUn no pot esperar que els ulls es tornen meteors.\nO que desapareguen els paralipòmens en certes genealogies.\nO que sonen les trompetes per a derrocar regnes,\nO que les guerres siguen l’aliança per a viure en pau.\nAls temples els números només compten en ordinals\n(Els números naturals estan desterrats d’aqueix regne)\nUn sent les paraules des d’altaveus —les dels ídols\nI les ares, a la picapedreria del vent, en les hòsties\nPurificadores dels restaurats (almenys això és\nAllò que m’han dit reiteradament a manera de provocació).\nEls ocells errants beuen aigua en les fulles del vent.\nLes papallones caduquen quan naufraguen les seues extremitats.\nUna unglera lliura guerres contra les sabates i les tisores.\nEls anys pesen menys quan es guarden en una alforja.\nEn les nits, els cementeris s’omplin de tropells,\nDe lents huracans, de fòsfors llepant terbolins punxants.\nQualsevol dia els nius trenquen l’alba en les llàgrimes.\nLes hores passen i retornen amb miquetes de formigues.\nEl fil de l’aurora crema en la saliva com les abelles\nDels amants en la borrasca desconcertant de la seua mateixa\nMemòria. Hi ha dies cecs de pancartes. Al monestir\nDels zompopos, fa falta oxígen per a les òlibes.\nPer al temps vinent és necessari l’aiguardent.\nL’ull de la boirina em dóna un bany de mirades grises.\nA causa de les estàtues ja són molts els vianants als parcs.\nCom més tapaboques, menys necessàries són les paraules.\nEn la llei dels teulats no compten els imans, només la gravetat\nL’armadura de la qual no necessita de pneumàtics, sinó\nDe la boca del llop de Caputxeta…\nQuan l’horitzó té els ulls fatigats,\nÉs necessària una hamaca amarrada de cap a cap.\nÓrbita del traspiés\nPese a la voz gutural de la noche y al vacío donde caen\nLos huesos de la risa, pese a la flor que se deshace\nEn las estrellas, pese a los aullidos de los mapas,\nA tantos especialistas de la amargura, a la vida entrando\nEn ojo propio y en el ajeno, hay un traspiés de muerte donde\nEs inútil la gramática aprendida en las escuelas.\nEn el camino se esconden las esperanzas y se abren\nLas heridas —a manera de paradoja, las raíces como grito\nDe la blasfemia, el humanismo al filo de los cuchillos.\nLas llaves ocultan mañanas de caracoles, pianos por un mundo\nDe bastones, llaves de mil espigas sin luna,\nAbejas masticando catástrofes sin relevo alguno.\n¿Qué país es posible con un cielo de púas? —Uno donde\nEl ansia sea de espinas; uno donde haya huracanes\nDe tosferina; uno donde la gripe aviar sea perra de lágrimas.\nEl vértigo bosteza alambradas. Los cadáveres son frágiles\nPara su ambición de eternidad, para su ambición de linterna.\nLas llaves son la única constante en el devenir abyecto\nDel reloj. Las estratagemas están a la orden día: pero\nSon tan frágiles como los cabellos de la soledad, campanas\nSin badajo, burdeles ancladas en los sentidos.\nUno no puede esperar que los ojos se conviertan en meteoros.\nO que desaparezcan los paralipómenos en ciertas genealogías.\nO que suenen las trompetas para derribar reinos,\nO que las guerras sean la alianza para vivir en paz.\nEn los templos los números sólo cuentan en ordinales\n(Los números naturales están desterrados de ese reino)\nUno oye las palabras desde altoparlantes —las de los ídolos\nY los altares, en la cantería del viento, en las hostias\nPurificadoras de los restaurados (al menos eso es\nLo que me han dicho reiteradamente a manera de provocación).\nLos pájaros errantes beben agua en las hojas del viento.\nLas mariposas caducan cuando naufragan sus extremidades.\nUn uñero libra guerras contra los zapatos y las tijeras.\nLos años pesan menos cuando se guardan en una alforja.\nEn las noches, los cementerios se llenan de tropeles,\nDe lentos huracanes, de fósforos lamiendo remolinos punzantes.\nEl día menos pensado los nidos amanecen en las lágrimas.\nLas horas pasan y regresan con migajas de hormigas.\nEl hilo de la aurora arde en la saliva como las abejas\nDe los amantes en la borrasca desconcertante de su propia\nMemoria. Hay días ciegos de pancartas. En el monasterio\nDe los zompopos, hace falta oxigeno para las lechuzas.\nPara el tiempo que viene es necesario el aguardiente.\nEl ojo de la neblina me da un baño de miradas grises.\nA causa de las estatuas ya son muchos los peatones en los parques.\nEntre más tapabocas, menos necesarias son las palabras.\nEn la ley de los tejados no cuentan los imanes, sólo la gravedad\nCuya armadura no necesita de neumáticos, sino\nDe la boca del lobo de Caperucita…\nCuando el horizonte tiene los ojos fatigados,\nEs necesaria una hamaca amarrada de polo a polo.\nPublicado por André Cruchaga en 7/19/2009 04:58:00 a. m. No hay comentarios:\nPublicado por André Cruchaga en 7/17/2009 04:49:00 a. m. No hay comentarios:\nCementeris al voltant de les meues nines- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nSalomon van Ruysdael, Naarden, Holanda, 1600-1670\nCementeris al voltant de les meues nines\nDansen els cementeris al voltant de les meues nines.\nM’oblide de tots els dies cremats per les llàgrimes.\n—La gola udola en el somni dels crucifixos;\nFan falta racions d’estima per a emmudir el crit.\nDies de begònies mustigades masteguen tabacs;\nPeixos suïcides llepen els ulls dels espills. Entretant,\nCadàvers dissecats a les clavegueres esquincen la nit\nAmb tot i les seues serpents pudentes…\nQuè hi ha darrere de cellers i monedes rovellades?\n—Hi ha pires i sorolls mossegant la boca. (El sutge\nÉs un altre cavall ferit al bordell de la sutja).\n—(Hi ha, tú m’ho dius, mans sense victòria i al voltant\nArmes que juguen a traure el cervell dels compungits,\nDels que només aguaiten una mostassa d’Esperança,\nDels que riuen perquè el riure no els deixa morir de fam,\nDels que besen un escapulari ingènuament\nI l’alta Jerarquia els tanca la porta de Crist).\nEls ulls dolen al ventall de la por. L’asfalt\nOmbrívol colpeja les finestres. La llum es tanca al vent\nI als ocells; —gotes delirants creuen el somni.\nTremolen els porus a la barca de la nit.\nQuan serà l’últim crit galopant entre accípitres.\nQuan el carrer, senzill, no serà per als morts.\nBoques de pólvora mastegant els somnis. Ulls esvaint-se\nAl dol, ferides i nostàlgia a l’hora de la tos,\n—Tot el mar sense llànties, perseguint-nos amb desbocada\nArena, sense àncores els filferros del fàstic.\nAlgú ens imposa aquesta follia de pedres. Algú.\nAlgú amb el seus horaris de bussos cecs. Algú.\nAlgú que mossega amb gargamells de vells canelobres.\nAlgú que enfosqueix a la foguera dels morts.\nAlgú que s’enfila a l’horitzó com un rat-penat.\nAlgú que nuga el seu deliri als matossars.\nAlgú que lliga la història amb les corretges de la nit.\nAlgú que mai no tingué ocells de fam.\nAlgú que en comptes de sagristà, toca túnels sinistres.\nAlgú que s’esglaia amb el somriure de les buganvil·lies.\nAlgú que a les mans només té tisores i no calendaris.\nAlgú els marbres del qual no el deixen veure des de les terrasses.\nAlgú que trencà amb els rellotges de les paraules.\nLes ombres ens cauen amb els seus papers foscos:\n—També la tempesta que descendeix aposta amb mosques.\nL’aurora es deixa la bava a les tombes, mormola la sordesa\nDe les colobres, el fullatge balla el moviment de la fugida.\nQuan els voltors cauen amb fúria damunt de les pedres,\nEl metall dels dies retorç el dolor. —els nus del crit,\nDensos, llepen els penya-segats de la saliva.\nDavall dels calabossos, el bar de la sang cava\nUns altres dolors infinits. Les ombres criden sense horaris,\nPerquè la mort roman sense treva al buit de les mans.\nDavall d’aquesta pena, només hi ha desigs per a reivindicar\nLa tendresa i fermentar les paraules amb canella i sucre.\nCementerios alrededor de mis pupilas\nDanzan los cementerios alrededor de mis pupilas.\nMe olvido de todos los días quemados por las lágrimas.\n—La garganta aúlla en el sueño de los crucifijos;\nHacen falta raciones de cariño para acallar el grito.\nDías de begonias marchitas mastican tabacos;\nPeces suicidas lamen los ojos de los espejos. Mientras,\nCadáveres disecados en las cloacas rasgan la noche\nCon todo y sus serpientes malolientes…\n¿Qué hay detrás de tabancos y monedas enmohecidas?\n—Hay piras y ruidos mordiendo la boca. (El hollín\nEs otro caballo herido en el lupanar del tizne).\n—(Hay, tú me lo dices, manos sin victoria y alrededor\nArmas que juegan a sacar los sesos de los compungidos,\nDe los que sólo acechan una mostaza de Esperanza,\nDe los que ríen porque la risa no los deja morir de hambre,\nDe los que besan un escapulario ingenuamente\nY la alta Jerarquía les cierra la puerta de Cristo).\nLos ojos duelen en el abanico del miedo. El asfalto\nSombrío golpea las ventanas. La luz se cierra al viento\nY a los pájaros; —gotas delirantes cruzan el sueño.\nTiemblan los poros en la barca de la noche.\nCuándo será el último grito galopando entre azacuanes.\nCuándo la calle, sencilla, no será para los muertos.\nBocas de pólvora masticando los sueños. Ojos desvaneciéndose\nEn el luto, heridas y nostalgia a la hora de la tos,\n—Todo el mar sin lámparas, persiguiéndonos con desbocada\nArena, sin anclas los alambres del hastío.\nAlguien nos impone esta locura de piedras. Alguien.\nAlguien con sus horarios de buzos ciegos. Alguien.\nAlguien que muerde con fauces de viejos candelabros.\nAlguien que anochece en la hoguera de los muertos.\nAlguien que trepa al horizonte como un murciélago.\nAlguien que anuda su delirio a los matorrales.\nAlguien que sujeta la historia con las correas de la noche.\nAlguien que nunca tuvo pájaros de hambre.\nAlguien que en vez de sacristán, toca túneles siniestros.\nAlguien que se espanta con la sonrisa de las buganvillas.\nAlguien que en sus manos sólo tiene tijeras y no calendarios.\nAlguien cuyos mármoles no lo dejan ver desde las azoteas.\nAlguien que rompió con los relojes de las palabras.\nLas sombras nos caen con sus papeles oscuros:\n—También la tormenta que desciende a propósito con moscas.\nLa aurora deja su baba en las tumbas, murmulla la sordera\nDe las culebras, el follaje baila el movimiento de la huida.\nCuando los buitres caen con furia sobre las piedras,\nEl metal de los días retuerce el dolor. —los nudos del grito,\nDensos, lamen los acantilados de la saliva.\nDebajo de los calabozos, el bar de la sangre cava\nOtros dolores infinitos. Las sombras gritan sin horarios,\nPorque la muerte permanece sin tregua en el hueco de las manos.\nDebajo de esta pena, sólo hay deseos para reivindicar\nLa ternura y fermentar las palabras con canela y azúcar.\nPublicado por André Cruchaga en 7/15/2009 04:17:00 a. m. No hay comentarios:\nIl•lusió premonitòria- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nWilliam Etty, York, Inglaterra, 1787-1849.\nA: E L B\nDe sobte intuesc que l’imminent és una Gràcia.\nI que el temps present una perplexitat d’ares.\nEl foc sovint deixa de ser atzar per a esdevindre\nUn mar tutelar d’ecos o ressonàncies.\nHe baixat a la fondor dels cingles, nugat\nAl rent del vol sense portes escorredisses.\nAl meu quadern estan anotades les dates de la meua utopia:\nAcí el poder de la claredat sense fatiga —ràfega entre\nOnades de viatges, set demanant asil, ferida major\nD’allò somiat. Mentre que el rellotge de la consciència\nFlueix, els papirs reparteixen el sospir en penjolls d’alé.\nLa set en essència també és harmonia.\nAls terbolins aprén a ser riu memoriós.\nEls coixins polsen mentre l’instint reverbera.\nEl foc també és un arcà a les nostres mans.\nSovint l’ebriesa fa perdre la brúixola;\nPerò l’essència es queda, gotera màgica de l’ànsia.\nLa nuesa major la desvetla la il·lusió premonitòria:\nAqueixa que el colibrí revela entre esquerdes d’aire.\nEl calendari sempre reincideix en l’inèdit:\nI a risc de desvetlament, fa circular el tràfec\nDe la pàgina de llum dels nostres ulls…\nL’hivern sacsa els fils pròdigs del batec.\nI són palpables, ací, en aquest viatge imaginari on\nL’atalaia del teulat em fa lliscar en cada gota\nImpecable. L’alé comparteix la comú taula de la gespa.\nAl silenci li done una flassada perquè respire,\nI no invalide els cartílags de les finestres.\nTé raó la llum quan crida damunt dels meus porus.\nAixí he aprés a divagar entre desconeguts pensaments.\nAcí entre vestigis tutelars d’obsidiana o carboni 14,\nLes serradures reparteixen llunes i clivells de fugacitat.\nPerò hi ha dies que desperten en campanes de tendresa,\nTurons la memòria de les quals aprén de l’inefable.\nAl centre de l’univers, una botella de mar creuant\nOcells, l’aire que canta entre les dents.\nL’alienació sobtada sense que refuse els armaris de paret,\nL’edat girant com una espiga a la boca,\nEl batec de la sina on es fa el crit del demà.\nLa vida, si existeix, flama complida en la llum.\nLa vida sempre ens dóna apòzemes de perplexitat,\nI jardins d'embriac espenyador i tot. La vida\nEns dóna crits i ulls i destins imperatius i porcions\nD’ales. Així apareix escrit a la bíblia de les temples.\nÉs possible que les paraules tinguen paradoxes,\nI la carn nines infinites. És possible creuar l’albir\nAmb els peus a terra? Només el crit, sovint,\nÉs testimoniatge de la imminència. Mentrestant, deixe que les paraules\nEm buiden les mans i reconforten el meu destí…\nPublicado por André Cruchaga en 7/12/2009 04:27:00 p. m. No hay comentarios:\nVol sense axiomes-poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nAlexander Helwig Wyant, Ohio, Estados Unidos, 1836-1892\nVol sense axiomes\nA les estovalles de la pluja, les papallones, la vena del somni\nObrint les finestres. Ara recorde el paisatge gris\nDels quaderns, les lliçons d’història a la vorera de l’exsistiere,\nDel sonambulisme, o les de la filosofia, ajuntant respiracions\nGrogues en les tardors certes de Kierkegaard o Engels.\nAquest segle és un estol de trens del segle XIX. —Almenys\nAixí ens guaita el seu taller de brases, les ombres del guardabarranc,\nL’espiració agrest de la Presa del poder.\nLa història reviu els paisatges diversos a l’hora de l’esmorçar.\nEncara que a voltes la memòria és allò més paregut a una naturalesa\nMorta, a aqueixos somnis rebentats damunt de pneumàtics i querosén.\nA banda dels llençols, la respiració es palpa als graffitis,\nA les burilles del dia, als volants que el vent aventa\nDamunt de les portes, a la cara com una salpada, als tributs\nAgònics de primera fila, als celatges amb teranyines,\nAls habitants que abracen paraules fosques, sense que les mans\nS’apiaden del futur —fluir del somni i les ales.\nUns parlen de la fi dels temps; altres només del començ.\nGota rere gota els xiprers pernocten en els brufols de la nit.\nAlgú inventa pètals o voltes o ecos o anells\nO antídots per a soscavar els batecs majors del pit.\nAlgu s’ofega en un minut de set. En una ona d’encaixos\nS’enredra el somni, en aqueix afany de la roca que es fa ombra bestial.\nPotser quan despertarem, hauran desaparegut els velers.\nPotser el fil del mar tallarà d’un colp tots els porus.\nPotser la creu estarà més a prop com un llatzeret entre nosaltres,\nO les escales del crepuscle ens continuaran desvivint per més segles.\nSovint els coixins ens dicten ull per ull;\nPerò les buganvil·lies ordeixen insomnis insospitats.\nUna aquarel·la de grisos sospira als penyasegats: —audaç escuma\nDe la llum entre mocadors, broma que broda els vitralls.\nJunt al que somia, barrilets a les temples, gavines, seguicis\nEn alforges velles, carretons buscant la cadira de les estrelles,\nEspirals el viatge dels qual s’embolica en cossets núbils.\nDarrere de tanta església, ens fa falta el pa, la companyonia de la llum,\nL’home nou que sacse els claus de la fusta, la font\nPuntual de les formigues, la llum fluent dels balcons sense anorèxia.\nNingú no pot fincar-se en l’idil·li d’un únic camí:\nLa veritat també trenca l’alba en la porcellana dels hivernaders,\nEn l’arena bellugadissa de les teranyines,\nEn els íntims diumenges del refilet, en l’ofici dels altres dies\nDe la setmana, en les claraboies del rellotge a mig pal,\nEn aquest contravent pervers de les criptes, en la veu explosiva\nDe les matinades, —alé franc de la vida.\nA la fi la veu encarna respirs propis i obssesses regressions.\nPerò la veu de la història resta ací, vessant estacions.\nResta ací, —sempre—, debatent-se entre forces traïdorenques,\nContràries a la substància de la rosada i proclius a la cendra…\nA la fi ningú no lleva de l’humà, l’hostalatge del pàlpit reci\nQue trafeguen els somnis en el seu tratge de ferrer…\nVuelo sin axiomas\nEn el mantel de la lluvia, las mariposas, la vena del sueño\nAbriendo las ventanas. Ahora recuerdo el paisaje gris\nDe los cuadernos, las lecciones de historia al borde del exsistiere,\nDel sonambulismo, o las de la filosofía, juntando respiraciones\nAmarillas en los otoños ciertos de Kierkegaard o Engels.\nEste siglo es una bandada de trenes del siglo XIX. —Al menos\nAsí nos acecha su taller de ascuas, las sombras del guardabarranca,\nLa espiración agreste de la Toma del poder.\nLa historia revive los paisajes diversos a la hora del almuerzo.\nAunque a veces la memoria es lo más parecido a una naturaleza\nMuerta, a esos sueños reventados sobre neumáticos y kerosene.\nAparte de las sábanas, la respiración se palpa en los graffitis,\nEn las colillas del día, en los volantes que el viento avienta\nSobre las puertas, en la cara como un zarpazo, en los tributos\nAgónicos de primera fila, en los celajes con telarañas,\nEn los habitantes que abrazan palabras oscuras, sin que las manos\nSe apiaden del futuro —fluir del sueño y las alas.\nUnos hablan del fin de los tiempos; otros sólo del comienzo.\nGota a gota los cipreses pernoctan en los búhos de la noche.\nAlguien inventa pétalos o bóvedas o ecos o sortijas\nO antídotos para socavar los latidos mayores del pecho.\nAlguien se ahoga en un minuto de sed. En una ola de encajes\nSe enreda el sueño, en ese afán de la roca que se hace sombra bestial.\nQuizá cuado despertemos hayan desaparecido los veleros.\nQuizá el filo del mar corte de un tajo todos los poros.\nQuizá la cruz esté más cerca como un Lazarillo entre nosotros,\nO las escaleras del crepúsculo nos sigan desviviendo por más siglos.\nA menudo las almohadas nos dictan ojo por ojo;\nPero las buganvillas traman insomnios insospechados.\nUna acuarela de grises suspira en los acantilados: —audaz espuma\nDe la luz entre pañuelos, bruma que borda los vitrales.\nJunto al que sueña, barriletes en las sienes, gaviotas, cortejos\nEn alforjas viejas, carretones buscando la silla de las estrellas,\nEspirales cuyo viaje se enreda en corpiños núbiles.\nDetrás de tanta iglesia, nos hace falta el pan, la compañía de la luz,\nEl hombre nuevo que sacuda los clavos del madero, la fuente\nPuntual de las hormigas, la luz fluyente de los balcones sin anorexia.\nNadie puede afincarse en el idilio de un solo camino:\nLa verdad también amanece en la porcelana de los invernaderos,\nEn la arena movediza de las telarañas,\nEn los íntimos domingos del trino, en el oficio de los otros días\nDe la semana, en los tragaluces del reloj a media asta,\nEn ese contraviento perverso de las criptas, en la voz explosiva\nDe las madrugadas, —aliento franco de la vida.\nAl final la voz encarna respiros propios y obsesas regresiones.\nPero la voz de la historia está ahí, derramando estaciones.\nEstá aquí, —siempre—, debatiéndose entre fuerzas alevosas,\nContrarias a la sustancia del rocío y proclives a la ceniza…\nAl final nadie quita de lo humano, el hospedaje del pálpito recio\nQue trasigan los sueños en su traje de herrero…\nPublicado por André Cruchaga en 7/10/2009 06:53:00 p. m. No hay comentarios:\nMotius voraços- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nPintor Barend Cornelis Koekkoek, nacido en Middelburg, Holanda, 1803-1862\nLa llàstima mai no em fa aprendre, encara entre coltells\nSonors, entre la tempesta amigable dels amics.\nLa tempesta crida al petit horitzó de la molsa:\nL’alé dóna fe de la flama que naix en la respiració\nInclement del ferro. Dóna fe del gorg de parracs,\nDel sanglot al recinte de les seues mateixes aigües,\nDels inoblidables càlculs en els matins dels grisos.\nOn callen els rellotges el seu límpid insomni?\nEn quin moment la consciència es torna sopor de casseroles?\nQuin fill de veí obri els ulls davall de l’enruna?\nQuants callen renunciant als seus mateixos tratges?\nEl cos inefable del País, pot veure’s als espills?\nAcí la xicona recolçada a la paret esperant clients.\nLes dades, forcejant la història com rats.\nAlguna volta els filòsofs polsaren el desordre de l’aire?\nLa puresa de la mort té explicacions subtils:\nUn badall pot convertir-se en una expiració candorosa;\nAlmenys això ens diuen les estovalles de les anècdotes.\nAls cellers la blancor perdé la seua armadura:\nEls seus manuscrits membrants són meitat gemec i rovell.\n—L’allau de l’alfabet increpa les teranyines,\nEls conjurs tenen la seua mateixa veu vora de la respiració\nDels canelobres: espelmes fragants com espigues.\nEl cavall dels meus somnis busca sense cansament l’albir:\nAqueix foc auri que res no té a veure amb els nostres parents.\nEl cavall de les meues ansietats transita en les fulles del desvetlament.\n—Cavalca en les set balances de la perplexitat,\nDorm en la penúria de les portes amb fatigues roges,\nTrenca l’alba amb camins de set damunt del llenç de les teules.\nAlguna cosa no endevina el meu enteniment enmig d’eucaliptes.\nAlguna cosa de l’arcà es perd en les setmanes sense pena ni glòria.\nEls llampecs bracegen com peixos en l’aire: El cel\nÉs massa petit per a llançar el meu ham, com no siga\nQue les aigües de les meues paraules el convoquen al quadern,\nI el coixí ajunte tots els boscos de les meues cartes.\nAlguna cosa queda als meus ulls després de veure dies abissals:\nPotser la sal fredolica a les meues galtes. —potser la mel orfena\nDe la somnolència, potser les mateixes ansietats de les ombres.\nMai no se sap què auguren les espessors.\nAlmenys això pense quan el rent es torna fantasmal.\nMai no se sap què fa una xicona enmig de les ombres.\nCom no siga que ací recicle els seus records. Com no siga que el seu autisme\nEs torne cal•ligrafia: —esplendor trafegat de l’anhel.\nAlguna cosa perden els analgèsics al pols de la sang.\nEls miralls de l’univers sempre prometen llums mesiàniques.\nDe les mans escapen les flaires; però queden sempre\nEls vitralls perquè germine el vol.\nQueden els mesos reposant com estrofes, —queda aquesta\nIrreverència a la Pàtria, i al gra després de les ànsies.\nQueden sempre els retorns, encara que ignorem el seu oceà.\n—El foc comunica la llum entre les ales,\nLa unitat transfigurada de les flaçades, l’estrany tacte dels límits.\nLa lástima jamás me hace aprender, aún entre cuchillos\nSonoros, entre la tormenta amigable de los amigos.\nLa tormenta grita en el pequeño horizonte del musgo:\nEl aliento da fe de la llama que nace en la respiración\nInclemente del hierro. Da fe del remanso de harapos,\nDel sollozo en el recinto de sus propias aguas,\nDe los inolvidables cálculos en las mañanas de los grises.\n¿Dónde callan los relojes su límpido insomnio?\n¿En qué momento la conciencia se vuelve sopor de cacerolas?\n¿Qué hijo de vecino abre los ojos debajo del escombro?\n¿Cuántos callan renunciando a sus propios trajes?\n¿El cuerpo inefable del País, se puede ver en los espejos?\nAquí la muchacha recostada en la pared esperando clientes.\nLas fechas, forcejeando la historia como ratas.\n¿Alguna vez los filósofos pulsaron el desorden del aire?\nLa pureza de la muerte tiene explicaciones sutiles:\nUn bostezo puede convertirse en una expiración candorosa;\nAl menos eso nos dicen los manteles de las anécdotas.\nEn los tabancos la blancura perdió su armadura:\nSus manuscritos memoriosos, son mitad gemido y herrumbre.\n—El alud del alfabeto increpa a las telarañas,\nLos conjuros tienen su propia voz junto a la respiración\nDe los candelabros: cirios fragantes como espigas.\nEl caballo de mis sueños busca sin fatiga el albedrío:\nEse fuego áureo que nada tiene que ver con nuestros deudos.\nEl caballo de mis ansiedades transita en las hojas del desvelo.\n—Cabalga en las siete balanzas de la perplejidad,\nDuerme en la penuria de las puertas con fatigas rojas,\nAmanece con caminos de sed sobre el lienzo de las tejas.\nAlgo no adivina mi entendimiento entre eucaliptos.\nAlgo del arcano se pierde en las semanas sin pena ni gloria.\nLos relámpagos bracean como peces en el aire: El cielo\nEs demasiado pequeño para lanzar mi anzuelo, a menos\nQue las aguas de mis palabras lo convoquen en el cuaderno,\nY la almohada reúna todos los bosques de mis cartas.\nAlgo queda en mis ojos después de ver días abisales:\nQuizá la sal friolenta en mis mejillas. —quizá la miel huérfana\nDe la somnolencia, quizá las mismas ansiedades de las sombras.\nUno nunca sabe qué auguran las espesuras.\nAl menos eso pienso cuando la levadura se vuelve fantasmal.\nUno no sabe qué hace una mucha en medio de las sombras.\nA menos que ahí recicle sus recuerdos. A menos que su autismo\nSe torne caligrafía: —esplendor trasegado del anhelo.\nAlgo pierden los analgésicos en el pulso de la sangre.\nLos espejismos del universo siempre prometen luces mesiánicas.\nDe las manos escapan los aromas; pero quedan siempre\nLos vitrales para que germine el vuelo.\nQuedan los meses reposando como estrofas, —queda esta\nIrreverencia a la Patria, y el grano desprendido de las ansias.\nQuedan siempre los retornos, aunque ignoremos su océano.\n—El fuego comunica la luz entre las alas,\nLa unidad transfigurada de las cobijas, el extraño tacto de los límites.\nPublicado por André Cruchaga en 7/08/2009 06:33:00 a. m. No hay comentarios:\nEls teus ulls em cauen al pit- poema d'André Cruchaga traduït al català per Pere Bessó\nPintor Frédéric Bazille, nacido en Montpellier, Francia, 1841-1870.\nEls teus ulls em cauen al pit\nEls teus ulls cauen al meu pit. La sang s’ompli de veu.\nNomés caben les paraules en la terra de la música.\nLes entranyes del planeta canten la mort. Absurd\nÉs el dolor tot i podent haver-hi alegria.\nHi ha navilis negres a la gavina de les espigues:\nFúries i espectres en les casseroles de la lluna,\nArmes espiant els quatre evangelis, pàgines\nOn la por s’agenolla, pedres damunt de tombes impassibles.\n—Tu a les platges de no sé quin foc; jo plegant les mans\nOn els camins es bifurquen —tapís amb boca d’abisme.\nEls armaris acaronen l’esquelet de la saliva.\nAra el vent repta damunt dels teus llavis; i hi ha encoberts\nQue riuen com elefants, amb les seues peüngles de sabana.\nL’última llàntia que tinguí a les mans fou el teu cos:\nEls porus verds de les paraules a les dents jugant\nA l’assetjament, i la nit feta un soldat.\nEn acabant l’espant de saber-se viu enmig del somni.\nCom el crim jugant al far west, a les burilles\nAgonitzant en el fum, sense port, ni campanes, ni llit.\nOdie la mort amorosament sense sexe, la paranoia\nDels gèneres, la demència feroç del zodíac.\nEls estudiosos de la conducta sempre ens donen receptes dolentes.\nHi ha termites en forma d’udolament, inconscients,\nTranquil·les, a la màquina de tocadiscos del cervell. Però ningú no és mag\nPer a endevinar quants crucifixos es porten penjats\nAls porus disecats dels espills. Aquests s’hi troben,\nCom assedegat paper xina en la tinta del cos.\nHi ha alguna voracitat en la pedra d’allò fosc. Els ulls\nTremolen desfullats, —l’escorça de les cuixes es trenca.\nEls dies són més pesats quan el pixum banya l’asfalt.\nMira’m en el somni, si vols, amb les teues sines de sucre.\nUn altre grapat de nits pot petrificar-me els muscles.\nI fa igual. Cavalls d’ombres cobreixen els meus pulmons.\nEl fred juga a ser llençol d’insectes. Una altra pàgina al meu claustre.\nCrema la set al cossí de la meua mateixa llum:\n—Mar, temps, ardor, on Freud no té cabuda,\nNi tan sols els sepulcres sagrats on els àngels\nCavalquen sense destí. On els rats fuetegen la gent.\nEn la nit els llampecs són navalles: —i els teus ulls, vaivé\nD’aigües, i els teus passos olis oblidats.\nEls dies engendren cels foscos: haurien de cridar-se corbs;\nO simples mosques acostumades a fer-se estovalles.\nOdie la misèria com sobretaula als meus ulls:\nTal volta perquè diàriament em devora amb els seus clucs d’ull.\nOdie trobar-me ací com gos ensinistrat davant del botxí.\nOdie suar peixos a l’hora del crepuscle.\nOdie la cullera que vigila la sopa. El darrer poema\nQue em mira com el bri mossegat per les estàtues.\nOdie els dies sense les teues dents verdes, la teua cintura amb multiplicacions,\nEl teu cos sense cantons.\nOdie els meus braços que simplement es tornaren artifici…\nTus ojos caen en mi pecho\nTus ojos caen en mi pecho. La sangre se llena de voz.\nSólo caben las palabras en la tierra de la música.\nLas entrañas del planeta cantan a la muerte. Absurdo\nEs el dolor pudiendo haber alegría.\nHay navíos negros en la gaviota de las espigas:\nFurias y espectros en las cacerolas de la luna,\nArmas espiando los cuatro evangelios, páginas\nDonde el miedo se arrodilla, piedras sobre tumbas impasibles.\n—Tú en las playas de no sé qué fuego; yo doblando las manos\nDonde los caminos se bifurcan —tapiz con boca de abismo.\nLos armarios acarician el esqueleto de la saliva.\nAhora el viento repta sobre tus labios; y hay enmascarados\nQue ríen como elefantes, con sus pezuñas de sabana.\nLa última lámpara que tuve en mis manos fue tu cuerpo:\nLos poros verdes de las palabras en los dientes jugando\nAl asedio, y la noche hecha un soldado.\nLuego el espanto de saberse vivo en medio del sueño.\nIgual que el crimen jugando al far west, a las colillas\nAgonizando en el humo, sin puerto, ni campanas, ni lecho.\nOdio la muerte amorosamente sin sexo, la paranoia\nDe los géneros, la demencia feroz del zodíaco.\nLos estudiosos de la conducta siempre nos dan malas recetas.\nHay comejenes en forma de aullido, inconcientes,\nTranquilos, en la rocola del cerebro. Pero nadie es mago\nPara adivinar cuántos crucifijos se llevan colgados\nEn los poros disecados de los espejos. Éstos están ahí,\nComo sediento papel china en la tinta del cuerpo.\nHay cierta voracidad en la piedra de lo oscuro. Los ojos\nTiemblan deshojados, —la corteza de los muslos se quiebra.\nLos días son más pesados cuando la orina baña el asfalto.\nMírame en el sueño, si quieres, con tus senos de azúcar.\nOtro puñado de noches puede petrificarme los hombros.\nY da igual. Caballos de sombras cubren mis pulmones.\nEl frío juega a ser sábana de insectos. Otra página en mi claustro.\nArde la sed en el cuenco de mi propia luz:\n—Mar, tiempo, ardor, donde Freud no tiene cabida,\nNi siquiera los sepulcros sagrados donde los ángeles\nCabalgan sin destino. Donde las ratas azotan a la gente.\nEn la noche los relámpagos son navajas: —y tus ojos, vaivén\nDe aguas, y tus pasos óleos olvidados.\nLos días engendran oscuros cielos: deberían llamarse cuervos;\nO simples moscas acostumbradas a volverse mantel.\nOdio la miseria como sobremesa en mis ojos:\nAcaso porque a diario me devora con sus guiños.\nOdio estar aquí como perro amaestrado ante el verdugo.\nOdio sudar peces a la hora del crepúsculo.\nOdio la cuchara que vigila la sopa. El último poema\nQue me mira como la brizna mordida por las estatuas.\nOdio los días sin tus dientes verdes, tu cintura con multiplicaciones,\nTu cuerpo sin esquinas.\nOdio mis brazos que simplemente se volvieron artificio…\nPublicado por André Cruchaga en 7/07/2009 06:31:00 a. m. No hay comentarios:\nPublicado por André Cruchaga en 7/05/2009 04:13:00 a. m. No hay comentarios:\nPublicado por André Cruchaga en 7/01/2009 10:55:00 a. m. No hay comentarios:


territori | Blog d'Agnès Ferré\nDimecres 30 de març: reunions, mesa de negociació, presentació del desplegament de serveis de la Vegueria Penedès i sopar de Terra i taula\nAgnès FerréAl govern (2019/23), Alcaldessa, Compromís amb la Bisbal, Treballem per la Bisbalamistat, Bisbal, comarca, compromís, Coronavirus, Penedès, reunió, territori, vegueria\tNo Comments\nDilluns 30 d’agost: dia plujós de Ple extraordinari\nAgnès FerréAl govern (2019/23), Alcaldessa, Compromís amb la Bisbal, PDECAT, Plens, Treballem per la Bisbalaigua, Bisbal, compromís, Coronavirus, energia sostenible, mediambient, Penedès, Ple, pluja, territori\tNo Comments\nDimecres 22 de juliol: comissió seguiment CDSOC, casament civil, presentació de l’avanç del PTP Penedès, Junta govern del CCBP i aires de Festa Major\nDimecres 22 de juliol: comissió de seguiment del CDSOC, celebració de casament civil, presentació de l’avanç del PTP del Penedès, Junta de govern del Consell Comarcal i sons de Festa Major!\nAgnès FerréACM, Al govern (2019/23), Alcaldessa, Compromís amb la Bisbal, Consell Comarcal del Baix Penedès, Treballem per la BisbalACM, Bisbal, CCBP, Coronavirus, Festa Major, ocupació, participació, Penedès, SOC, territori, transparència, vegueria\tNo Comments\nDimarts 7 de març: pla estratègic comarcal i pla territorial del Penedès\nEn el Ple ordinari del 19 de setembre de 2016 es va ratificar, amb els vots a favor de CiU i PSC i amb l’abstenció d’ERC, el decret d’alcaldia de 31/08/16 del conveni de col·laboració per a l’elaboració d’un pla estratègic comarcal en l’àmbit del desenvolupament econòmic local i d’ocupació, per tal de presentar-se a la convocatòria 2016 del departament de treball, afers socials i família de la Generalitat de Catalunya.\nAgnès FerréAl govern (2015/19), Alcaldessa, Consell Comarcal del Baix Penedès, Treballem per la BisbalBisbal, CCBP, ocupació, Penedès, territori\tNo Comments


Museos en Marbella | cierraporfuera\nMuseos en Ojén (a unos 7 km.)\nMuseos en Fuengirola (a unos 24 km.)\nMuseos en Sotogrande (a unos 43 km.)\nMuseos en Málaga (a unos 46 km.)\nMuseos en Teba (a unos 53 km.)\nMuseos en La Línea de la Concepción (a unos 56 km.)


UE Olot – FC Barcelona Femení (prèvia): Tot comença a Olot\n18.30 hores: El Barça Femení 2017/18, amb molts reforços del filial, debuta amb un amistós davant d’un equip de nova creació\nEn plena estada a la Vall d’en Bas, el Barça Femení 2017/18 disputa el primer amistós de la pretemporada aquest dimecres a la tarda al camp de l’Olot. Serà, doncs, l’estrena del conjunt dirigit per Fran Sánchez, que presentarà com a novetats dos dels cinc fitxatges fins al moment: Natasa Andonova i Élise Bussaglia. La macedònia ja suma deu dies de treball, mentre que la francesa es va incorporar dilluns a la disciplina culer.\nNo hi seran encara les altres onze internacionals que van disputar l’Europeu, ni Fabiana, ni Patri Guijarro i Aitana Bonmatí, amb Espanya sub-19.\nMarta Unzué, baixa\nTampoc Marta Unzué. Segons els Serveis Mèdics del Club, la jugadora té una lesió en el recte femoral de la cuixa esquerra i es recuperarà a Barcelona. Una altra absència és la de Laia Codina (del B), amb molèsties al quàdriceps de la cama esquerra. D’aquesta manera, el cos tècnic afrontarà el duel amb 9 jugadores del primer equip i 10 del filial.\nL’Olot, per la seva banda, és un equip de nova creació i jugarà el primer compromís des del seu naixement. Per al Barça, aquest serà el primer dels dos amistosos que inclou l’estada a la Vall d’en Bas, ja que dissabte al migdia l’equip es veurà les cares amb l’AEM Lleida a Les Preses.


Lloguer de cotxes familiars a Blenheim Aeroport, Nova Zelanda. Reservi avui! – Rentalcars.com\nAlquiler de Coches Lloguer de cotxes familiars Nova Zelanda Blenheim Blenheim Aeroport\nCotxes familiars de lloguer en Blenheim Aeroport\nOmpli el formulari per trobar els millors preus en cotxes familiars a Blenheim Aeroport\nLloguer de cotxes convertibles Blenheim Aeroport\nCotxes de lloguer amb People-carrier a Wellington\nCotxes de lloguer amb People-carrier a Wellington Aeroport\nRentalcars.com es el nom comercial de TravelJigsaw Societat Limitada registrada a Anglaterra i Gal•les (Numero: 05179829) a l’adreç a 100 New Bridge Street, London, EC4V 6JA. ID: 318C1


Aida'scrap: de febrer 2013\nAl camí on estava l'alqueria on ens quedàvem en estiu, tots els veïns es reunien i feien festa, amb pa i porta, despertà, festa de disfresses... aquest any vaig aprofitar una disfressa que tenia ja feta (la podeu vore en aquesta plana)... es una llàstima que es perdés aquella tradició...\nA la dreta de la foto de baix es pot vore asomada una fletxa. En tirar d'ella la marieta blava es desplaça a la dreta :D\nProjecte Mamut: resum dels meus projectes\nTots els dies segueixo pel Facebook el projecte Mamut de totes les que formem part i la veritat es que cada dia ho veig menys clar… Em vaig parar a pensar en tots els projectes que tinc en marxa i tots aquells que encara no he començat però que estan pendents i tenint en compte que cada volta em queda menys temps lliure… em desespero!\nPer aclarir idees faré un resum dels meus projectes, que son:\nÀLBUM VIATGE FRANÇA\nÀLBUM PRIMERA CONVIVENCIA AIDA I PABLO\nÀLBUM VIATGE LONDRES\nALBUMS DE LA INFANCIA\nAquest viatge el varem fer el 24, 25 i 26 de Juliol de 2012. En total son 112 fotografies. Vaig comprar un àlbum allí mateix d’aspecte rústic que vaig pensar que anava molt be per a aquestes fotos, ja que varem estar a una ciutat medieval. Però em va sorgir el problema de que no cabien. Aleshores vaig buscar una solució que pareix que no esta malament. He partit les fotos en dos grups, les que varem fer a la ciutat medieval, que son les que ficaré al àlbum rústic i les que varem fer a la resta de llocs, que son les que ficaré a un àlbum plastificat. Aquest àlbum plastificat permet canviar la portada per tant es perfecte per a decorar combinant-la amb la resta del àlbum. Ja tinc alguna coseta feta, com la portada... però queda pràcticament tot...\nEn aquest enllaç es poden veure les entrades sobre aquest projecte. El quadern no te data de caducitat. La idea era anar afegint fotos i decorant les planes, sense ordre de cap tipus, així que aquest es el que menys em preocupa. Simplement quan em canso d’algun projecte, faig una plana d’aquest... tinc algunes fotos soltes per afegir així que aniré fent...\nALBUM PRIMERA CONVIVENCIA AIDA I PABLO\nJa fa més d’un any des que Pablo i jo començarem a viure junts. En aquells primer dies ens varem fer fotos fen les tasques diàries junts, com fer el llit, llavar la casa, ficar la llavadora... va ser molt divertit i vaig decidir fer un àlbum de tot això. Però clar, tinc tants altres projectes que encara no l’he començat. La idea per a aquest àlbum era aprofitar un calendari antic i anar pegant les fotos a les planes del calendari. Al meu cap queda molt be però no tinc temps de portar-ho a la practica!\nALBUM VIATGE LONDRES\nAquest àlbum es el que més il·lusió em dona fer, però al mateix temps, el més extens... Son 293 fotos, de les quals he de fer una selecció. Ja ho tinc tot pensat. He comprat una quadern per fer el esbós de cada plana del àlbum i a partir d’ací començar a fer-lo. Utilitzaré un àlbum que vaig comprar a una tenda de Londres. La meua germana em va reglar uns gomets de Londres que també m’aniran molt be per a l’àlbum. L’altre dia, tornant a veure les fotos del viatge, Pablo em va donar molt bones idees i ja estic desitjant portar-les a la practica!\nEn aquesta vida he tingut moltes mascotes... de fet, no recordo no haver-ne tingut cap en cap moment... Així que guardo en una caixeta les fotos d’aquestes mascotes per a poder, algun dia, fer un àlbum amb totes elles. Ja vaig fer un àlbum molt especial de la meua mascota més especial (el podeu veure ací), però la resta també han estat molt importants en la meua vida!\nA partir de la polaroid que em va regalar Pablo, tinc una sèrie de fotos que no se on ficar. La veritat es que han estat més practica que altra cosa, ja que la major part d’elles o son molt fosques o molt clares... però son les meues primeres fotos polaroid i volia conservar-les d’una manera especial. Encara no he pensat que faré amb elles... alguna sugerència??\nI per últim tenim toootes les fotos que he anat recollint des de la meua infància fins l’actualitat i que tinc ordenades mes o menys cronològicament. Fins aproximadament els 12 anys tinc les fotos scrapejades, que son les planes que vaig penjant regularment (aci i aci)al blog, on vaig intercalant portafolis amb dibuixos, tiquets i documents d’aquella època. Com que abans no es feien tantes fotos com ara, de cada esdeveniment només tinc una o dues fotos, així que es perfecte per fer una fulla de scrap per a cada esdeveniment. La meua intenció era continuar així i en el moment en que em trobés amb esdeveniments més importants amb una quantitat de fotos important, fer un mini àlbum específic amb aquestes fotos. Aleshores va aparèixer el famós projecte Mamut i vaig pensar que potser trobava una idea millor, més senzilla i ràpida...\nI fins ací el resum dels meus projectes de scrapbooking. A tot açò, cal afegir altres projectes alternatius com el crochet i els amigurumies, amb el qual acabo de començar però no puc parar! Pels matins, el temps lliure que em queda mentre cuido d’una avia em dedico a fer els amigurumies i per les vesprades he de buscar lloc de baix terra entre les classes de repàs que dono a la meua cosina, les classes del curs d’animadora de temps lliure infantil i juvenil, fer les pràctiques d’aquest curs, anar a caminar, preparar tallers de manualitats per al pròxim més, elaborar una pagina web per a la venda d’amigurumies... d’on trac el temps??\nAixí que em pregunto: en que consisteix realment el meu projecte mamut, en dur a terme tots aquests projectes al mateix temps??


Espai Dona i LGTBI - Ajuntament de Palafrugell\nServei d'informació, assessorament, atenció, participació, prevenció i sensibilització que treballa per potenciar la presència de les dones en tots els àmbits de la vida social i per la igualtat entre homes i dones del Municipi de Palafrugell. Els seus objectius són:\nTreballar per la igualtat real i efectiva dels drets entre homes i dones.\nContribuir que les dones puguin avançar en la seva autonomia i millorar la seva la qualitat de vida i benestar.\nTreballar per potenciar la presència de les dones en tots el àmbits de la vida social, tenint en compte la seva diversitat.\nPrevenció i atenció de violència masclista vers les dones afavorint-ne la erradicació.\nPromoure la coeducació i l'educació en valors per l'assoliment de la igualtat.\nEstablir una coordinació amb la resta de professionals i serveis del municipi.\nServei de l'Àrea de Benestar Social i Igualtat adreçat a tota la població i especialment al col·lectiu de persones LGTBI (lesbianes, gais, transgèneres, bisexuals i intersexuals). Els seus objectius són:\nAtendre des de la proximitat i qualitat a totes les persones sobre alguna situació relacionada amb la diversitat sexual, orientació sexual o expressió de gènere.\nSensibilitzar i fer accions de prevenció dirigida a total a població sobre la diversitat sexual i de gènere ciutadania per prevenir la LGTBIfòbia.\nDonar suport específic per presentar denúncies de discriminació per raó d'orientació sexual, identitat de gènere o expressió de gènere. També ofereix suport específic per realitzar determinats tràmits.\nOferir recursos LGTBI als diferents serveis municipals i equipaments del municipi.\nCoordinar les actuacions locals per donar la resposta més òptima i sostenible.\nEspai Dona: Dimarts i dimecres, de 9 a 13 h i dijous, de 14 a 18 h (el mes d'agost, dimarts, dimecres i dijous, de 9 a 13 h). Cal demanar cita prèvia\nEspai LGTBI: El 3r dimecres de mes, de 16 a 18 h\nCarrer de Pals, 77, 17200 Palafrugell\nMemòria Espai Dona 2018\nMemòria Espai Dona 2017\nMemòria Espai Dona 2014\nMemòria Espai Dona 2013\nMemòria Espai Dona 2012\nMemòria Espai Dona 2011\ndimarts i dimecres, de 9 a 13h i dijous, de 14 a 18h (el mes d'agost, dimarts, dimecres i dijous, de 9 a 13h)


VIC, Barcelona. FABRICA COEVA - Años 2010 a 2019. Fotografía Aérea - Paisajes Españoles\nFABRICA COEVA.\tAños 2010 a 2019


Rimbau i Sibil·la de Corbera:\nAny de construció: 2014\nLloc de construcció: Taller Sarandaca\nPropietari: Ajuntament de Llinars del Vallès\nPes: el gegant 38 kg i la gegants 34 kg\nEn Rimbau i la Sibil·la de Corbera són els gegants que visiten les diferents poblacions de Catalunya.\nEstrenats el 6 de setembre del 2014 amb una gran festa de celebració dels 40 anys d’en Miquel i la Pepeta. Van acompanyar-los 12 colles geganteres amb l’especial presencia dels gegants de l’Agrupació de Colles Geganteres de Catalunya en Treball i na Cultura, i els gegantons Pau i Alegria.\nElls són obra de l’artista granollerí Ramon Aumedes, del taller Sarandaca. Representen el poble en tots els sentits. El gegant porta la Torrassa a la mà dreta, lloc emblemàtic de Llinars. La geganta un cistell amb flor de lli que dona nom al poble i bolets per l’abundància que en tenim en terres Llinasenques. Els dos vestits de pagesos de gala. Els noms provenen de la baronia dels Corbera que habitaven al castell. La capa blava i la brusa vermella són els colors de la competició de la Festa Major.\nEls gegants nous, disposen de ball propi “El sucre i l’empenta” amb música de Xavi Tella, i coreografia d’Arnau Guardi.\nEls padrins de la Sibil·la són els gegants Alfons i Loreto de St. Pere de Vilamajor i els padrins d’en Rimbau són l’Avi Felip i la bugadera Pepeta de St. Antoni de Vilamajor.\nAquests són els gegants de Protocol de la Vila.\nMiquel i Pepeta:\nConstructor: Quim Camps\nPes: el gegants 38 kg i la gegants 42 kg\nAlçada: 3,74 m\nAquests gegants només surten als actes geganters de Llinars o en ocasions especials fora de la població\nA principis de l’any 1974, enfront de la cultura franquista del moment, es va voler afirmar l’aire cultural construint uns gegants. La idea també va venir gràcies a un espectacle dels “comediants” que es va representar al poble en el qual i apareixien uns gegants. Així doncs es va demanar a l’escultor de Llinars, Quim Camps que s’encarregues de la construcció. Tot i així perquè la gent es fes seus quests gegants se’ls va donar l’oportunitat de col·laborar, en la confecció de la roba, detalls, etc. Val a dir que aquests gegants van ser possibles gràcies a donacions i col·laboracions personals a nom del Casal Parroquial.\nCom a condició principal es va dir que havien de ser uns pagesos, ja que abans de l’expansió industrial de la dècada dels 60, l’agricultura havia estat una gran font d’ingressos al municipi. A més a més es volia que fossin els gegants més grans de la comarca. Havien de ser molt divertits, per això se’ls va fer uns braços movibles, amb la finalitat de què tothom qui no s’apartés quan venien rebia una bona bufetada.\nPer la vigília de Sant Joan d’aquell mateix any es va dur a terme l’acte de presentació que va tenir lloc a la plaça de l’església. Els habitants del poble van poder conèixer els seus gegants; en Miquel un català ferreny, amb faixa i barretina, cintura i espatlles amples i per altra banda la Pepeta, la geganta amb dimensions similars a les del gegant, vestida de catalana: camisa blanca, faldilla estampada, un cosset negre i una grandalla al cap recollint-li els cabells. Els noms es deuen a l’alcalde del moment i la seva dona. Val a dir que es van decidir fruit d’una discussió entre l’Ajuntament i el Casal Parroquial.\nDesprés de fer actes al poble, i algunes sortides fora, com la I Trobada de gegants Internacional 1982, i el centenari del tren de Granollers, l’any 1984, la primera colla va deixar d’existir. Però 5 anys després se’n va formar una de nova la qual els va restaurar, ja que havien quedat una mica perjudicats després d’aquest període d’abandó. El fet destacable d’aquesta reconstrucció va ser el canvi de l’estructura, que va passar a ser de fusta a alumini.\nAixí doncs ben guapos i restaurats l’any 1990 van reaparèixer, però aquest cop no anaven sols sinó que els acompanyaven a part de la Patufa, 8 capgrossos nous, 4 hortalisses: l’albergínia, el tomàquet, la castanya i un pebrot verd, per altra banda quatre personatges: un soldat, una parella d’avis i per últim en flaco.\nJa amb uns quants anys d’història, i aportant cultura, gresca i xerinola al poble, es va decidir l’any 1997 batejar-los, aquest bateig es va dur a terme durant els actes de la FM i van ser apadrinats pels Xics de Granollers. Un any després, el cabell de la geganta havia quedat deteriorat, per això es va procedir a canviar-li la perruca.\nEn Miquel i la Pepeta, ja feia temps que voltaven junts així que els membres de la colla van decidir que s’havia de celebrar el seu casament i així va ser, a l’abril del 99, van unir-se en matrimoni. Durant aquests anys tant els d’abans com els de després del casament, els gegants van participar a diferents actes, a trobades de pobles veïns, acompanyant les cavalcades dels reis, a la mitja marató de Granollers i per suposat també a la Festa Major del poble.\nMalauradament l’any 2008 la colla que feia tant temps que estava amb ells es va deixar de sortir, doncs, cadascú va anar marxant per motius aliens, i els gegants van quedar tancats altre cop durant un llarg període. Però quina sort, perquè l’any 2011 una colla de joves amb ganes de gresca van formar una nova colla, l’actual Colla gegantera La patufa, els van restaurar i els van portar fins l’any 2014, any en que en motiu del seu 40 aniversari se’ls fa una restauració integral que consta de diferents parts: americana nova pel gegant i cosset per la geganta a càrrec de Lucia Alonso, restauració a fons dels caps, desperfectes, polit de les peces fet per Arnau Guardi i policromia feta al taller gabins de torelló. Aquesta restauració va ser gràcies a un projecte de micro mecenatge amb l’empresa Verkami en el que la gent del poble hi va fer donatius per poder reparar les figures.\nEl gegant boig:\nConstructor: Arnau Codina\nPropietari: Colla Gegantera La Patufa\nPes: 33 kg\nObservacions: llença aigua per la boca\nAquest gegant és estrenat el dia 4 de setembre del 2015 abans del pregó de Festa Major, despres d’un nuvol de fum apareix en públic el gegant boig. Un gegant pensat per sortir sols per la Festa Major i amb l’intenció que es converteixi en un tret identificatiu d’aquesta festa, el seu vestuari conté blau i vermell colors de la festa.\nAmb un caire molt grotesc és un gegant totalment diferent de l’habitual, llença aigua per la boca i amb les seves mans reparteix mastegots per tot arreu.\nA diferencia dels gegants de protocol aquest està pensat per sortir a qualsevol hora del dia sense programació prèvia.\nEl gegant té un ritual per obrir i tancar la festa major, es tracta que el primer dia de festa abans del pregó llegeix uns versots a l’alcalde demanant que li otorgui la clau del poble per poder ser l’amo de la festa, un cop li fa entrega la custodía durant tota la Festa Major fins que l’últim dia apareix al veredicte de la competició entre blaus i vermells amb la clau on dins hi porta els resultats, que els entrega als seus pregoners que acostumen a ser una parella de xanquers. Un cop llegit el veredicte el gegant boig ens recita uns versots de despdida i entrega la clau a l’alcalde.\nDisposa de la seva música propia composada per Pol Ducable i pot ser ballada de dues maneres o bé el ball de plaça on actua el gegant sol o el ball de cercavila en el qual hi participa tothom qui vulgui del public, les coreografies han estat creades per Colla Gegantera la Patufa.


I+C+i // Apps per a una nova cultura by Centre de Cultura Contemporània de Barcelona - issuu\nApps per una nova cultura 19 i 20 SETEMBRE 2012 MIRADOR CCCB 19 i 20 SET 10-14h / 15-18h // TALLER Desenvolupa una App per a una exposició. Aecomo Academy, Hernán Rodríguez i Diego Freniche. 20 SET 19-21h // DEBATE Mobile apps per una nova cultura. Hernán Rodríguez, Lorea Iglesias, Eugenio Tisselli, Patricia Santos, Mar Pérez Sanagustín, Jochen Doppelhammer i Mara Balestrini.\nLa sessió I+C+i “Apps para una nueva cultura” proposa un seguit de converses al voltant de la situació actual de les aplicacions per a dispositius mòbils, les tendències evolutives i les formes en què aquestes tecnologies afecten diferents aspectes de la nostra societat. Les aplicacions per a dispositius mòbils s’estan expandint a un ritme vertiginós a causa de la gran acollida dels smartphones i les tauletes digitals. Abans les apps eren eines senzilles que ajudaven amb l’enviament de missatges, la descàrrega de correu o la cerca d’informació al núvol. Ara, gràcies a aquests programes, personalitzem segons les nostres preferències els dispositius amb diferents aplicacions.Tanmateix, les apps no sols han conquerit l’usuari, sinó que empreses, institucions culturals i educatives de serveis i ajuntaments ja disposen d’aplicacions. Com poden les apps afectar la nostra societat? Aquestes apps podrien ser un substitut de les pàgines web? Les aplicacions poden servir per resoldre problemes locals? Aquestes aplicacions són una tecnologia passatgera o han arribat aquí per quedar-s’hi?\nPARTICIPA A: Blog http://www.cccb.org/icionline/appsper-a-una-nova-cultura/ Delicious http://delicious.com/icionline/apps Issuu http://issuu.com/icicccb Twitter http://twitter.com/cccblab Hashtag Twitter #appscult\nDes de 2008, les mobile apps o aplicacions per a dispositius mòbils han crescut a un ritme de vertigen. La gran acollida que han tingut els telèfons intel•ligents i les tauletes entre la comunitat d’usuaris ha fet possible l’enorme expansió i complexitat de les aplicacions. Si en un principi les aplicacions es limitaven a possibilitar la descàrrega de correus o l’enviament de missatges i la recerca d’informació al núvol, en l’actualitat n’hi ha milers que ens permeten realitzar tot tipus de tasques, consumir i produir continguts, interactuar amb les xarxes socials, jugar en solitari o en grup i fins i tot monitoritzar la nostra salut personal o la seguretat de la nostra casa.\nEUGENIO TISSELLI http://sautiyawakulima.net http://www.motorhueso.net/myNonSpace/ http://ojovoz.net És enginyer en Sistemes Computacionals i Màster en Arts Digitals. Actualment cursa el programa de doctorat a Z-Node a la University of Applied Arts de Suïssa, és membre del grup de recerca Hermenia i director del postgrau en Programació per les Arts Digitals de la UPF. Ha participat en diversos projectes literaris i artístics, com megafone.net amb Antoni Abad. És un dels creadors i coordinadors del projecte Sauti Ja Wakulima, dirigit a la creació d’una mobile app per grangers de Chambezi, Tanzània. HERNÁN RODRÍGUEZ http://hernan.rodriguezmartinez. com/ http://www.aecomo.org/ Amb gairebé 20 anys d’experiència en empreses de tecnologia de la informació i telecomunicacions, en l’actualitat treballa a la Aecomo, on realitza principalment el seu treball de consultoria tecnològica i de negoci, col•laborant amb PIMES en el desenvolupament de nous productes i serveis mòbils. També va treballar amb grans corporacions i operadors de telefonia mòbil definint i analitzant tendències, noves tecnologies i oportunitats de desenvolupament i nous models de negoci. JOCHEN DOPPELHAMMER http://blog.doppelhammer.com/ Jochen Doppelhammer és un dels principals experts en la indústria de la telefonia mòbil del món i fundador de KPN a Espanya. Combina àgilment coneixements en tecnologia i cultura per trobar oportunitats en el sector de la telefonia mòbil i assessorar els líders de la indústria de telecomunicacions per al desenvolu-\nLes mobile apps han canviat el paradigma de consum de serveis i continguts i interacció online. Han dut la vida virtual a la butxaca de cada usuari, ens han donat l’oportunitat de tenir a mà la informació allotjada al núvol, les xarxes socials i les dades digitals sobre el nostre context físic (geolocalització). Absorbint informació i canalitzant la interacció a través de les aplicacions, els usuaris visiten menys els motors de recerca i els llocs web i costumitzen millor les seves preferències. Aquest fenòmen va portar l’editor de la revista Wired, Chris Anderson, a escriure el polèmic article “The Web is dead. Long live the Internet”, l’agost de 2010. A mesura que el mercat de tauletes i telèfons electrònics s’expandeix, i junt amb ell, les prestacions dels dispositius, l’univers app conquereix botigues, institucions culturals i educatives, gestors de serveis, ajuntaments i empreses. Tots volen arribar a les me-spheres i les aplicacions semblen ser el mètode de moda més idoni per aconseguir-ho. Tanmateix, no tot és exitós en aquest ecosistema efervescent: d’una banda, encara hi ha molts dubtes respecte als models de negocis per la seva rendibilitat i, de l’altra, se sap que la majoria de les aplicacions tenen un cicle de vida molt curt i que habiten un terreny que canvia constantment cap a rumbs difícils de predir. Cada cop més “glocal” Tot i que la majoria de les aplicacions que han tingut èxit porten al mòbil serveis que ja eren famosos en els dispositius d’escriptori (Facebook, Twitter, Gmail, Skype, Google maps, etc.) cada dia sorgeixen més serveis natius que aprofiten les prestacions específiques dels mòbils. I mentre Angry Birds, Instagram, WhatsApp, iBooks i FruitNinja atorguen un nou significat als moments d’oci i comunicació, apareixen un altre tipus d’aplicacions, que utilitzen els dispositius mòbils per resoldre problemes locals. Aquest és el cas de Sauti Ya Wakulima, que potencia les tasques dels agricultors de Tanzània, Trash Alert! que busca combatre els abocadors il•legals in situ o TrawlerSpotter, que permet als pescadors de Sierra Leone documentar i denunciar la pesca pirata, protegint així els recursos marítims de la zona. Tot i que hi ha gent que diu que les aplicacions han de morir, la veritat és que les estadístiques suggereixen que encara queda molt camí per endavant. Apps per a cultura i exposicions Cada cop més museus i galeries ofereixen als visitants la possibilitat d’utilitzar els seus dispositius mòbils per navegar per les exposicions. Les primeres aplicacions mòbils (excloent-hi les de webmobile, que són anteriors), tenen data de 2007 i, en general, oferien representar els continguts i exposicions dels museus o les galeries en un format multimèdia per a telèfons. Així doncs, les aplicacions configuren un recorregut virtual on els usuaris poden obtenir informació de tot el que hi ha per veure i fer en aquests espais. A través d’elles és possible guardar recorreguts personalitzats, destacar objectes favorits, compartir dades a les xarxes socials o amb altres usuaris i ubicar-se millor dins del museu, gràcies als sistemes de geolocalització. Més endavant, sorgeixen aplicacions mòbils que persegueixen un altre concepte, vinculat a la interactivitat i el fet lúdic, i compleixen una funció de branding, sigui del museu en general o d’una exposició en particular. La Tate\npament d’estratègies d’èxit basades en l’aplicació creativa de les tecnologies més avançades. La seva carrera va començar a l’empresa Accenture i ara porta més de 14 anys ocupant llocs de lideratge en diferents operadores de telefonia mòbil i consultories de gestió empresarial. LOREA IGLESIAS http://loreaiglesias.com/ http://blogmobileart.com/ Lorea Iglesias és una comissària independent i gestora cultural de Donostia. Especialitzada en art contemporani i en estudis de Museologia, centra la seva formació entorn a l’art electrònic, especialitzant-se en Comissariat i Pràctiques Culturals en Art i Nous Mitjans a Barcelona. Investiga sobre Mobile Art al programa de Doctorat de Comunicació Audiovisual de la UAB i actualment treballa en diferents projectes artístics vinculats a la comunicació mòbil. MARA BALESTRINI http://transmedial.wordpress.com/ Mara Balestrini és col • laboradora del CCCB Lab i d’Idees For Change, professora de nous mitjans i community management a l’Escola Superior de Comunicació Audiovisual MK3, i investigadora del grup GTI. Es va llicenciar en Comunicació Audiovisual i va realitzar el postgrau en Arts Medials.Va cursar el Màster interdisciplinari dels mèdia i sistemes cognitius interactius a la UPF. Ha treballat com a periodista en diversos mitjans d’Argentina, com realitzadora audiovisual i ha impartit tallers de curtmetratges amb mòbils, Microrelats i realització audiovisual. Ha estat professora universitària de Noves Narratives Audiovisuals i Celuperiodismo. Al costat del Colectivo Piloto ha treballat en la creació de la instal•lació urbana <MobilePOEME3gp>, per a la creació de continguts audiovisuals\nGallery de Londres n’ha fet un paradigme amb aplicacions com Tate Trump (joc de cartes per a gaudir-lo dins la galeria) i Muybridgizer (un tipus de joc estètic per augmentar l’exposició sobre el fotògraf Eadweard Muybridge). Muybridgizer inaugura un concepte diferent, doncs l’usuari no necessita estar dins la Tate Gallery per gaudir de l’aplicació que, al mateix temps, és independent de la mostra. Així, l’aplicació es converteix en un element que expandeix l’abast de l‘exposició a les mans dels usuaris.\nENLLAÇOS I BIBLIOGRAFIA RELACIONADA\tPots trobar tots els enllaços sobre APPS PER UNA NOVA CULTURA al Delicious I+C+i http://delicious.com/icionline/apps ANDERSON, C. & WOLFF, M. The Web is dead. Long live the Internet Wired Magazine. 2010. http://www.wired.com/magazine/2010/08/ff_webrip/all/1 Appcircus http://appcircus.com BALESTRINI, M. Educación de bolsillo. Sobre algunas apps del iPhone para aprender de todo. 2010. http://transmedial.wordpress.com/2010/06/16/educacion-de-bolsillo-sobrealgunas-apps-del-iphone-para-aprender-de-todo/ BDigital Apps 2012 Barcelona http://www.bdigitalapps.com/ GARCÍA, D. Las apps deben crear yonkis de la educación.Yorokobu, abril 2012. http://www.yorokobu.es/las-apps-deben-crear-yonkis-de-la-educacion/ GHAZIZADEH, S. Acceptance Theory on Mobile Services and Applications. Vaasan Ammattikorkeakoulu University of Applied Sciences. 2012. http://publications.theseus.fi/bitstream/handle/10024/44638/Thesis_Final. pdf?sequence=1 Global mobile statistics, 2012. http://mobithinking.com/mobile-marketing-tools/latest-mobile-stats JENSON, S. Mobile Apps Must Die! Net Magazine. 2011. http://www.netmagazine.com/opinions/mobile-apps-must-die KARAHOCA, D. & KARAHOCA, A. Designing an Interactive Museum Guide: A Case Study for Mobile Software Development Bahçeşehir University Software Engineering Department, InTech, 2012. http://cdn.intechopen.com/pdfs/35020/InTech-Designing_an_interactive_museum_guide_a_case_study_for_mobile_software_development.pdf LIGHTFOOT, L. Apps bring museum studies to life. The Guardian. Juny 2012. http://www.guardian.co.uk/education/2012/jun/19/apps-technology-museumstudies\nper part de veïns de la Sagrera. MAR PÉREZ SANAGUSTÍN http://gti.upf.edu/mar-perez-sanaugustin/ http://mperezsanagustin.wordpress. com/2012/09/18/apps-para-una-nueva-cultura-apps-y-educacion/ Mar Pérez-Sanagustín és enginyera superior en Informàtica, Màster i Doctora en Tecnologies de la Informació i les Comunicacions per la UPF.Va ser investigadora convidada de la London Technology Research Institute (LTRI). PATRICIA SANTOS http://learn3scenario.upf.edu:8080/ QTIS/ http://bedolina.com/ http://gti.upf.edu/patricia-santos/ És llicenciada en Enginyeria Informàtica per la UPF i Màster en Tecnologies de la Comunicació i Mitjans a la mateixa universitat. La seva tesi de Doctorat es centra en Tecnologies de la Informació, la Comunicació i Mitjans Audiovisuals aplicats a l’educació. Forma part de Bedolina i es membre del grup de recerca GTI, on ha participat en projectes nacionals i internacionals en l’àmbit de la tecnologia educativa com: APADIS, OpenDock, TENCompetence i Learn3. Ha participat en diversos projectes R + D, principalment en el disseny d’aplicacions mòbils i ubiqües per entorns educatius i la seva implementació en tallers i jornades.\nMuseum Apps from around the world http://appsineducation.blogspot.com.es/2011/10/12-museums-apps-fromaround-world.html MuseumMobile Wiki, Tate http://wiki.museummobile.info/ Museums & Mobile V Conference http://www.museums-mobile.org/ Mobile Apps For Museums http://mobileappsformuseums.wordpress.com/ MoMa Mobile http://www.moma.org/explore/mobile/index NAVAJAS JIMÉNEZ, F. & DOMINGO PRIETO, M. Estat de l’art en el desenvolupament d’aplicacions mòbils multiplataforma. Universitat Oberta de Catalunya, 2011. http://openaccess.uoc.edu/webapps/o2/bitstream/10609/11890/7/fnavajasTFC0112memoria.pdf NAVARRO GÜERE, H. Experiències i recerques sobre comunicació móvil Mobile Communication. 2012. http://www.recercat.net/bitstream/handle/2072/183815/artconlli_a2012_ mcommunication2012.pdf?sequence=1#page=22 NICHOLSON, S. Mobile applications infographic. http://www.socmedsean.com/mobile-applications-infographic/ RODRÍGUEZ, A.. Diseño y Desarrollo de una Aplicación de Ayuda Para Personas con Problemas Auditivos Basada en Tecnología Android. Universidad Carlos III, 2010. http://e-archivo.uc3m.es/bitstream/10016/11091/1/PFC_Adal_Alom_Rodriguez.pdf Sauti Ya Wakulima. http://sautiyawakulima.net/bagamoyo/about.php?l=1 SCHOLL, D. The Digital Opportunity for Museums. Huffington Post. Juny 2011. http://www.huffingtonpost.com/dennis-scholl/post_1907_b_845478.html SEROTA, N. A taste of the digital future for museums. Tate Blog, 2011. http://www.tate.org.uk/context-comment/blogs/taste-digital-future-museums Tate Gallery Apps http://www.tate.org.uk/context-comment/apps/search Trash Alert! http://www.goteo.org/project/trash-alert TrawlerSpotter http://www.communitysciences.org/IntPages/TrawlerSpotter.php\nCom poden les apps afectar la nostra societat? Aquestes apps podrien ser un substitut de les pàgines web? Les aplicacions poden servir per r...


Idescat. Censo de población y viviendas. Població segons relació amb l'activitat, nacionalitat i sexe. Espanyols. Barcelona


1. 8. 2008 21:50\n30. 9. 2009 00:25


el cafè de nit: CANELONS DE CARXOFES\nUna bona alternativa als típics canelons de carn o de peix són aquests canelons de carxofes. És una recepta de la Conxita del Casal Artesà d’Hostafrancs i com ja us he comentat altres vegades, això ja és una garantia.\n300 g de formatge cremós o mató\n150 g de pernil serrà a dauets\n50 g de formatge gruyere ratllat\nBullir les plaques dels canelons en aigua amb sal, escórrer-los i disposar-los per omplir.\nPelar les carxofes, tallar-les a quarts i bullir-les en aigua amb sal i unes branques de julivert per evitar que s’oxidin.\nEscórrer les carxofes, triturar-les i barrejar-les amb el formatge, el pernil serrà tallat a dauets petits, els ous batuts i la farina de galeta i quallar la massa en una paella i deixar-la refredar.\nPer fer la beixamel, fondre la mantega en un cassó, afegir-hi la farina i remenar amb un batedor de mà, perquè la farina es cogui una mica, sense que s’arribi a daurar. Anar afegint la llet sense parar de remenar, fins que bulli, d’aquesta manera s’espesseix. En aquest moment, posar la sal i si es vol, pebre i nou moscada, segons el gust de cadascú. Si és necessari afegir més llet, s’ha de tornar a fer bullir, per tal que torni a espessir-se.\nOmplir els canelons, disposar-los en una safata per anar al forn, cobrir-los amb la beixamel i el formatge ratllat i gratinar al gust.\nEl cullerot Festuc 25 de març de 2011, a les 21:15\nEls trobo finíssims els canelons de carxofes!!!!! I ara que estem al final de la temporada s'ha d'aprofitar! :)\nMercè de Cotó de Sucre 25 de març de 2011, a les 21:36\nLes carxofes em tornen boja, no m'havia passat mai per les mans cap recepta de canelons de carxofa. M'han encantat, abans de què s'acabin miraré de fer-los.\nJudith 25 de març de 2011, a les 22:03\nhola guapos! sabeu que els canelons típics no m'agraden gens? en canvi aquesta versió em podria menjar dos plats!!!! petonets\nMercè 25 de març de 2011, a les 23:14\nOh Glòria, quins canelons més originals!! Els haurem de provar que deuen ser deliciosos!\nA peu coix. Núria Sagués 25 de març de 2011, a les 23:43\nA peu coix. Núria Sagués 25 de març de 2011, a les 23:48\nHola primer havia fet un bon comentari i no hi havia manera de publicar-lo, després un altre que tampoc i l'últim que pensava que no marxaria ha sortit però no m'ha agradat i l'he borrat.\nA veure si aquest val.\nM'encanten les carxofes i crec que aquests canelons han d'estar boníssims. Val la pena aprofitar les verdures de temporada. Gràcies per la idea.\nSalomé 26 de març de 2011, a les 6:51\nUna combinación original... me encanta!\nAnònim 26 de març de 2011, a les 7:48\nOstres, m'acabeu de sorprendre molt gratament!! Aquests canelons són una passada, amb el que m'agraden les carxofes me'ls menjaria de tres en tres! Per mi molt millor que la recepta original amb carn...\nHauré de venir algun cop al curset!\nangels 26 de març de 2011, a les 8:28\nQuina bona idea uns canalons de carxofes, a nosaltres ens agraden molt les carxofes. Petons\npaco 26 de març de 2011, a les 8:42\nGloria, los canelones me "pirran" creo que te dije que en casa los prepara mi hija, tiene buena mano para prepararlos, por lo tanto tu receta queda anotada para hacerla mi hija.......paco\nEster 26 de març de 2011, a les 8:44\nAquests canelons no els havia sentit mai, han d'estar bon per força\nMaryLou 26 de març de 2011, a les 10:23\nQuè bons!!!! prenc nota de la recepta!!!\nel taller de cuina 26 de març de 2011, a les 10:55\nQuina delícia!!! me'n vaig corrents al calendari per trobar l'ocasió de fer-los!!! Exquisits!!!\nmercè 26 de març de 2011, a les 16:57\nJa sabeu que les carxofes no són la meva perdició...però haig d'admetre que aquesta proposta és molt interessant, una molt bona opció! Una abraçada amics!\nGemma 26 de març de 2011, a les 17:04\nOh, quins canelons més originals! Ja sabeu que preferixo mil vegades els canelons de verdures que els de carn (normalment els faig de bolets o d'espinacs). Amb carxofes no els he provat mai i m'heu donat una ideal sensacional. Ho provarem!\nLa cuina de l'Eri 26 de març de 2011, a les 20:34\nQuin plat més original... uns canelons de carxofa, una proposta que m'encantaria segur!! M'ho apunto i aprofitarem les carxofes que encara queden! Petons\nGlòria 26 de març de 2011, a les 21:21\nLa veritat és que aquesta temporada hem comprat moltes carxofes, ens agraden força i també ens agrada provar de fer receptes noves i aquesta és molt recomanable.\nQuan la vaig veure, vaig pensar ràpidament que els faria, m'agraden els canelons diferents i aquests estan a l'alçada de les expectatives.\nDoncs ja ho sabem, a la propera, en farem de sobres!.\nSón molt bons, queden força suaus i amb el gustet de la carxofa, ummmmm!.\nUn moment o altre tots ens barallem amb els comentaris i la informàtica, eh?. Ara que encara ens queden les darreres carxofes, valia la pena fer aquests canelons.\nUn relleno diferente, para una variación de los canelones de toda la vida.\nGlòria 26 de març de 2011, a les 21:26\nDoncs precisament ara estic fent un monogràfic sobre pastisseria, però s'acaba la setmana que ve, així que haurà de ser a la propera.\nDoncs si sou fans de les carxofes, endavant, no us en penedireu!.\nI tant que recordo que la teva filla és l'encarregada de fer els canelons, així que passa-li aquesta recepta, a veure què li semblen!.\nJo tampoc no els havia vist mai, fins que vaig veure la recepta del Casal, així que no vaig dubtar a fer-los.\nCrec recordar que tu en tens uns de carxofes i gambes, oi?\nQualsevol dia és bo per fer-los, tampoc no donen massa feina, per tant, no hi ha problema.\nGlòria 26 de març de 2011, a les 21:29\nDoncs encara que no t'agradin les carxofes, si aquest plat t'ha semblat interessant, ja em dono per satisfeta. Ves a saber si no els faràs per a la family.\nSegur que t'agradaran. Jo en tornaré a fer, em va sobrar massa i la vaig congelar, així que ja tinc la feina mig feta.\nEls canelons sempre fan festa i si són diferents, millor!.\nMaduixa 27 de març de 2011, a les 0:47\nuauuuu Glòria! és la primera vegada que els veig i em semblen originalíssims, quina idea més ben trobada! M'encanten les carxofes, així que m'apunto la idea ;-) què gustoses es veuen aquestes fotos!! M'han encantat, de debò.\nJoan 27 de març de 2011, a les 12:08\nGràcies Josep i Glòria per la vostra visita. Jo ja fa temps que us segueixo. Per cert aquests canelons de carxofa tenen un aspecte genial.\nEnhorabona pel blog i per tota la feina que feu.\nMiquel 27 de març de 2011, a les 12:15\nOstra Gloria dos entradas ultimas bestials me la llevo ya con lo que me gustan las alcachofas a mi y a Maribel, me parece una receta imposible de decir no.Me encanta.\nAh sabes donde encontre las mermeladas de Manel tambien en Gispert c/sombreres 23 a la cantanada de Santa Maria del Mar y ya me compre las lagrimas de mango,je,je\nSalomé 27 de març de 2011, a les 17:56\nANNAFS 27 de març de 2011, a les 17:57\nBoníssims. Les carxofes m' agraden molt!\nBon Tiberi 27 de març de 2011, a les 19:08\nQuina recepta més original i bona!! Recepta apuntadíssima!! un petó!\nAnònim 27 de març de 2011, a les 20:00\nhola és molt bona\nCarme i Omar 27 de març de 2011, a les 20:03\nQuina bona idea aquests canelons de carxofa. Us han quedat de festa major!!!\nGlòria 27 de març de 2011, a les 20:31\nT'ha passat igual que a mi, quan vaig veure la recepta sabia que la faria segur, em va cridar molt l'atenció.\nGràcies!. Tenien bona pinta i eren ben bons, je, je. Fins aviat.\nDoncs abans que s'acabin les carxofes, feu-los, valen la pena. Jo sabia que les melmeades es podien trobar a can Gispert, el que no sabia era que n'hi havia a la Boqueria.\nGracias!. Ahora mismo voy a verlo!.\nA mi també m'agraden molt, el que no m'agrada és pelar-les, però vaja, seeeeempre faig l'esforç, je, je.\nMe n'alegro que estigui apuntadíssima!!!!.\nNo sé qui ets, però tens tota la raó, és molt bona!.\nJo sempre dic que els canelons fan festa major, per tant, totalment d'acord, aquests ho són de totes, totes!.\nLa cuina de la Isabel 27 de març de 2011, a les 21:09\nUna molt bona recepta de temporada.\nMai se m'havia ocorregut, fer canelons de carxofes.\nLes faré ja.\nCuinetes-Carme 27 de març de 2011, a les 21:32\nQuins canelos més diferents i que bons que han d'estar. Això de tastar, m'ho apunto.\nLa Taula d'en Bernat 27 de març de 2011, a les 21:58\nMmmmm! Tenen una pinta exquisida i sent de carxofa segur que estaven divins... M'anoto la recomanació!!!\nxisca 27 de març de 2011, a les 22:40\nMolt bona alternativa dels canelons de carn, i tant!!!! la tendré ben en compte. Una abraçada cafeters\nVisc a la Cuina 27 de març de 2011, a les 23:36\nAixò s'haurà de provar ben aviat, si pot ser demà mateix, quina cosa més bonaaaaaa!\nUnknown 28 de març de 2011, a les 16:35\nPer celebrar la meva primera entrada en el vostre blog aquesta recepta és ideal. Els faré, segur.\nMassitet 28 de març de 2011, a les 18:32\nOh! Oh! Oh! Oh! Oooooooooooooooooooooooooh!!!\nAmb el què ens agraden les carxofes i els canalons!\nOh! Oh! Oh! Oh! Oooooooooooooooooooooooooooh!!!!\nMARINA 28 de març de 2011, a les 19:32\nQuina gaaana! Aquests canelons s'han de tastar! Mmm! :)) Què originals!\nGlòria 28 de març de 2011, a les 20:10\nÉs que la Conxita del Casal té molt bones propostes i a nosaltres ens falta temps per posar-les en pràctica!.\nM'agrada col·leccionar receptes de canelons diferents i aquesta està en un lloc privilegiat!.\nQueden molt suaus i lleugers, que això també interessa!.\nPer a mi va ser una recepta d'aquelles que quan la veus, saps segur que la faràs!.\nVal la pena provar-la, i afegint algun boletet, tampoc estarien malament.\nBenvingut al Cafè de Nit i celebro que t'hagis trobat d'entrada una recepta que t'agradi. Esperem veure't sovint per aquí!.\nNo podies ser més expressiu, ja, ja, Doncs ja saps, a fer canelons de carxofes "per un tubu"!,\nÉs el que té mirar blocs de cuina quan s'acosta l'hora de sopar, eh?.\nCom Gat i Gos 29 de març de 2011, a les 18:50\nImpressionants... adoro les carxofes, ara també en canelons.... nosaltres també posem nou moscada a la betxamel li dona un toc boníssim..\nRUBEN 29 de març de 2011, a les 19:48\nAmics, molt originals aquests canelons de carxofes, de fet tinc unes quantes a la nevera i no sé que fer-ne... Ara m'heu donat una idea! Gràcies\nCuinagenerosa 29 de març de 2011, a les 20:32\nglòria, les carxofes aquest any estan donant molt de joc a tots els blocs, aquesta proposta em sembla molt i molt temptadora!\nGlòria 30 de març de 2011, a les 17:33\nQuants fans que tenen les carxofes, m'encanta!. Nosaltres normalment no som de posar-hi nou moscada, però reconec que li dóna un toc!\nDoncs ja saps, a donar una bona fi a les carxofes que ronden per la nevera!.\nÉs veritat que uns quants blocs sembla que ens haguem posat d'acord, però mira, d'aquesta manera, més receptes de carxofes cap al sac, je, je.\nEl pare 30 de març de 2011, a les 19:31\nGlòria, efectivament és una bona alternativa als canelons tradicionals i també als de verdures. L'opció de fer-los de carxofa em sembla molt interessant!.\nUnknown 12 d’abril de 2011, a les 9:41\nQuina pintassa que tenen aquests canelons!!!\nA casa tot el que sigui pasta ens encanta, i les carxofes les fem de totes maneres. Si encara en trobo de tempordada, sens dubte que la preparo. Felicitats pel blog. Salut!!\nPiescu 4 de maig de 2011, a les 8:42\nGloria, me había perdido esta receta!! Me encanta!!\nAh!! tenemos un café pendiente!!!


Iolanda Bustos: «A l'hora de fer un vermut no tot són flors i violes» | NacióReus\nIolanda Bustos: «A l'hora de fer un vermut no tot són flors i violes»\nLa xef i propietària del restaurant La Calèndula fa «cuina de paisatge» i formarà part del jurat dels Premis Vinari dels Vermuts Catalans\nper Ester Bachs , 1 de març de 2015 a les 10:18 |\nIolanda Bustos, xef del restaurant La Calèndula de Girona.\nIolanda Bustos (Palafrugell, 1976), més coneguda com la «noia de Girona que cuina amb flors i plantes» demostra la seva passió per la botànica i la cuina a través dels seus plats al restaurant de La Calèndula. Ella no vol etiquetar la seva cuina, comenta que només recupera àpats de tradició i cuina populars, amb les plantes ancestrals com a ingredients. Va començar cuinant amb 20 plantes diferents i ara ja compta amb hort propi i va per les 400. Amb la premissa que «els plats vagin lligats amb el seu entorn», sempre intenta fer els millors maridatges amb el paisatge, i per ella és important visitar els cellers i estudiar el seu entorn. Al restaurant o a les mateixes vinyes, Bustos té una oferta gastronòmica que contempla el vi de ben a prop.\nTambé s’engresca amb les begudes i ha començat a comercialitzar sota la marca Beuflor un xampanyet de saüc, una cervesa de flors, ratafies, entre altres productes, i també s’atreveix en l’elaboració d’una recepta de vermut propi per a l’aperitiu. Per això, la Iolanda formarà part del jurat dels Premis Vinari dels Vermuts Catalans que tindrà lloc el proper mes d’abril a Reus.\n- La cuina de les flors i plantes, és un vegetarià?\nNo, no som vegetarians, ens adaptem a tot el producte de temporada, sigui carn, peix, fruita, vegetals, herbes, i flors incloses.\n- Explica’ns les teves propostes de maridatges.\nNormalment, demano als responsables dels cellers que vinguin al restaurant i m’expliquin els seus vins per poder elaborar uns plats d’acord al seu paisatge. També em desplaço a la vinya, miro el paisatge i la botànica que l'envolta, i els faig un estudi botànic. D’aquesta manera puc integrar el vi en el seu paisatge a través d’un menú gastronòmic. Busco que al tastar el vi i menjar el plat, puguis veure les vinyes d’on ve, que t’imaginis el paisatge i s’entengui la manera de treballar dels viticultors.\n- I què hi trobes que t’inspiri a les vinyes?\nPer exemple, a les vinyes velles hi ha un tipus de vegetació diferent de les vinyes joves, miro quins arbres hi ha als marges i les coses comestibles que surten a cada lloc. Això és el que utilitzaré per elaborar un plat per a un determinat vi. Totes les plantes i flors que la gent no està acostumada a menjar, ni saben quin gust tenen, al trobar-les en un plat i també en el seu vi, donen una experiència molt integrada i sembla com si t'estiguessis menjant les vinyes.\n- El paisatge a afecta el vi?\nSí, si els elaboradors deixen entrar el paisatge a dins del vi. Per exemple aquí a l’Empordà, els cellers que toquen a mar tenen més potència de sabor marí; en canvi, els cellers d'interior recuperen més la fruita.\n- Tens un pop-up de “sopars entre vinyes”, com és?\nSeguint la meva filosofia de cuina per creure el paisatge i la terra, he començat a fer “sopars entre vinyes” a l’estiu. A Girona ciutat, la temporada baixa es pot dir que és l'estiu, quan la gent prefereix més els pobles de mar i la ciutat es queda mig buida. Així doncs, obro el restaurant entre setmana i, al cap de setmana, organitzo sopars per a grups directament a les vinyes.\nAllí fem una visita a la finca, els explico el paisatge, tastem les plantes i flors, les olorem i les identifiquem. Tot seguit em poso a cuinar al mateix celler, un plat per cada vi de cada vinya. Un sopar que combina ecologia i respecte pel medi ambient.\n- I també elabores?\nSí. Tinc el rebost de la Iolanda Bustos on faig confitures, infusions i també begudes. Faig un xampanyet amb flors de saüc, una cervesa de flors, ratafia, vermut i més coses.\n- Has dit vermut, d’on surt l’idea i com és el teu?\nDoncs a tot allò que hi puguin haver herbes i flors, jo m'hi tiro! I el vermut és un vi aromatitzat amb plantes, espècies i altres ingredients. Jo el faig directament amb most de raïm. Quan està fermentant li poso totes les herbes fresques, li paro la fermentació amb alcohol i ja em queda el vermut reposant a la bóta. És molt aromàtic i agrada força. De moment, en faig una producció molt limitada i només el serveixo al restaurant, no el venc fora com la cervesa Gala o els altres productes Beuflor.\n-Ens dius la fórmula?\nÉs una combinació de plantes i fruites de la zona. Trobo que els vermuts com les begudes d'herbes, l’interessant és que identifiquis un paisatge. Que el vermut de Reus no sigui igual que el de l'Empordà perquè cadascun tindrà les seves pròpies herbes. En el meu, s’hi poden trobar herbes del litoral, com la murtra, una flor blanca que surt ara a la primavera i és molt aromàtica. Aquesta és una de les plantes que caracteritza més el meu vermut. També utilitzo romaní, farigola i donzell, és clar, que és el que li dóna un toc amargant. Espècies com la flor de nou moscada, alguns pebres, la canyella, i baines de garrofes que van molt bé per aromatitzar. El truc està a afegir les herbes fresques, no faig infusió ni les asseco.\n-Sembla que fer el vermut sigui flors i violes?\nSaps quants vinagres diferents tinc? De què vols de vinagre: de garrofa, de romaní, de flors de saüc?\nEntre riures, ens acaba explicant que quan el vermut no surt bé es transforma en àcid acètic, es fa vinagre natural i ens ensenya tota la seva col·lecció de proves. El seu vermut no pot participar en els Premis Vinari dels Vermuts perquè no compleix les bases del concurs al no estar embotellat ni es troba a la venda al públic.\nIolanda Bustos amb el seu vermut que ofereix al restaurant La Calèndula.\nSocietat, Vermuts, Beuflor, Cuina de paisatge, Girona, Iolanda Bustos, La Calèndula, Vinari Vermuts, Premis Vinari dels Vermuts Catalans