JFK, Allen Dulles i Indonèsia [Edward Curtin, 02.02.2021] - L'HORA\nJFK, Allen Dulles i Indonèsia [Edward Curtin, 02.02.2021]\nUna ressenya: JFK vs. Allen Dulles de Greg Poulgrain.\nAbans de fer una petita digressió, permetin-me dir des del principi que el llibre de Greg Poulgrain que ressenyaré és extraordinari es miri per on es miri. La història que explica no es pot llegir en cap altre lloc, especialment en la forma en què vincula l’assassinat del president Kennedy amb l’exdirector de la CIA Allen Dulles i l’organització per part d’aquest darrer d’un dels assassinats en massa més terribles del segle XX. Els posarà els pèls de punta i l’hauria de llegir qualsevol que es preocupi per la veritat històrica.\nFa uns dotze anys vaig impartir un curs de postgrau a policies estatals de Massachusetts i agents de policia de diverses ciutats i pobles. Com a part del material del curs, havia creat un apartat sobre la història de la política exterior dels Estats Units, amb especial èmfasi en Indonèsia.\nNingú en aquella classe sabia res d’Indonèsia, ni tan sols on era. Es tractava d’adults intel·ligents i ambiciosos, desitjosos d’aprendre, tots amb títols universitaris. Això passava enmig de la “guerra contra el terrorisme” –és a dir, la guerra contra els països musulmans– i en el primer any de la presidència de Barack Obama. Gairebé tota la classe havia votat Obama i era conscient que havia passat part de la seva joventut en aquell país desconegut i llunyà.\nEsmento això com a prefaci a aquesta ressenya de JFK vs. Dulles, perquè el seu subtítol és Battleground Indonesia, i la meva sospita és que el coneixement d’aquells estudiants sobre la història entrellaçada d’Indonèsia i els Estats Units és tan escàs avui en dia entre el públic en general com ho era per als meus alumnes fa una dotzena d’anys.\nAixò fa que l’extraordinari llibre de Greg Poulgrain –JFK vs. Allen Dulles: Battleground Indonesia– sigui encara més important, ja que és un poderós antídot contra aquesta ignorància i un recordatori per als qui han caigut, a propòsit o no, en un estat d’amnèsia històrica que ha esborrat el fet que els Estats Units han comès crims sistemàtics que han provocat la mort de més d’un milió d’indonesis i de molts més milions arreu del món durant innombrables dècades.\nAquests crims contra la humanitat s’han amagat darrere d’allò que el dramaturg anglès Harold Pinter, en el seu discurs del Premi Nobel de 2005, va anomenar “un tapís de mentides”. De tals crims massius, va dir:\nPerò vostè no ho sabria.\nMai va passar. Mai va passar res. Fins i tot mentre passava, no passava. No importava. No tenia cap interès. Els crims dels Estats Units han estat sistemàtics, constants, despietats, sense remordiments, però molt poca gent n’ha parlat.\nI quan s’examina la veritable història de tals atrocitats, una i altra vegada es topa amb noms coneguts de culpables que mai han estat processats. Criminals en les altes esferes els crims dels quals arreu del món, des del Vietnam fins a Xile, passant per Cuba, Nicaragua, l’Argentina, l’Iraq, Líbia i Síria, etc., han estat –i segueixen sent– part integrant de la política exterior estatunidenca al servei dels interessos dels seus rics patrons i dels seus portaveus mediàtics.\nEn el seu nou i brillant llibre sobre la història dels Estats Units i Indonèsia, el Dr. Greg Poulgrain desentranya aquesta aparença de mentides i aporta llum nova sobre els sòrdids fets dels farsants. És un expert australià en Indonèsia el treball del qual es remunta a quaranta anys enrere, és professor de la Universitat de la Costa del Sol a Brisbane i ha escrit quatre llibres molt documentats sobre Indonèsia.\nA JFK vs. Dulles, exposa la intriga que s’amaga darrere la despietada estratègia de canvi de règim a Indonèsia del director de la CIA més longeu, Allen Dulles, i com va xocar amb la política del president John F. Kennedy, cosa que va conduir a l’assassinat de JFK, al canvi de règim indonesi i a una matança massiva.\nPoulgrain comença amb aquesta pregunta:\nHauria recorregut Allen Dulles a assassinar el president dels Estats Units per garantir que es complís la seva “estratègia per a Indonèsia” i no la de Kennedy?\nA la qual cosa respon: Sí.\nPerò no m’avançaré, ja que la llarga i intricada història que explica és una cosa que un crític només pot resumir perquè està plena de voluminosos detalls. Així que em referiré a alguns punts destacats i animaré la gent a comprar i llegir aquest important llibre.\nLa importància estratègica d’Indonèsia\nNo es pot subestimar la importància estratègica i econòmica d’Indonèsia. És el quart país més poblat del món (més de 275 milions d’habitants), està situat en una ruta marítima vital adjacent a la Mar de la Xina Meridional, té la major població musulmana del món, compta amb vasts dipòsits de minerals i petroli, i alberga a Papua Occidental Grasberg, la mina d’or més gran del món i la segona mina de coure més gran, principalment propietat de Freeport McMoRan de Phoenix, Arizona, entre els anteriors membres del consell d’administració de la qual s’hi troben Henry Kissinger, John Hay Whitney i Godfrey Rockefeller.\nIndonèsia, que va ser durant molt temps un camp de batalla durant la Guerra Freda, segueix sent de vital importància en la Nova Guerra Freda i en el pivot cap a l’Àsia llançat per l’administració Obama contra la Xina i Rússia, els mateixos antagonistes que Allen Dulles es va esforçar per derrotar mitjançant l’astúcia i la violència mentre dissenyava cops d’Estat al seu país i a l’estranger. Té una importància fonamental en l’estratègia del Pentàgon per al que anomena eufemísticament un “Indo-Pacífic lliure i obert”. Encara que no són notícies de primera plana als Estats Units, aquests fets fan que Indonèsia tingui una gran importància avui dia i augmenten la gravetat del relat històric de Poulgrain.\nDos dies abans que el president John Kennedy fos executat públicament per l’estat de seguretat nacional dels Estats Units, dirigit per la CIA, el 22 de novembre de 1963, havia acceptat una invitació del president indonesi Sukarno per visitar aquell país la primavera següent. L’objectiu de la visita era posar fi al conflicte (Konfrontasi) entre Indonèsia i Malàisia, i continuar els esforços de Kennedy per donar suport a la Indonèsia postcolonial amb ajuda econòmica i de desenvolupament, no militar. Era part de la seva estratègia més àmplia d’acabar amb el conflicte a tot el Sud-est Asiàtic i ajudar el creixement de la democràcia als països postcolonials recentment alliberats d’arreu del món.\nHavia anticipat la seva posició en un dramàtic discurs el 1957, quan, com a senador de Massachusetts, va dir al Senat que donava suport al moviment d’alliberament d’Algèria i s’oposava a l’imperialisme colonial a tot el món. El discurs va causar un enrenou internacional i Kennedy va ser durament atacat per Eisenhower, Nixon, John Foster Dulles, i fins i tot per liberals com Adlai Stevenson. Però va ser elogiat arreu del tercer món.\nKennedy pretenia un canvi sísmic en l’alineament de la Guerra Freda al sud-est asiàtic posant Indonèsia “del seu costat”. Com va dir Bradley Simpson (el 2008): “Hom mai diria llegint la voluminosa literatura recent sobre les administracions de Kennedy i Johnson i el sud-est asiàtic, per exemple, que fins a mitjans de la dècada de 1960 la majoria dels funcionaris [als Estats Units] encara consideraven Indonèsia de molta més importància que el Vietnam o Laos”.\nPer descomptat, JFK mai va ser a Indonèsia el 1964, i la seva estratègia pacífica per portar Indonèsia a la banda dels Estats Units i alleujar les tensions de la Guerra Freda mai es va dur a terme, a causa d’Allen Dulles. I la proposta de Kennedy de retirar-se del Vietnam, que es basava en l’èxit a Indonèsia, va ser ràpidament revocada per Lyndon Johnson després de l’assassinat de JFK el 22 de novembre de 1963. Aviat tots dos països experimentarien una matança massiva dissenyada pels oponents de Kennedy a la CIA i al Pentàgon. Milions de persones moririen.\nMentre que la matança a Indonèsia d’agricultors d’arròs principalment pobres (membres del Partit Comunista – PKI) instigada per Allen Dulles va començar l’octubre de 1965, deu anys més tard, a partir de desembre de 1975, els estatunidencs hi van instal·lar el dictador indonesi Suharto que, després de reunir-se amb Henry Kissinger i el president Ford i rebre la seva aprovació, massacraria centenars de milers de timoresos orientals amb armes subministrades pels Estats Units, en una repetició de la matança de més d’un milió d’indonesis el 1965, quan la CIA va idear el cop d’Estat que va derrocar el president Sukarno. El dictador Suharto, instal·lat pels Estats Units, governaria durant trenta anys de terror. La CIA considera aquesta operació com un dels seus millors èxits. Es va conèixer com “el mètode de Jakarta”, un model per a futurs cops violents a tot Amèrica Llatina i al món.\nI entre aquestes atrocitats massives dissenyades pels Estats Units, va venir el sagnant cop d’Estat a Xile l’11 de setembre de 1973 i els colossals crims de guerra dels Estats Units a Vietnam, Laos i Cambodja.\nEl secret de Dulles\nEl que JFK no sabia era que els seus plans per a una resolució pacífica de la situació d’Indonèsia i un alleujament de la Guerra Freda estaven amenaçant una conspiració encoberta de molts anys dissenyada per Allen Dulles per efectuar un canvi de règim a Indonèsia, a través de mitjans sagnants i per exacerbar la Guerra Freda ocultant a Kennedy la veritat que hi havia una divisió xineso-soviètica. Un altre objectiu principal darrere d’aquest pla era obtenir un accés sense obstacles a la vasta quantitat de recursos naturals que Dulles havia mantingut en secret a Kennedy, que pensava que Indonèsia no tenia recursos naturals. Però Dulles sabia que si Kennedy, que era molt popular a Indonèsia, visitava Sukarno, això suposaria un cop mortal per al seu pla de derrocar Sukarno, instal·lar un substitut de la CIA (Suharto), exterminar els presumptes comunistes i assegurar l’arxipèlag per als interessos petroliers i miners controlats per Rockefeller, per als quals havia fet de testaferro des dels anys 20.\nLlegint la magistral anàlisi de Poulgrain, es pot veure clarament com gran part de la història moderna és una lluita pel control dels subsòls on s’hi troba el combustible que fa funcionar la megamàquina: petroli, minerals, or, coure, etc. Els conflictes ideològics manifestos, tot i que acaparen els titulars, sovint amaguen el secret d’aquest joc diabòlic subterrani.\nEl descobriment de l’or\nAquesta història de misteri i detectius comença amb un descobriment que s’ha mantingut en secret durant moltes dècades. Escriu:\nA la regió muntanyenca de la Nova Guinea Neerlandesa (anomenada així sota el domini colonial holandès, avui Papua Occidental), el 1936 tres holandesos hi van descobrir un aflorament muntanyós de mineral amb alt contingut de coure i concentracions molt altes d’or. Quan es va analitzar posteriorment als Països Baixos, l’or (en gram/tona) va resultar ser el doble que el de Witwatersrand, a Sud-àfrica, llavors la mina d’or més rica del món, però aquesta informació no es va fer pública.\nEl geòleg del trio, Jean Jacques Dozy, treballava per a la Netherlands New Guinea Petroleum Company (NNGPM), aparentment una empresa controlada pels holandesos amb seu a l’Haia, però la participació majoritària estava en realitat en mans de la família Rockefeller, igual que l’empresa minera Freeport Sulphur (ara Freeport McMoRan, un dels directors de la qual entre 1988 i 1995 va ser Henry Kissinger, estret col·laborador de Dulles i els Rockefeller), que va començar a explotar la mina el 1966.\nVa ser Allen Dulles, advocat resident a París al servei de la Standard Oil de Rockefeller, el qui el 1935 va aconseguir la participació majoritària a NNGPN per als Rockefeller. I va ser Dulles, entre d’altres pocs elegits, el qui, a causa de diversos esdeveniments, inclosa la Segona Guerra Mundial, que van fer impossible la seva explotació, va mantenir el secret de la mina d’or durant gairebé tres dècades, fins i tot davant del president Kennedy, que havia treballat per a tornar la illa al control indonesi. JFK “va seguir sense conèixer ‘El Dorado’, i un cop superats els obstacles polítics restants, Freeport hi tindria accés sense traves”. Aquests “obstacles polítics” –és a dir, el canvi de règim– trigarien a produir-se.\nLa necessitat d’assassinar el president Kennedy\nPerò primer JFK hauria de ser eliminat, perquè ell havia negociat la sobirania d’Indonèsia sobre Papua Occidental/Irian Occidental per a Sukarno dels holandesos que tenien vincles amb Freeport Sulphur. Freeport estava horroritzada per la possible pèrdua d'”El Dorado”, sobretot perquè feia poc que la seva refineria de níquel més avançada del món havia estat expropiada per Fidel Castro, que havia nomenat el Che Guevara el seu nou director. Les pèrdues de Freeport a Cuba van fer que l’accés a Indonèsia fos encara més important. Cuba i Indonèsia es van unir així en la mortal partida d’escacs entre Dulles i Kennedy, i algú havia de perdre.\nEncara que s’ha escrit molt sobre Cuba, Kennedy i Dulles, el costat indonesi de la història ha estat menyspreat. Poulgrain hi posa remei amb una exploració exhaustiva i profundament investigada d’aquests assumptes. Detalla les desviacions de les operacions encobertes que Dulles va dirigir a Indonèsia durant les dècades de 1950 i 1960. Deixa clar que Kennedy es va escandalitzar per les accions de Dulles, però mai va arribar a comprendre del tot el geni traïdor de tot això, ja que Dulles sempre “treballava dues o tres etapes per davant del present”. Havent armat i promogut una rebel·lió contra el govern central de Sukarno el 1958, Dulles es va assegurar que fracassés (ombres de la Badia de Cochinos per venir) ja que un fracàs percebut servia la seva estratègia a llarg termini. Fins al dia d’avui, aquesta falsa rebel·lió de 1958 és descrita pels mitjans de comunicació com un fracàs de la CIA. Tanmateix, des del punt de vista de Dulles, va ser un fracàs reeixit que va servir als seus objectius a llarg termini.\n“Això és cert”, escriu Poulgrain, “només si l’objectiu declarat de la CIA fos el mateix que l’objectiu real. Fins i tot més de cinc dècades després, l’anàlisi dels mitjans de comunicació sobre l’objectiu dels rebels de les Illes Exteriors se segueix presentant com una secessió, com un suport encobert dels Estats Units als ‘rebels de les Illes Exteriors que desitjaven separar-se del govern central de Jakarta’. L’objectiu real d’Allen Dulles tenia més a veure amb la consecució d’un control centralitzat de l’exèrcit de manera que semblés que el suport de la CIA als rebels havia fracassat.”\nEl diable Dulles\nDulles va trair els rebels que va armar i va encoratjar, igual que va trair amics i enemics per igual durant la seva llarga carrera. La rebel·lió que va instigar i va planejar perquè fracassés va ser la primera etapa d’una estratègia d’intel·ligència més àmplia que donaria els seus fruits el 1965-66 amb la destitució de Sukarno (després de múltiples intents fallits d’assassinat) i la institució d’un regne de terror que el va seguir. També va ser quan, el 1966, Freeport McMoRan va començar la seva explotació minera massiva a Papua Occidental, a Grasberg, a una alçada de 4.000 metres, a la regió muntanyenca. Dulles era sobretot pacient; havia estat en aquest joc des de la Primera Guerra Mundial. Fins i tot després que Kennedy l’acomiadés després de la Badia de Cochinos, els seus plans van ser executats, igual que els qui es van interposar en el seu camí. Poulgrain argumenta de manera contundent que Dulles va ser l’autor intel·lectual dels assassinats de JFK, del secretari general de l’ONU Dag Hammarskjold (que treballava amb Kennedy per aconseguir una solució pacífica a Indonèsia i altres llocs) i del president congolès Patrice Lumumba, el primer president d’un Congo recentment alliberat.\nLa seva atenció se centra en la raó per la qual havien de ser assassinats (similar en aquest sentit a JFK and the Unspeakable de James Douglass), encara que amb l’excepció de Kennedy (ja que el com és ben conegut i obvi), també presenta proves convincents pel que fa al com. Hammarskjold, en molts sentits el germà espiritual de Kennedy, va ser un obstacle particularment poderós per als plans de Dulles per a Indonèsia i els països colonials arreu del Tercer Món. Igual que JFK, estava compromès amb la independència dels pobles autòctons i colonials arreu del món i estava intentant implementar la seva “tercera via” a l’estil suec, proposant una forma de “pacifisme enèrgic”.\nPoulgrain argumenta amb encert que si el secretari general de l’ONU hagués aconseguit independitzar encara que fos la meitat d’aquests països colonials, hauria transformat l’ONU en una potència mundial important i creat un organisme de nacions tan gran com per ser un contrapès a les que estaven immerses en la Guerra Freda.\nL’autor es basa en documents de la Comissió de la Veritat i la Reconciliació de Sud-àfrica (TRC) i del president arquebisbe Desmond Tutu per mostrar la connexió entre l'”Operació Celeste” de Sud-àfrica i la participació de Dulles en l’assassinat de Hammarskjold el setembre de 1961. Tot i que en el seu moment es va informar que es tractava d’un accident aeri, cita l’expresident Harry Truman dient: “Dag Hammarskjold estava a punt d’aconseguir alguna cosa quan el van matar. Fixeu-vos que he dit ‘quan el van matar'”. Hammarskjold, igual que Kennedy, estava decidit a tornar els països colonitzats als seus habitants autòctons i assegurar-se que Papua fos per als papús, no per a Freeport McMoRan i les forces imperials.\nI Dulles va vendre la seva estratègia oberta a Indonèsia com a necessària per a frustrar una presa de possessió comunista a Indonèsia. La retòrica de la Guerra Freda, com la “guerra contra el terrorisme” d’avui, li va servir de tapadora. En això tenia els caps de l’Estat Major Conjunt del seu costat; ells consideraven Kennedy tou amb el comunisme, a Indonèsia i Cuba i a tot arreu. L’agenda encoberta de Dulles servia als interessos dels seus patrocinadors de l’elit del poder.\nEncara que contextualment és diferent al retrat que fa David Talbot de Dulles a The Devil’s Chessboard, el retrat que fa Poulgrain de Dulles en el marc de la història d’Indonèsia és igualment condemnatòria i de malson. Tots dos descriuen un geni del mal disposat a fer qualsevol cosa per avançar en la seva agenda.\nDulles i George de Mohrenschildt\nPoulgrain contribueix significativament a la nostra comprensió de l’assassinat de JFK i les seves conseqüències presentant nova informació sobre George de Mohrenschildt, el manipulador de Lee Harvey Oswald a Dallas. Dulles tenia una llarga relació amb la família de Mohrenschildt, que es remunta a 1920-1921, quan a Constantinoble va negociar amb el baró Sergius Alexander von Mohrenschildt en nom de la Standard Oil de Rockefeller. El germà del baró i soci comercial era el pare de George. El bufet d’advocats de Dulles, Sullivan & Cromwell, era el principal bufet de Standard Oil. Aquestes negociacions en nom dels interessos de l’elit capitalista, a l’ombra de la Revolució Russa, es van convertir en el model de la cursa de Dulles: l’explotació econòmica era inseparable de les preocupacions militars, la primera amagada rere la retòrica anticomunista de la segona. Un fil antiroig recorria la carrera de Dulles, excepte quan el roig era la sang de tots aquells que ell considerava prescindibles. I els números són legió. La seva sang no importava.\nLa Standard Oil és el vincle que uneix Dulles [que controlava la Comissió Warren que investigava l’assassinat de JFK] i de Mohrenschildt. Aquesta connexió es va amagar a la Comissió Warren tot i el destacat paper de Dulles i de la importància del testimoni de de Mohrenschildt. Poulgrain argumenta de manera convincent que de Mohrenschildt va treballar a la “intel·ligència petroliera” abans de la seva participació a la CIA, i que la intel·ligència petroliera no només era la feina de Dulles quan va conèixer el pare de George, Sergius, a Bakú, sinó que aquesta “intel·ligència petroliera” és una redundància. La CIA, després de tot, és una creació de Wall Street i els seus interessos sempre han estat units. L’Agència no es va formar per proporcionar intel·ligència als presidents dels Estats Units; això va ser un mite convenient utilitzat per encobrir el seu veritable propòsit, que era servir els interessos dels banquers d’inversió i de l’elit del poder, o els qui jo anomeno La Gent del Paraigües, que controlen els Estats Units.\nMentre treballava el 1941 per a Humble Oil (Prescott Bush era un dels principals accionistes, Dulles era el seu advocat, i la Standard Oil havia comprat secretament Humble Oil setze anys abans), de Mohrenschildt es va veure embolicat en un escàndol que implicava la intel·ligència francesa de Vichy (pro-nazi) en la venda de petroli a Alemanya. Això era similar als germans Dulles i els notoris negocis de Standard Oil amb Alemanya.\nEra una intricada xarxa de l’alta camarilla amb Allen Dulles al centre.\nEnmig de l’escàndol, de Mohrenschildt, sospitós de ser un agent de la intel·ligència francesa de Vichy, “va desaparèixer” durant un temps. Més tard va dir a la Comissió Warren que va decidir dedicar-se a l’extracció de petroli, sense esmentar el nom de Humble Oil que el va contractar de nou, aquesta vegada com a peó.\n“Just quan George necessitava ‘desaparèixer’, Humble Oil li proporcionava un equip d’exploració petrolífera per subcontractar la NNGPM, l’empresa que Allen Dulles havia creat cinc anys abans per a treballar a Nova Guinea Holandesa”. Poulgrain presenta un poderós cas de proves circumstancials (alguns documents encara no estan disponibles) que de Mohrenschildt, per evitar comparèixer davant del tribunal, se’n va anar incomunicat a Nova Guinea Holandesa a mitjan 1941, on va fer un descobriment de petroli rècord i va rebre una bonificació de 10.000 dòlars de Humble Oil.\n“Evitar la publicitat adversa sobre el seu paper en la venda de petroli a la França de Vichy era la principal prioritat; per a George, una breu aventura de perforació a la remota Nova Guinea Holandesa hauria estat una sortida oportuna i estratègica”. I qui millor per ajudar-lo en aquesta fugida que Allen Dulles, indirectamente és clar, doncs el modus operandi de Dulles era mantenir la “distància” amb els seus contactes, sovint durant moltes dècades.\nEn altres paraules, Dulles i de Mohrenschildt van estar íntimament involucrats durant molt de temps abans de l’assassinat de JFK. Poulgrain afirma, amb raó, que “tot l’enfocament de la investigació sobre Kennedy hauria canviat si la Comissió [Warren] s’hagués assabentat de l’enllaç de 40 anys entre Allen Dulles i de Mohrenschildt”. La seva relació implicava petroli, espionatge, Indonèsia, l’Alemanya nazi, els Rockefeller, Cuba, Haití, etc. Era una xarxa internacional d’intriga que involucrava un elenc de personatges més estranys que la ficció, una alta càbala d’operatius habituals i inusuals.\nVal la pena esmentar dos inusuals: Michael Fomenko i Michael Rockefeller. L’excèntric Fomenko –àlies “Tarzan”– era el nebot rus-australià de la dona de Mohrenschildt, Jean Fomenko. La seva detenció i deportació de Nova Guinea Holandesa el 1959, on havia viatjat des d’Austràlia en una canoa, i la seva vida posterior, són fascinants i tristes. És el material d’una pel·lícula estranya. Sembla que va ser una d’aquestes víctimes a les que es va haver de silenciar perquè coneixia un secret sobre el descobriment de petroli de George el 1941 que no li corresponia compartir. “L’abril de 1964, al mateix temps que George de Mohrenschildt s’enfrontava a la Comissió Warren –un moment en què qualsevol publicitat sobre el Sele 40 [el descobriment rècord de petroli de George] podria haver canviat la història– es va decidir que s’utilitzaria la teràpia electroconvulsiva amb Michael Fomenko”. Després va ser empresonat a l’Hospital Mental Especial d’Ipswich.\nIgualment interessant és el mite mediàtic que envolta la desaparició de Michael Rockefeller, fill de Nelson i hereu de la fortuna de Standard Oil, que suposadament va ser devorat per caníbals a Nova Guinea el 1961. La seva història es va convertir en notícia de primera plana, un “esdeveniment mediàtic tancat a qualsevol altra explicació i les implicacions polítiques de la seva desaparició es van convertir en una tragèdia contínua per al poble de Papua”. Fins avui, el poble papú, la terra del qual va ser descrita pel funcionari de Standard Oil Richard Archbold el 1938 com a “Shangri-la”, lluita per la seva independència.\nLa divisió xineso-soviètica\nEncara que l’or de Papua Occidental era molt important per a Allen Dulles, el seu objectiu més ampli era mantenir la Guerra Freda encesa amagant a Kennedy la disputa entre la Xina i la Unió Soviètica mentre instigava la matança massiva de “comunistes” que portaria al canvi de règim a Indonèsia, amb el general de divisió Suharto, el seu aliat, substituint el president Sukarno. En això va tenir èxit. Diu Poulgrain:\nDulles no només no va informar Kennedy sobre la disputa xineso-soviètica al principi de la presidència, sinó que també va guardar silenci sobre la rivalitat entre Moscou i Pequín per a exercir influència sobre el PKI o guanyar el seu suport. En termes geogràfics, Pequín considerava Indonèsia com el seu propi pati del darrere, i guanyar el suport del PKI donaria a Pequín un avantatge en la disputa xineso-soviètica. Moscou i Pequín consideraven el creixement numèric del PKI pel seu evident potencial polític. Dulles també es va centrar en el PKI, però la seva peculiar habilitat en intel·ligència política va donar un gir cap al que semblava inevitable. La mida del partit [el Partit Comunista Indonesi era el més gran fora del bloc xineso-soviètic] es va convertir en un factor que va fer servir al seu favor a l’hora de formular la seva estratègia de divisió: com més gran fos la rivalitat entre Moscou i Pequín pel PKI, més intensa seria la recriminació un cop eliminat el PKI.\nLa matança de més d’un milió de camperols pobres era una nimietat per a Dulles.\nEl Moviment del 30 de setembre de 1965\nLes primeres hores de l’1 d’octubre de 1965, l’home de la CIA, el general de divisió Suharto, va organitzar un fals cop d’Estat. Es va anunciar que set generals havien estat arrestats i serien portats davant el president Sukarno “per explicar el rumor que estaven planejant un cop militar el 5 d’octubre”. Suharto es va declarar cap de l’exèrcit. Es va dir que algú havia matat els generals. A la tarda, es va fer un anunci a la ràdio demanant la destitució del govern de Sukarno. Això va esdevenir la base de Suharto per culpar els comunistes i l’anomenat Moviment 30 de setembre, i va donar l’ordre de matar els líders del PKI. Això va iniciar el vessament de sang massiu que seguiria.\nAmb una mà, Suharto va aixafar el Moviment, acusant el PKI de ser el màxim instigador d’un intent de derrocar Sukarno, i amb l’altra va fingir protegir el “pare de la revolució d’Indonèsia”, mentre en realitat despullava Sukarno de tot vestigi de suport polític.\nQuan es van recuperar els cossos dels generals uns dies després de l’1 d’octubre, Suharto va afirmar falsament que les dones del PKI els havien torturat i mutilat sexualment com a part d’alguna orgia sexual primitiva. Aquesta atroç perversió del poder va ser el començament de l’era Suharto. Amb un control total dels mitjans de comunicació, va manipular la ira popular per demanar venjança.\nSi això no us confon, ho hauria de fer, perquè la naturalesa retorçada d’aquest cop fabricat era en realitat part d’un cop real en càmera lenta destinat a derrocar Sukarno i reemplaçar-lo per l’home de la CIA, Suharto. Això va passar a principis de 1967 després de la matança de comunistes. Va ser un canvi de règim aplaudit pels mitjans de comunicació estatunidencs com un triomf sobre l’agressió comunista.\nNoves proves de la participació directa dels Estats Units en la matança\nPoulgrain ha passat quaranta anys entrevistant els participants i investigant aquesta horrible història. La seva detallada investigació és força sorprenent. I es necessita concentració per seguir-ho tot, com amb les maquinacions de Dulles, Suharto, etc.\nAlgunes coses, però, són senzilles. Per exemple, documenta com, durant l’apogeu de la matança, dos estatunidencs –un home i una dona– estaven a Klaten (quarter general del PKI a Java central) supervisant l’exèrcit indonesi mentre mataven el PKI. Aquests dos anaven i venien en helicòpter des d’un vaixell de la Setena Flota estatunidenca que estava davant de la costa de Java. El pla era que com més comunistes morissin, més gran seria la disputa entre Moscou i Pequín, ja que s’acusarien mútuament de la tragèdia, que és exactament el que van fer. Aquesta va ser la maniobra esmentada en l’Informe del Panell dels Germans Rockefeller de finals dels anys 50 en què hi van participar tant Dulles com Henry Kissinger.\nL’odi que es va generar contra aquests pobres membres del Partit Comunista va ser extraordinari en la seva depravació. A més de les mentides de Suharto sobre les dones comunistes que mutilaven els cossos dels generals, es va dirigir una campanya massiva d’odi contra aquests camperols sense terra que constituïen el gruix del PKI. Les falses emissions radiofòniques de la Guerra Freda des de Singapur van fomentar l’hostilitat cap a ells, declarant-los ateus, etc. Els rics terratinents musulmans, l’1%, van fer denúncies escandaloses per ajudar a la matança de l’exèrcit. Poulgrain ens diu:\nEls predicadors de la Muhammadiyah transmetien des de les mesquites que tots els qui s’unien al partit comunista havien de ser assassinats, dient que eren “el nivell més baix dels infidels, el vessament de sang dels quals era comparable a matar una gallina”.\nPer a aquells estatunidencs, especialment, que pensen que aquesta història de fa molt de temps i molt llunyana no els toca, la seva convincent anàlisi de com i per què Allen Dulles i els seus aliats militars voldrien la mort de JFK ja que era una amenaça per a la seguretat nacional tal com el definien en la seva paranoica ideologia anticomunista, podria ser un impuls addicional per a llegir aquest llibre tan important. Indonèsia pot estar lluny geogràficament, però és un món petit. Dulles i Kennedy tenien diferències irreconciliables, i quan a Dulles li van preguntar una vegada en una entrevista radiofònica què faria amb algú que amenacés la seguretat nacional, va dir amb tota naturalitat: “El mataria”. L’Estat Major Conjunt hi va estar d’acord.\nSeria negligent si no digués que la introducció de JFK vs. Dulles per part d’Oliver Stone i l’epíleg per part de James DiEugenio són excel·lents. Afegeixen un excel·lent context i claredat a un llibre realment gran i important.


El blog de Lluna: Big Bang!\nPer fi han estrenat el seu disc nou !!Muijijijijijiji.\nEl disc ha sigut diferent als altres , he vist comentaris de gent que es queixava dient que açò no era "Els Catarres", però no són més que ximpleries. És veritat que és diferent, i m'alegro d'aixó, si els disc hagués sigut igual als altres dos hauria resultat bastant avorrit, però jo crec que continuen sent fidels al seu propi estil.\n"Ferms, avancem constants, imparables\ncom el demà que neix en la nit fosca"\nSense dubte, la meva cançó preferida dels disc. Per què serà? xD En fi, quan vaig veure el nom de la cançó vaig sentir que m'arribaria al cor <3 Encara així, els dies passaven i vaig arribar a pensar que tot i que el títol i el trosset de la cançó que havien ficat al vídeo de presentació pintaven molt bé, la cançó no m'agradaria tant per fer-me expectatives. Poc a poc, vaig anar pensant que no seria molt bona i quan la vaig sentir (va ser la primera del disc que vaig decidir sentir) em vaig adonar que era preciosa <3 I per això, tot i que és la número 8 del disc (crec) l'he ficat la primera, perquè l'estime, l'estimo i l'estim :3\nSota la llum del Sol:\n"Som molt més que un simple moment en el temps"\nLa meva cançó preferida del disc <3 Quan la vaig escoltar en la presentació si que vaig tindre clar que seria perfecta :3 Adore aquesta cançó des dels seus "I això ens ha fet eterns" fins a les seues melodies que no poden evitar recordar-me als dies assolellats d'estiu. I crec que l'única raó per la que és la segona en la llista és perquè no té el meu nom en el títol. Així que no menteixo dient que és la meva preferida del disc junt amb "Lluna nova".\nEstels al vent:\n"Mai serem modèlic ni exemplars , però serem autèntics huracans"\nLa primera vegada que la vaig sentir em va pareixer una cançó bella, però estava tant al·lucinada amb les dos primeres que quasi que no li vaig fer ni cas. Però ara sé que es mereix aquest tercer lloc amb diferència <3 (No puc evitar ficar corets tota l'estona, ho sent xD). La melodia i la lletra perfecta. Hi ha moments , que per alguna raó, aquesta cançó m'ha recordat a Invencibles, una de les meves cançons preferides del segon disc. És una d'aquestes cançons que han de tocar en els concerts si o si o els mates , en poques paraules.\nDe totes les causes la més noble és la que sents.\nUn banjo. Un maleït i perfecte banjoooo :D Val, ja. Quan vaig escoltar el disc em pensava que no hi hauria ninguna cançó semblant a "Seguirem lluitant",, per això em va agradar molt "El setge", perquè em va sorprendre molt, a més, hi ha un maleït banjo xD Crec que no tinc res a dir que no diga la cançó per si sola.\nSom de foc:\nSom de foc, som d’enyor,\nsom de plors i d’amor.\nM'ha fet molta il·lusió sentir una cançó cantada per la Roser, perquè sempre he pensat que Roser té una veu preciosa i una cançó cantada per ella seria ...com un Big Bang de bonicor (?)\ni Ai de tu, sóc l’ombra i tu ets la llum, tu el far i jo els esculls\nCor caníbal :\nI és per tu i aquest joc absurd\nque ho deixo tot enrere i salto al buit.\nPrenc tot el que em vas donar\nper omplir el buit que has deixat\nNo esperis res i ho podràs tot.\nEl teu cor és un tambor:\nAvui la vida esclata en el teu nom.\nEl món és teu:\nL’únic rumb possible és endavant\nEn peu de guerra:\n¡¡Por fin han estrenado su nuevo disco!!Muijijijiji.\nEl disco ha sido diferente a los demás, he visto comentarios de gente que se quejaba diciendo que esto no era "Els Catarres", pero no son más que tonterías. Es verdad que es diferente, y me alegro de ello, si el disco hubiera sido igual a los otros dos habría resultado bastante aburrido, pero yo creo que siguen siendo fieles a su propio estilo.\nSin duda, mi canción preferida del disco <3 ¿Porque será? xD En fin, cuando vi el nombre del nombre sentí que esta canción me llegaría al corazón :3 Aún así, los días pasaban y llegué a pensar que aunque el título y el trozo de la canción que habían puesta al vídeo de presentación pintaban muy bien, la canción no me gustaría tanto por hacerme expectativas. Poco a poco, empecé a pensar que no sería muy buena y cuando la oí (fue la primera que escuché cuando subieron el disco) me di cuenta de que era preciosa <3 Y por eso, aunque es la número 8 del disco la he puesta la primera :3\nMi canción preferida del disco <3 Cuando la escuché en la presentación si que tuve claro que sería perfecta :3 Adoro esta canción des de sus "I això ens ha fet eterns" hasta sus melodías que no pueden evitar recordarme a los días soleados de verano. Y creo que la única razón por la que es la segunda en la lista es porque no tiene mi nombre en el título xD . Así que no miento diciendo que es mi preferido del disco junto con "Lluna nova".\nLa primera vez que la oí me pareció una canción bella, pero estaba tan alucinada con las dos primeras que casi ni le hice caso. Pero ahora se que se merece este tercer puesto con diferencia <3 (No puedo evitar poner corazones todo el rato, lo siento xD) . Le melodía y la letra son perfectas. Hay momentos, que por alguna razón, esta canción me recuerda a "Invencibles", una de mis canciones favoritas del segundo disco. Es una de esas canciones que tienen que tocar en los conciertos sí o sí o los matas , en pocas palabras.\nUn banjo. Un maldito y perfecto banjoooo: D Vale, ya. Cuando escuché el disco pensaba que no habría ninguna canción parecida a "Seguirem lluitant" por eso me gustó mucho "El setge", porque me sorprendió mucho, además , hay un maldito banjo xD Creo que no tengo nada que decir que no diga la canción por sí sola.\nMe ha hecho mucha ilusión oír una canción cantada por Roser, porque siempre he pensado que Roser tiene una voz preciosa y una canción cantada por ella sería ... como un Big Bang de bonicor (?)\nPublicado por Lluna Belewe en 5:19:00


TOT I LA PLUJA, LLÍVIA VIU AMB INTENSITAT LA FESTA MAJOR – Cerdanya, 9-04-18 – Pirineus TV\nTOT I LA PLUJA, LLÍVIA VIU AMB INTENSITAT LA FESTA MAJOR – Cerdanya, 9-04-18\nJocs infantils i màgia al poliesportiu, sardanes a la plaça del Molí i concert i ball amb l'orquestra Selvatana ha estat la programació d'aquest dilluns per posar punt i final a quatre dies de celebració a Llívia. Pasqüetes 2018 va arrencar divendres amb La Nit Jove, un dels actes més concorreguts. El cartell també ha comptat amb espectacles infantils, circ, campionat de botifarra, música o un partit de futbol de solters contra casats. De l'ajuntament de Llívia fan una balanç positiu de la participació que ha tingut enguany la festa.\nCom ja és tradició, la pluja ha volgut acompanyar els lliviencs durant la seva festa major, tot i que no ha calgut suspendre cap de les activitats previstes.\nRecordem que Pasqüetes dóna el tret de sortida a les festes majors de la comarca. Les properes seran les festes majors de Bolvir i de Guils de Cerdanya, que es celebraran del 12 al 15 de maig.\nParlen al vídeo: TOMÀS ISERN, REGIDOR AJUNTAMENT LLÍVIA


Derrota d’Espanya en la lliga mundial. | Waterpolo | L'Esportiu de Catalunya\nDerrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. + Derrota d’Espanya en la lliga mundial. E-mail\nDerrota d’Espanya en la lliga mundial.\nDerrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. Derrota d’Espanya en la lliga mundial. E-mail\nLa selecció espanyola de waterpolo va tornar a ensopegar contra Itàlia, el seu botxí en la final del mundial de Gwangju 2019, i va quedar fora de la superfinal de la lliga mundial, després de perdre ahir per 9-8 (2-2, 0-2, 3-1 i 4-3) contra el conjunto transalpí en el partit pel tercer lloc de la fase europea disputada a la localitat hongaresa de Debrecen. El màxim golejador del conjunt estatal va ser el jugador català del CN Atlètic Barceloneta Blai Mallarach, que va fer tres gols. L’argentí nacionalitzat italià Gonzalo Echenique va ser el màxim golejador rival (3).\nEspanya es queda sense final de la lliga mundial\nL'Esportiu. Nacional 11-01-2021, Pàgina 8


L'Oval '55 de Luís Patllé i Mimí Vergé protagonista del darrer vídeo de la campanya "VW y tú" de VW Espanya\nL'Oval ' 55 dels Amics Lluís Patllé i Mimí Vergé és el protagonista d'aquest video de VW sobre la història d'un cotxe que sempré ha estat en mans de la família Vergé, doncs va ser adquirit per l'avi, el Dr. Lluís Vergé que gràcies a la seva professió de metge, va poder comprar a mitjans dels anys 50 un dels pocs escarabats que es podien aconseguir en aquella época dels reduïts cupos d'importació que arribàven a la península ibérica. En la filmació del vídeo han participat altres socis AVWC amb els seus vehicles.\nLa furgoneta i l'escarabat de l'Amic Carles Torres en dos programes de televisió\nA finals del mes d'octubre han aparegut a la televisió amb poc dies de diferència els dos VWs de l'Amic Carles Torres, primer va ser la furgoneta T2 de 1974 al programa d'Antena 3 Tu cara me suena y després el VW 1200 Standard de 1968 al programa divulgatiu Queicom al Canal 33, aquí teniu els dos vídeos dels esmentats programes (Octubre 2016)\nEl casament VW dels Amics Alexis Folch i Susanna Vidal\nEl passat dissabte 23 de juliol els Amics Alexis Folch i Susanna Vidal es van donar el "si vull" a la localitat gironina de Sant Gregori, com no podia ser d'una altra manera sent dos aficionats que tenen diversos volkswagens el dia del seu casament aquests no hi podíen faltar i a més un grup de convidats socis AVWC també hi van acudir amb els seus aircooleds respectius i la furgoneta del club tampoc s'ho va voler perdre i també va estar present en el casament d'un antic president AVWC.\nDes d'aquí volem felicitar als nuvis i desitjar-los un futur en comú ple d'alegria, satisfaccions i molts moments màgics en companyia dels seus volkswagens..... per molts anys parella !!! (Agost 2016)\nEl darrer adéu a l'Amic Toni Sender\nCol·laboradors principals confirmats per a Tossa de Mar 2016\nAquests són els col·laboradors principals de Tossa confirmats per a aquest any a tots ells els volem donar les gràcies per fer-nos confiança un any més i aportar el seu granet de sorra per ajudar-nos a organitzar la nostra gran concentració. (Juliol 2016)\nDessuadora AVWC: Regal pels socis AVWC 2016\nReportatge del 2n Raid Catalunya VW Aircooled al darrer número de la revista Autofoto\nEn el darrer número de la revista Autofoto (nº 238 - Juny 2016) hi podeu trobar un petit reportatge del 2n Raid Catalunya VW Aircooled que varem organitzar a finals d'abril, des d'aquí volem donar les gràcies a l'autor de la majoria de fantàstiques fotos que hi apareixen, l' Amic Albert Basolí però sobretot als responsables de la revista Autofoto per interessar-se en publicar aquesta modesta iniciativa que només te dues edicions de vida. (Juny 2016)\nAssemblea Anual AVWC 2016\nEl passat diumenge 13 de març es va celebrar la Assemblea General de Socis AVWC 2016 en el centre cultural Can Ganduxer de Les Franqueses del Vallès.\nCom ja us hem comentat en nombroses ocasions, aquesta Junta Directiva sempre està oberta a noves incorporacions per això animem a incorporar-s'hi a tot aquell soci AVWC que tingui ganes d'aportar noves idees i forces renovades perquè el nostre club continuï la seva activitat, de la mateixa manera continuem animant que tots aquells Amics que, sense formar part de la Junta Directiva, vulguin col·laborar activament amb el club (de forma permanent o en moments puntuals), puguin fer-ho, tant en la tasca organitzativa com en l'executiva de les nostres activitats. En aquest sentit només cal que ens ho digueu, sigui quina sigui la vostra predisposició a col·laborar serà ben rebuda per nosaltres. (Març 2016)\nJa tenim cartell per a la concentració de Tossa de Mar\nComencem l'any amb molt bon peu doncs ja tenim enllestit el cartell oficial de Tossa d'enguany, com podreu deduir el tema de l'edició aquest any son les olimpíades i els esports olímpics, així doncs ja podeu anar preparant les vostres difresses per al setembre. Molt aviat podreu consultar el programa complert i els preus d'enguany aquí mateix a la nostra web (Gener 2016)


Hookups&meetup | 301-660-4607 | Newcastle Escorts | Australia Escorts | Australia Escorts | escortsaffair.com\nHi, I’m available for nearby quickie sex/Hookup., I take raw, anal and bareback Oral if you’re clean. And I do charge also. You can add me on Snapchat.💬 Kimkilo21 Email- Kimberlystepanski@gmail.com Number— (402) 249-2171\nPosted on Apr-21-2022 22:24


Més de 40 alumnes afrontant reptes matemàtics | Colegio Pineda | PushRoom\nMés de 40 alumnes afrontant reptes matemàtics\nSecundària · Batxillerat · Enhorabona! · Matemàtiques · Universitat\nSecundària i Batxillerat es presenten a les Proves Cangur, organitzades per la Societat Catalana de Matemàtiques i celebrades a la UPC.\nMés de 40 alumnes de 3r d'ESO a 2n de Batxillerat de Pineda es van presentar dijous passat a la convocatòria de les Proves Cangur 2014, organitzada per la Societat Catalana de Matemàtiques, que va tenir lloc al Campus de la Universitat Politècnica de Catalunya a Castelldefels.\nAquesta prova, per la qual porten entrenant des del mes de novembre en horari extra escolar, té com a finalitat estimular i motivar l'aprenentatge de les matemàtiques a través dels problemes. Consisteix en una prova de 30 reptes matemàtics, de dificultat creixent i de resposta tancada, amb cinc opcions per a cada problema.\nPineda porta més de 8 anys presentant-se a aquestes proves; recordem que el curs passat, tres alumnes de la nostra escola van formar part del 3% de participants amb millor puntuació en les proves Cangur 2013. Esperem que aquest any els resultats siguin també molt positius; tot i així, tant la preparació com la realització de les proves Cangur han resultat molt enriquidores per a les nostres alumnes, ja que fomenten el raonament i la comprensió lectora i ajuda a desenvolupar noves estratègies per a la resolució de problemes.\nFlickrProves Cangur 2014\nNotíciaInma Villanueva, de nou entre els millors a les Proves Cangur\nNotíciaL'Imma Villanueva es prepara per l'Olimpíada Matemàtica Espanyola


eduard.cat: El perquè de les gotes (segona part)\nEn el primer post d’aquest blog vaig explicar el perquè del títol Com gotes a l’oceà. Entre d’altres coses, parlava de que l’origen ve d’una frase de Teresa de Calcuta (“Sé que són només unes gotes d’aigua, però si no hi fossin, l’oceà les trobaria a faltar”), però desconeixia el context en que aquestes paraules havien estat pronunciades.Pel que he pogut llegir posteriorment, sembla ser que era una expressió que la Mare Teresa feia servir sovint, però al menys hi ha un cop en que ha quedat registrat el moment concret en que la va pronunciar. Resulta que Dominique Lapierre (autor de la Ciutat de l’Alegria, ambientada precisament a Calcuta) un dia s’excusava de que la seva contribució fos petita, “com una gota a l’oceà” va dir. I la Mare Teresa va contestar ràpidament: “Si aquesta gota faltés, l’oceà la trobaria a faltar”. També he aprofitat per actualitzar el primer post amb aquesta petita història. Entrada que per cert continua essent la més llegida del blog.\nÉs una gran frase. I igual de gran és l'aplicació que en fas amb el blog.\n25 de juliol de 2009 a les 20:21\nM'he rellegit el primer post, i m'ha agrada't molt.Si és que les teves gotes al nostre oceà ens hi van la mar de bé!Per cert, suposo que ja ho saps, però per si de cas... avui surt un reportatge de la Fundació Vicenç Ferrer al dominical de El País.Ara cap a llegir-lo!1 petonàs!\n26 de juliol de 2009 a les 13:28\nEl teu blog és una gran gota a l'oceà de l'humanitat. Les teves reflexions fan remoure consciències i ens fan veure altres realitats que gairebé són invisibles davant de molts ulls.Ets un dels millors blogs que conec i segurament el millor escrit.Sort i força per continuar remant en aquest oceà.\n27 de juliol de 2009 a les 9:56\nGràcies Asimetrich!Helena, merci! Ja vaig llegir el reportatge al dominical :) Les teves gotes també hi van la mar de bé a la blogosfera.Sonia, Juan, moltes gràcies, el vostre "paseando por el mundo" em sembla que no es queda pas curt, és tot un blog de referència!Salut!\nDe gota en gota... funciona! Abraçada!\n29 de juliol de 2009 a les 4:13


(Català) Retrocés de drets i criminalització de l’ajuda humanitària – Lafede.cat\n(Català) Retrocés de drets i criminalització de l’ajuda humanitària\nThis entry was posted in Notícies and tagged activistes ajuda humanitària Drets Humans Llei Mordassa Llibertat expressió No Callarem Open Arms Refugiats rescat SomDefensores stop mare mortum on Tuesday March 20th, 2018\nAquesta setmana els drets humans han tornat a ser notícia, però malauradament ho són per la vulneració que pateixen: la campanya #SomDefensores ha comparegut a la seu de les Nacions Unides per explicar la regressió en drets humans que s’està vivint a l’estat espanyol i l’ONG Proactiva Open Arms sembla ser que està sent investigada de tràfic de persones per la seva tasca de salvament marítim al Mediterrani central. Això passa quan avui, 20 de març, es compleixen dos anys de l’acord EU-Turquia.\n#SomDefensores a les Nacions Unides a Ginebra. Foto: #SomDefensores.\nRepresentants de #SomDefensores van participar a l’acte que organitzava l’Institut de Drets Humans de Catalunya (IDHC) a la seu de les Nacions Unides a Ginebra el passat dilluns 19 de març sobre les regressions de drets humans a Espanya, coincidint amb la reunió oficial del Consell de Drtes Humans de les NU que es celebrava en paral·lel. L’acte es va centrar en l’estat de la qüestió a Catalunya, on arran de l’1 d’octubre els drets de llibertat d’expressió i manifestació, com demostra l’informe, estan sent vulnerats i activistes i polítics estan sent perseguits. Precisament uns fets que denuncia Amnistia Internacional en el seu darrer informe «Tuitea… si te atreves: Cómo las leyes antiterroristas restringen la libertad de expresión en España». L’informe destaca que desenes de persones usuàries habituals de les xarxes socials, així com artistes musicals o periodistes han estat processats per motius de seguretat nacional en virtut de l’article 578 del codi penal espanyol al·legant “enaltiment al terrorisme” i “humiliació de les víctimes de delictes terroristes o les seves famílies”. Segons les dades de l’informe, les persones processades en aplicació d’aquest article va augmentar de 3 el 2011 a 39 el 2017. 70 han estat declarades culpables en els últims dos anys.\nDavant aquesta situació, Lafede.cat, com a federació que agrupa entitats que defensen els drets humans aquí i arreu, ha donat suport a la manifestació contra la Llei Mordassa del passat dissabte 17 de març i s’ha sumat al manifest de la plataforma No Callarem en favor de la llibertat d’expressió, que ha intensificat la seva activitat arran dels casos dels rapers Valtonyc i Hasel.\nRescat de Proactiva Open Arms març 2018. foto: Xavier Betran (Diari Ara)\nLa defensa dels drets humans al punt de mira\nPrecisament avui 20 de març es compleixen 2 anys de l’entrada en vigor de l’acord UE-Turquia, més conegut com “l’acord de la vergonya”, per frenar l’arribada de persones refugiades i migrants a territori europeu i que va suposar el tancament de fronteres a l’est d’Europa. Un acord més com el d’Espanya amb Marroc o d’Itàlia amb Libia. A finals de 2016 Lafede.cat va presentar un recurs contra aquest acord, que encara no té resposta tot i haver estat admès. Paral·lelament diverses organitzacions, com Stop Mare Mortum, continuen denunciant-ne la seva opacitat amb accions com l’acte públic del passat 12 de març.\nA aquells qui denuncien aquestes vulneracions se’ls acusa. És el cas d’Helena Maleno, activista de Caminando Fronteras i periodista especialitzada en les vulneracions de drets humans a la frontera de Ceuta i Melilla, a l’estat espanyol. A principis d’any era investigada pels tribunals marroquins per tràfic de persones, després que Espanya intentés processar-la. L’Audiència Nacional, però, va arxivar el cas perquè no hi veia delicte. Maleno, que durant anys ha denunciat les vulneracions de drets al sud i ha salvat milers de vides avisant a Salvament Marítim espanyol sobre la presència d’embarcacions a la deriva de l’Estret, ara és perseguida per ser incòmoda.\nEl mateix ha passat aquesta setmana amb Proactiva Open Arms, l’ONG badalonina que es dedica a fer salvament marítim, primer a les illes gregues i ara al Mediterrani central. Open Arms està investigada per dos tribunals sicilians per tràfic de persones i associació criminal després de rescatar 216 persones a aigües líbies. Per aquest fet, segons el diari Ara, els tres responsables de la missió 43 podrien tenir davant una pena d’entre 5 i 15 anys de presó i una multa de 15.000 euros per cada persona rescatada (216 en total).\nTant en un cas com l’altre, els activistes i voluntaris estan perseguits per fer la feina que haurien d’estar fent els estats europeus: salvaguardar vides i acollir a tothom qui ho necessiti tal i com recull l’article 14 de la Declaració Internacional de Drets Humans. En lloc d’això, però, continuen fent pactes amb tercers països, on la impunitat sobre el respecte als drets humans encara és més gran, per frenar la immigració.\nLa criminalització de la solidaritat i l’ajuda humanitària és, malauradament, habitual al món. Recentment assessinàven la defensora de drets humans brasilera, Marielle Franco, a trets quan tornava a casa després d’un acte polític amb cotxe. Franco era consellera del Partit Socialisme i Llibertat a Río de Janeiro, i denunciava el racisme, l’homofòbia, la desigualtat de gènere i la violència a les faveles.\nMalero, Open Arms i Franco demostre una altra vegada la incomoditat que suposen els testimonis directes de la vulneració de drets humans i evidencien la maquinària dels estats per fer-hi front, si cal, com demostren els informes de SomDefensores o Amnistia Internacional, fent ús de la violència i restringint drets conquerits com la llibertat d’expressió i de manifestació.


El 18 d'octubre se celebra el Dia Europeu de Sensibilització sobre la Mort Sobtada i s'organitzen diverses iniciatives per donar a conèixer la importància d'actuar precoçment davant d'aquestes situacions.\nRespon a l'enquesta de l'Hospital Universitari Vall d'Hebrom. Només et portarà uns minuts!\nEl proper dijous 18 d'octubre se celebra el Dia Europeu de Sensibilització sobre la Mort Sobtada. Diferents països europeus aprofiten aquesta data per organitzar actes amb l'objectiu de donar a conèixer a la població la importància del reconeixement precoç d’aquesta situació per iniciar immediatament les maniobres de ressucitació cardiopulmonar i l’ús dels aparells desfibril·ladors automatitzats (DEA).\nEnquesta de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron\nDel 16 al 22 d’octubre, el grup de Treball en Reanimació Cardiopulmonar de l´Hospital Universitari Vall d’Hebron, dirigida pel Doctor Xavier Armengol, ha preparat un petit qüestionari amb l´objectiu de saber quin és el grau de coneixement que tenen els ciutadans de Barcelona d’aquest problema de salut i poder emprendre actes de millora posteriorment.\nAjuda'ls a millorar responent aquesta enquesta! Només et portarà uns minuts.


Accueil > Recherche simple > Université fédérale Toulouse-Midi-Pyrénées > cat\nHistoire locale (Perpignan) (1)\nRésultats de la recherche : 15 documents\nLa Historia del noble y esforsat cavaller Pierres de Provença y de la gentil Magalona, filla del rey de Napols, y de las fortunas y [trebàlls] que passàren en la [sua molt] enamorâda vida. [Traduhida] de llengua castellana en la nostra cathalána per lo discrét y honrát Honorát Comalàda\nTractat de la Imitacio de Christo, y menyspreu del mon. Del venerable Thomas de Kempis, canónge regulár del Ordre de S. Agusti... traduhit en lléngua cathalàna de son originàl llati per lo reverént pere Bonaura prebere y beneficiat de la iglesia major de Sant Juan Baptista de... Perpinyà, del present bisbàt de Helna... y à la si trobarà l'anima fervorosa algunas oracions devotas.... Dediat al illustrissim y reverendissim senyor don Joan H. Basan de Flamenville bisbe de la sancta iglesia de He...\nLlibre dels miracles de Ntra. Senyora del Roser, y del modo de dir lo rosari de aquella, compost per lo molt R.P. Fr. Geroni Taix. Ara novament anyadida la confirmacio y publicació de las indulgencias, jubileus y absolució per la hora de la mort, de la Sagrada Congregació y Santissim Pare Innocencio XI. als confrares de ella en lo any 1680...


Curanderos del mercat laboral, per Guillem López Casasnovas\nCuranderos del mercat laboral\nTot i que és evident que la reforma del PP no ha funcionat, la ministra no aborda amb mirada àmplia el problema general de la contractació en l'economia espanyola\nDivendres, 24/01/2020 - 23:20\nNo serà derogació completa però sí un nou intent de posar ordre a la contractació laboral. El que la ministra sigui de Podem garanteix que els canvis no seran eufemístics. Dit això, els continguts de l’enèsima reforma són incerts. El mercat de treball espanyol està malalt. Quelcom seriós fa temps que li està passant. Les xifres d’atur són altes tant amb les crisis com amb les bonances econòmiques: una rara avis en el comportament laboral europeu, amb fortes implicacions en el benestar social. I davant d’aquest malalt cada posicionament ideològic fa el seu intent d’arreglar-lo.\nAtur estructural i contractació cada cop més temporal i menys duradora són els seus símptomes. Les dues coses són dolentes per a la societat. Certament, millor tenir treball, tot i que no per sempre, que estar aturat sense perspectives professionals i viure de la 'sopa boba'. Aquesta mena de comunitat és penosa, allà on sigui es procrea. Però la temporalitat, necessària en algun sector, l’aprofita l’empresariat irresponsable a la cerca de la flexibilitat i del seu màxim excedent econòmic. Malament així mateix els seus efectes per un malviure, sobretot dels joves, que en paguen les conseqüències amb treballs precaris mal pagats, sense capacitat de construir una vida digna, l’emancipació familiar, un mínim d’estalvi de previsió i remuntar la natalitat. Un desastre pel futur de la societat.\nLa reforma laboral anterior, feta pels conservadors, és avui evident que no ha funcionat. Molts empresaris s’han acollit a la flexibilitat –qui no la vol– que han entès com a contractes d’uns pocs dies i amb abús de posició. Com si tot el mercat fos servit per una gran empresa de treball temporal. Molt possiblement han augmentat així els beneficis empresarials i la gent ha visualitzat no la creació d’ocupació sinó els escassos mil euros que s'emporten a la butxaca els treballadors, tot i obviant el cost complet que tenen les empreses si opten per altres tipus de contractacions: la ‘tax wedge’ o cunya fiscal que calcula l’OCDE, com una de les taxes més altes, relativament a la minsa retribució neta del salari net. Això està clar que posiciona a bona part de la població contra els empresaris en general, tant dels justos com dels pecadors. Com és natural el cabreig s’expressa a les eleccions i acabem amb una ministra combativa contra una de les parts i no amb mirada ampla del problema general de la contractació en l’economia espanyola.\nTots els mals venen al meu entendre del model econòmic de baixa qualificació en el que estem instal·lats, que permet una elevada rotació i no exigeix ni formació ni continuïtat. Aquesta ha sigut sens dubte una via fàcil de rendibilitat a curt termini, que han seguit alguns empresaris amb la benedicció de molts dels nostres polítics curtplacistes; per exemple en el desenvolupament del sector serveis, tot i que és evident que aquesta avantatge no té futur empesa per una competitivitat que cada cop demana més del mateix, i per tant va a pitjor.\nCrec doncs normal que ara altres, curanderos de tot plegat, provin solucions alternatives amb la mirada escèptica de qui voldríem el debat es portés per altres lleres.\nTemes: Yolanda Díaz Reforma laboral Ocupació


Francisco Múgica - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n1985 (77/78 anys)\nDirector de cinema, guionista, director de fotografia, fotògraf i muntador\nFrancisco Mugica va ser un editor, guionista, director de fotografia i director de cinema argentí que va néixer a Buenos Aires (Argentina) el 10 d'abril de 1907 i va morir en la mateixa ciutat en 1985. La seva esposa va ser l'actriu de cinema Alímedes Nelson.\nMúgica va començar la seva carrera en cinema com a director de fotografia a mitjans dels anys trenta, però cap al 1939 va arribar a ser director dirigint la seva primera pel·lícula El solterón a principis d'aquell any, seguida de la comèdia de gran èxit Así es la vida. Va dirigir unes 25 pel·lícules, inclosa la pel·lícula Adolescencia de 1942. Es va retirar del cinema el 1962.\nVa ser un dels fundadors de l'entitat Directores Argentinos Cinematográficos en 1958.\nLos tres berretines (1933) (sin acreditar)\nTres anclados en París (1938) (exteriores)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Francisco Múgica\nInformació sobre Francisco Mugica al web cinenacional\nISNI: 0000 0004 0810 4189\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Francisco_Múgica&oldid=22425928»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 nov 2019 a les 15:33.


Ramon Guillem Alapont (Catarroja 1959) - Lletres Valencianes - Ajuntament de Silla\nPortada > Silla Ciudad > Porrot d'Honor > Lletres Valencianes > Ramon Guillem Alapont (Catarroja 1959)\nRamon Guillem Alapont (Catarroja 1959)\nPorrot d'honor de les Lletres Valencianes 2012\nL'any 1980 apareix el seu primer llibre de poemes: Primera Ausencia que edita la Facultat de Filologia. És també l'any en què comença a treballar a la Biblioteca Pública Municipal de Catarroja, on continua fins l'actualitat. Paral·lelament a aquest llibre escriu un primer llibre en català d'arrels existencialistes, L'eixida, que ha romàs inèdit. Els primers poemes publicats en català apareixen a la revista de literatura La pipa de Kif l'any 1984 que sota el títol "Així com cell qui.n lo somni es delita" suposaven un avanç del llibre D'on gran desig s'engendra, que posteriorment resultaria guanyador del premi Vila d'Alaquàs 1984. És l'època de les primeres tertúlies literàries; del Col·lectiu Pombo, que organitza al Cafè Massanassa unes lectures on assisteix el millor de la literatura catalana al País Valencià d'aleshores. L'any 1986 ja ha enllestitL'hivern remot. És per aquestes dates que es fa realitat el projecte de la revista de literatura Daina (1986-1994) on figura des d'un principi, i fins a la seva desaparició, com a membre del consell de redacció.\nEn poesia, publica els reculls Les ombres seduïdes (1990), Aiguamolls (1991) i Terra d'aigua (1993), premiat amb l'Ausiàs March de poesia de Gandia de 1992, el Premi de la Crítica Serra d'Or de 1993 i el Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians del mateix any. Cinc anys després publica, a València, l'antologia L'íntima realitat (1998), que comprèn la seva producció entre el 1981 i el 1996. Segueix amb Solatge de sols(1999), guardonat amb el Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians de 1999,Maregassa (2002), Al fons, una música (2003), Desig que sempre mor (petita antologia) (2003), Els ulls del mar (2003), Celebració de la mirada (2005), que rep el Premi de Poesia Octubre-Vicent Andrés Estellés del 2004, i Abisme i ocell (2010), guardonat amb el Premi Vicent Andrés Estellés de Burjassot del 2009 i amb el seu tercer Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians, el 2011.\nActualment és vicepresident de l'Associació de Bibliotecaris Valencians i ha estat vicepresident de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana al País Valencià (2005-2013).\nPremi d'Investigació Històrica i Literària Pelegrí Lluís Llorens i Raga(1984): La tasca valencianista de Pasqual Asins i Lerma.\nPremi Vila d'Alaquàs (1985): D'on gran desig s'engendra.\nPremi Literatura Breu de l'Ajuntament de Mislata (1991): Aiguamolls.\nPremi Antoni Bru de l'Ajuntament d'Elx (1992): La cambra insomne.\nPremi Ausiàs March (1992): Terra d'aigua.\nPremi de la Crítica Serra d'Or (1993): Terra d'aigua.\nPremi de la Crítica dels Escriptors Valencians (1993): Terra d'aigua.\nPremi Samaruc de l'Associació de Bibliotecaris Valencians (1999):Aventures a la cort del rei Punt.\nPremi de Literatura Eròtica La Vall d'Albaida (2004): A foc lent.\nPorrot d'Honor de les Lletres Valencianes de l'Ajuntament de Silla (2012): Per la seva trajectòria.\nD'on gran desig s'engendra. València: Federació d'Entitats Culturals del País Valencià, El Cingle, 1985.\nL'hivern remot. València: Gregal, 1987; València: Brosquil, 2001.\nTerra d'aigua. Barcelona: Edicions 62, 1993.\nL'íntima realitat (Antologia, 1981-1996). València: 7iMig, 1998.\nEls ulls del mar. València: Galeria Rosalia Sender, 2003.\nCom l'angèlica. Pollença: El Gall Editor, 2008.


tot el dia ALTA MUNTANYA: Penyes Altes del ...\nALTA MUNTANYA: Penyes Altes del ...\nmaig 29 tot el dia\nRuta circular que puja per la famosa i bonica Canal de la Serp i en direcció a les Penyes Altes del Moixeró. El retorn es farà pel Pla de Moixeró[...]\ntot el dia FORMACIÓ: Curs descens de barran...\nFORMACIÓ: Curs descens de barran...\njuny 4 – juny 5 tot el dia\nNova edició del Curs d’iniciació al descens d’engorjats, perquè els participants tinguin la temporada d’estiu per endavant. La millor manera d’iniciar-se i aprendre amb bona base tècnica i òptima seguretat[...]\ntot el dia FORMACIÓ: Seguretat i primers au...\nFORMACIÓ: Seguretat i primers au...\nObjectius: Aquesta formació està especialment dissenyada i destinada a muntanyencs experts i novells que pretenen adquirir els coneixements bàsics de seguretat primers auxilis en la muntanya per poder afrontar amb[...]\ntot el dia FESTIU\ntot el dia FORMACIÓ ESCALADA: Trobada d’esc...\nFORMACIÓ ESCALADA: Trobada d’esc...\nVine a passar un dia d’escalada posant en funcionament els teus coneixements d’escalada, amb acompanyament i supervisió d’un tècnic. En funció del nombre de participants l’activitat pot acabar a les[...]


divendres, 3 de juliol de 2015 12:30\nLes obres d'ampliació de l'Hospital de Viladecans es licitaran l'any vinent\nEl Parlament aprova que les obres de l’Hospital comencin l’any 2016\nEl Parlament se suma així a una llarga reivindicació de les institucions, partits polítics i la Plataforma en Defensa de l’Hospital de Viladecans\nLa Comissió de Salut del Parlament de Catalunya va aprovar ahir, per unanimitat, la proposta per tal que el 2016 es licitin les obres d'ampliació de l'Hospital de Viladecans.\nL’aprovació d’aquesta proposta arriba després d’una llarga reivindicació per part de les entitats veïnals, els moviments socials, personal sanitat i ciutadania que integren la Plataforma i els ajuntaments de Gavà i Viladecans.\nL’institut Català de la Salut va presentar el mes de gener el Pla funcional d’ampliació de l’Hospital de Viladecans. L’ampliació suposarà mantenir la cartera de serveis actuals de l’hospital i cobrir, com a hospital bàsic de referència, les necessitats assistencials de més de 180.000 veïns i veïnes de les 5 poblacions a les quals presta servei: Viladecans, Gavà, Castelldefels, Begues i Sant Climent”.\nL’ampliació, comporta un increment del 90% de la superfície construïda, ja que es passarà dels 13.500 metres quadrats actuals, als 25.700. Aquest increment, farà possible que s’augmenti el nombre de llits d’hospitalització fins a 152, el que permetrà aconseguir que un mínim del 20% de les habitacions siguin individuals i la resta dobles. Amb això es millora de manera notable l’estructura actual de l’hospital que encara compta amb un nombre significatiu d’habitacions de 4 llits.\nAltres millores previstes es concentren en l’àrea quirúrgica. Actualment, el centre té 5 quiròfans separats en dos blocs i es passarà a tenir un sol bloc de 7 quiròfans, un dels quals es destinarà a urgències. Al costat s’ubicarà un àrea de cirurgia menor ambulatòria.\nMentre aquesta ampliació es converteix en una realitat, tant els ajuntaments de Gavà i Viladecans com la Plataforma en Defensa de l’Hospital de Viladecans, han demanat al conseller una major dotació econòmica i técnica per tal de millorar els serveis.\nL’alcaldesa de Gavà, Raquel Sánchez, i l'alcalde de Viladecans, Carles Ruiz van obtenir en una reunió mantinguda a l’abril amb el conseller de Salut, Boi Ruiz, el compromís verbal de dotar de major pressupost a l’hospital per tal de recuperar recursos, reduir les llistes d’espera i donar una millor atenció. El mes de maig, la Plataforma en Defensa de l’Hospital de Viladecans, va convocar una concentració per exigir novament aquesta ampliació de recursos durant el temps en que es realitzen les obres d’ampliació de l’hospital.\nLa proposta aprovada ahir i presentada per ERC el mes de febrer, s'ha enriquit amb aportacions d'altres grups. En l’aprovació s’insta novament a la Generalitat a posar els mitjans necessaris perquè, mentre l'ampliació no sigui una realitat, es compleixin els terminis establerts per a totes les operacions quirúrgiques, diagnòstics i consultes d'especialista, i que cap pacient no hagi de prorrogar estades al quiròfan o al postoperatori per manca de llits d'hospitalització, definint uns temps d'espera màxims, també per a urgències.\nTambé es demana que les derivacions de pacients fora del territori es vagin reduint. Així mateix, es vol instar el govern de la Generalitat a treballar, conjuntament amb els professionals, per evitar els col·lapses de les urgències i l'ocupació dels passadissos pels pacients, reduir el temps d’estada a urgències i garantir-los el confort i la intimitat.\nDarrera actualització de divendres, 3 de juliol de 2015 12:38


07 | març | 2013 | Fem música a l'Ausias March\nDaily Archives: 7 març 2013\nSYMBALOO sobre les EINES TIC que fem servir al C.Superior\nHe pensat que us agradaria tenir recollides totes les EINES TIC que fem servir durant el curs. I ho he fet utilitzant el SYMBALOO. Cada icona obre un nou enllanç que us porta directament a l’eina.\nEspero que us agradi i serveixi !!!\nThis entry was posted in C.Superior, TIC on 7 març 2013 by fterensi.