TRAIL ROQUETES: d’octubre 2011\nJESÚS AL SAC!! - Cap de Setmana proper sortida al Port - 19 dies pel Km Vertical.\nHauriem de ficar veu greu i preguntar-nos: "com és que tenint les pujadetes que tenia, els del Trail han fet uns temps millors que a la PLT de Tortosa?".\nQui sa?,.. en tot cas els groguets feien goig per la població veïna i han sabut lluitar la prova com els millors.\nEn breu les classificacion a n' aquest enllaç:\nperò sols dir que la prova ha estat fantàstica en uns temps "apustuflants".\nUn circuit de dos voltes que ha permés seguir molt millor la prova al públic.\nFinalment felicitacions al debutant Tomàs (ja has begut oli, això enganxa!!), a Xavi Royo pel triomf al comput general de les Running Series, als membres del Trail Roquetes per ser-hi i deixar-se vore de valent, i a Llorenç pel seu podi.\nRicardo, Jaume, Llorenç, Alex, Josep, Eduard, Jordi, Pau i Tere.\nAQUÍ LES CRÒNIQUES, animeu-vos a fer-les!!\nCrònica by Ricardo (no sabem que fa millor, si córrer o escriure)\nCAP DE SETMANA D' EXCURSIÓ AL PORT.\nMoisés (and family) organitza una sortideta al Port d' allò més engrescadora.\nDissabte en cotxe cap a Horta.\nSortida dels Estrets d' Arnes fins arribar al Mas de la Franqueta.\nSeguint pel Pimpoll i el Pi Ramut (no els heu vist mai?) cap al Refugi de Terranyes (espectacular lloc de silenci), desprès cap al Refugi de Caro on es farà nit i es soparà.\nÉs una sortida que val la pena i que es farà a un ritme asequible a nivell senderista.\nPodeu afegir-vos a llocs determinats si no la voleu fer tota, o fer sols un dels dos dies, o quedar sols per sopar el dissabte.\nDeixeu comentaris pel xat\nTruqueu a Moisès\nPublicat per Trail Roquetes a 21:04 Cap comentari:\nPublicat per Trail Roquetes a 15:49 2 comentaris:\nPublicat per Trail Roquetes a 7:43 Cap comentari:\nCursa i Marxa d' Ulldecona: Corrent pel territori falduc.\nQuan una cursa es prepara en ganes i en carinyo ( i es nota), sols pot sortir bé. Això és el que ha passat a Ulldecona. Pot ser no és el millor terreny però si de les millors curses, especialment per aquells que volem començar o donar el salt de la marxa a la carrera gran. Avui a l' esglesia, Jordi B, no estava sol, i a Ulldecona se'ns han afegit Jordi N. i Cinta.\nTere segona de la seva categoria i per a l' admin una bonica bossa Formula one per al portatil (m' ha tocat algo en un sorteig!!!).\nEls Suazo a tope a la marxa igual que Cinta, Albert S. baixant de les dos hores. I a la cursa Núria P., Jordi B (21 senior) i Jordi, patint i complint com a jabatos.\nI a la meta sorpresa, Bernabé i Núria que han vingut a fer-nos fotos!!! Gràcies parella!!!\nA veure si algú s' anima a fer crònica que hi ha molt a dir i la penjarem. Ànims!!!\nNota: Adrià diu que ha fet un km més ('¡'). Adrià, el track de la marxa:\nDilluns a la nit mirarem de penjar el resum de la reunió de dijous (estem treballant en ell).\nI el video de la UTSM que ens ha enviat Núria (thanks...)\nCom a més urgent: Divendres com molt tard Ivan ha de tenir els logos digitalitzats dels col·laboradors, vinga.. .!!!\nPublicat per Trail Roquetes a 22:24 Cap comentari:\nA les 7h50m!!! davant l' esglesia hi haurà bateig, boda i confirmació per anar a Ulldecona.Puntuals.\nCursa: Tere&Puça, Jordi B, Núria P, Ximo V., i Jordi N. (Jordi ens trobem a Ulldecona).\nMarxa: Adrià, Cinta, Albert S.\nI en breu resum de la Reunió del dijous en concreció de dates de coses que s' han de fer per al Km Vertical i d' altres (paciència ;-9)\nPublicat per Trail Roquetes a 16:17 Cap comentari:\nULTRA TRAIL DEL MONTSANT - REUNIÓ DIJOUS - SORTIDA MOISES 5 i 6/11\nDiumenge a Ulldecona\nEspectaculars fotos dels companys que van anar al Montsant. Es veu paisatge, patiment, passió, i en algun moment "pa alla" que estaven ... Van fer seua la frase que diu : " Si et seus durant el camí que fas, fes-ho de cara al que et queda i d'esquenes al que ja has fet".\nCompanys/companyes us admirem: "Admirem la gent valenta, no a la que es creu millor, o a la que lluita per demostrar alguna cosa als demés... a la gent valenta". Vatros ho sou.\nCoses que han quedat per estudiar a n' aquesta ultra:\n-" no m'entrava res".\n-Els somnis nocturns intensos d' Ivan ?¿?¿\n-El saber patir i la modèstia (la "curseta" que tu dius Tere, hi ha un 80% de la població que no la pot fer").\n-El no agradar fer cròniques i enviar un missal. jaja.\nLes sentides i boníssimes cròniques (gràcies!!!)\nCrònica ULTRA TRAIL DEL MONTSANT by Ivan.\nCrònica ULTRA I TSM DEL MONSANT by Tere.\nFotos by Bernabé (i algunes altres que hem trobat).\nCliqueu sobre les imatges per anar a la galeria complerta.\nMolt bé també Xavi i tots molt guapos a la foto amb els companys de la Uec.\nI finalment un Bravo campeones!!!\nper Lupe i Diana, van baixar de les\n24 hores i van superar el repte!!!\nDIJOUS 20/10 REUNIÓ AL PAVELLÓ 22H30M Convocatòria enviada.\nUs esperem!!! Tots sou importants!!!\nEXCURSIÓ 5 i 6/11 organitzada per MOISES.\nJa donarem més informació però Moisés organitza una sortideta aquests dies.\nDeixar dissabte els cotxes al Mas de la Franqueta (Horta), creuar el Port passant per Terranyes, fer sopar i nit al Refugi de Caro. Diumenge tornar cap als cotxes.\nSi no aneu a la cursa d' Horta (que per cert també surt del Mas de la Franqueta), és una molt bona opció.\nAixí mateix, no cal fer tot el recorregut, sols afegir-se a alguna banda, o fins i tot quedar dissabte nit al sopar del refugi i fer petar la xerrada.\nNota: Avui Moisés està fent Pallers-Caro en un equip de TV, que volia captar imatges (shhhhhhsssss, és un secret).\nPublicat per Trail Roquetes a 14:10 4 comentaris:\nPublicat per Trail Roquetes a 22:17 Cap comentari:\nMentre els membres que han anant a la Ultra del Montsant (100 km, 4000+) comenten que se n' han sortit en 14 hores de cursa, i Tere lluitava a la curta de 24 Km. pel podi femení, tenim ja les fotos de la PL Tortosa.\nEnhorabona als organitzadors i a tots els participants, feia bònic veure pels carrers a tants de corredors.\nDiferents nivells i un mateix repte: acabar, acabar el millor possible.\nTots han guanyat!!!\nEntre 6 i 10 membres del Trail han participat (avui a l' anar tots de blanc s' ha fet dificil distingir a tothom, apart de que els nous membres cal que passin pel pavelló per recollir la samarreta -ivan hi serà a partir del dimecres, a les tardes-).\nMolt bona cursa, podi per Llorenç en Juniors, bona experiència pels debutants del Trail i ben lluitada per tots. Felicitats!!!\nAdjuntem fotos (avui el Trail entre la dona de Ricardo i Albert, n' ha fet un grapat)\nSortida i Punt 1.\nPunt 4 i Meta.\nLes fotos de Ricardo woman.\nCrònica de Ricardo (ben organitzada i senyalitzada)\nI recordeu que continua la campanya per recollir l' import de la inscripció de Sables 2012.\nFeu-ho arribar a tothom!!!\nDijous 20-10-11 Socis i simpatitzants Trail Roquetes reunió al pavelló: 22h30m a 23h30m: Km Vertical i altres.\nPublicat per Trail Roquetes a 17:37 2 comentaris:\nReunió Dijous 20 - Ultra Montsant - PL Tortosa i altres\nReunió Dijous 20 al pavelló (oberta a Junta, socis i simpatitzants).\nTot i que enviarem avui o demà convocatòria per mail, confirmar la data 20/10/11, hora (de 22h30m a 23h30m) i lloc (pavelló Roquetes).\nHem de parlar dels regals aparaulats pel Km vertical, patrocinadors, convenis, loteria, situació registre entitats esportives, feec, tema financer, ....\nUltra Montsant UTSM 15-16/10/2011\nMentre escrivim aquestes línies cal recordar que tenim diversos companyas a la Ultra del Montsant.\n100 km 4000m +\nSense voler equivocarmos: Ivan, Puça, Jordi B, Bernabé.\nAixí mateix a la prova TSM (24 km) de diumenge creiem que hi participará Tere A.\nClica per anar a la web de la cursa.\nPL Tortosa 16/10/2011\nEn principi: Daniel A, Núria P, Ricardo, Ximo V., David G, Jose S., ..\nBon viatge als guerrers!!!\nSalut, cames, i fotos+crònica quan torneu,jaja.\nContinua la recollida de finançament pel repte de Puça 2012\nClica sobre la foto: El video que hauries de mirar des del\nprimer minut fins al darrer (fes-me cas) Sables 2011.\nCurs de monitor de Lleure.\nAdjuntem informació per si hi ha algú interessat.\nEl Club Esportiu Delta Run te el plaer de presentar-li la primera cursa a peu de resistència en dues etapes a les Terres de l'Ebre.\nDeltaRun tindrà lloc els dies 21 i 22 d'abril del 2012, i neix fruit de la nostra vocació emprenedora, la passió per l'esport i l'amor per les Terres de l'Ebre. El nostre objectiu es apropar al corredor els valors d'una terra, una cultura i una llengua pròpia, l'exquisidesa de la cuina mediterrània i la màgia de la natura que l'envolta.\nAmb deltaRun, una cursa amb identitat i anima pròpia, esdevindrem un referent tant a Tarragona, Catalunya com a arreu del territori nacional.\nEls convidem a visitar la web de la cursa http://www.deltarun.es/ , a fer difusió de la mateixa i perquè no, a participar-hi.\nMarató de Castelló i Paris, by Ricardo.\nRicardo ens comenta novetats de la marató: A partir del 1 de noviembre, con el inicio de la nueva temporada de atletismo, entra en vigor una normativa de la Real Federación Española de Atletismo (RFEA), aprobada en junta de gobierno, el 07 de agosto y publicada en la circular nº 161/2011 RFEA, según la cual, para cualquier competición que esté incluida en el calendario nacional, los corredores deben estar en posesión de licencia RFEA, licencia comunitaria del lugar donde se desarrolla la prueba o bien Carnet del Corredor Plus (de pago), o en su defecto tramitar una licencia de Día. Desde la organización del maratón de Castellón se ha acordado con la RFEA que no se exija la licencia de Día a quienes se inscriban antes del 1 de noviembre. Así que ya lo sabéis, no os despistéis y realizad ya la inscripción si no queréis tener que abonar este coste de la dicha licencia de Día. http://www.maratoncastellon.org/\nAixí mateix ens indica que en el seu viatge a Paris va constatar que els garçons també corren, i que si et deixes la samarreta a casa no hi pots anar. jaja.\nPublicat per Trail Roquetes a 16:26 2 comentaris:\nCrònica de Tivissa - Sables 2012 - Reunió Dijous 20/10\nEl passat diumenge no vam faltar a la Cursa de Tivissa.\nDe fet qui no va faltar va ser Jordi B. que va portar la samarreta per aquesta bonica cursa.\nL' any que bé no hi podem faltar, i com diu Jordi, a veure si a Ulldecona en som un grapat, que davant l' esglesia diumenge hi faltava gent.\nAquí la CRÒNICA, molt bona, gràcies Jordi.\nAquí les fotos (clica sobre la imatge)\nAquí les fotos de l' organització.\nPuça i el Trail Roquetes a la Marathon des Sables 2012\nAlbert al seu blog ha anunciat el repte i els recolzaments que té i que ha de trobar.\nAdjuntem link per aportar una ajuda (clica sobre la imatge).\nReunió de la Junta del Trail, socis en general i simpatitzants que vulguen ajudar.\nDijous 20/10/2011 a les 22h30m fins les 23h30m.\nL' ordre del día i el lloc (en principi Pavelló) ja us ho confirmarà Ivan a la convocatoria que us enviarà per mail.\nEntre altres: Decissió regals Km Vertical, col·laboracions, finançament, proposta de sortida per al dissabte 29/10, conveni AQUA, carnets de soci, petició a la FEEC abans del 30/10 del km Vertical com cursa del campionat, ...\nAixí mateix, al blog hi ha millores: llista de curses més properes en link, connexió amb el facebook, nous colors, en breu secció "qui som", etc...\nNota Final: Activitats que feu comenteu-les per poder-les anunciar al blog (sortides al Port, etc.. ) i poder afegir-se. I envieu fotos i comentaris de les mateixes. Gràcies.!!!\nPublicat per Trail Roquetes a 17:01 1 comentari:


Una història inoblidable - Página web de paisatgesconeguts\nFoix, ciutat comptal\nMirepoix, país càtar\n23 de Juny del 1.941\nEl dia que estreno el mòbil\nDe Friboug a Baviera\nDe Castellterçol al mar del Nord\nCarta d'un soldat enamorat\nHistoria d'amor i de guerra\nVal per un sopar per dues persones\nAmor per correspondència\nUna història inoblidable\nEl senyor Dieste\nEl Monestir de l'Estany\nEl cobert de Puigcercós\nGuió de Ràdio: Amsterdam\nGuió de Ràdio: Insbruck\nGuió de ràdio: Faedis (Itàlia)\nGuió de ràdio: Venècia\nMés clar, l'aigua\nMisteris del castell de Granera\nUna de ciència\nL'escola... Aquella escola.\nAeroport del Prat, Barcelona, dilluns dia tres de juny. Són poc més de les quatre de la tarda, fa un dia clar i esplèndid, el vol de la companyia alemanya Lufthansa està anunciat per enlairar-se a dos quarts de cinc. Els passatgers ja han facturat els equipatges i estan a punt de pujar a l’avió, un Airbús A310 que amb poc més de dues hores de vol els portarà directament a l’aeroport internacional Franz Josef Strauss de Munic.\nEntre els 180 passatgers, n’hi ha un al que fa referència aquesta història. Es tracta d’un cavaller d’uns quaranta i pocs anys, elegant i educat, que fa aquest viatge amb motiu de visitar la Fira Intersolar Europa, que és la més important del món en la seva especialitat, amb més de mil expositors procedents de quaranta països i seixanta mil visitants d’arreu, dedicada exclusivament a l’energia solar, tant tèrmica com fotovoltaica i a les seves aplicacions, i que es celebra cada any a la capital de Baviera els primers dies de juny.\nPerò seguim amb el nostre personatge. Fa anys, acabats els estudis va fer una estada al sud de França, sobretot per especialitzar-se en el camp de l’electrònica; va treballar un temps en aquest sector dedicat al disseny de circuits pels nous models d’aparells, en el laboratori d’una empresa important de Barcelona. Quan amb l’arribada massiva al mercat de productes orientals, primer del Japó i posteriorment de la Xina, i degut a la falta de competivitat de les empreses d’aquest país i també d’arreu de Europa, l’empresa on treballava va fer fallida, es va trobar al carrer i sense feina. Va buscar un altre treball i va aconseguir un lloc en una empresa dedicada a l’energia solar, per altra banda un mercat en expansió, ja que les energies renovables sembla ser que seran les proveïdores, en bona part, de l’energia del futur. Per aquesta nova feina li van servir els seus coneixements d’electrònica, ja que va estar destinat durant una bona temporada al disseny de les centraletes de control dels panells solars que fabricava l’empresa.\nAra, tot just fa dos mesos, li han confiat un treball de tanta o més responsabilitat, l’han nomenat cap de compres. Per tant és missió seva adquirir els millors materials i els components necessaris al millor preu possible per fabricar els productes.\nAquesta és per tant la primera gestió important que fa en el seu nou càrrec: visitar aquesta fira a Munic, que de ben segur, serà una tasca molt intensa, ja que la mostra només dura tres dies i cal adquirir el màxim d’informació dels fabricants de components, fer negociacions per aconseguir bons preus de cost, observar l’evolució de les novetats que els competidors llencen al mercat i estar al dia de totes les tendències respecte als productes que fabriquen o que distribueixen.\nÉs un repte molt important per ell, i no pensa fallar, sinó tot al contrari. Està disposat a donar el màxim de si mateix, com ho ha fet sempre, ja que és només amb molt d’esforç, serietat i constància que ha arribat al lloc on està.\nUn cop assegut a l’avió, mentre els motors ja comencen a brogir i l’aparell es situa a la pista, mira per la finestreta cap a l’exterior i comença a relaxar-se i a deixar de banda els nervis del primer moment, portat per la responsabilitat d’assolir l’èxit amb aquesta nova resposabilitat que li han encomanat. A més, se sent en el punt just de maduresa, equilibri personal i amb l’edat idònia per haver adquirit l’experiència necessària, per poder estar molt segur de si mateix i de les seves decisions; no en te cap dubte; tot anirà bé.\nL’avió s’enlaira i ell va deixant enrere aquell estat nerviós momentani i es va asserenant cada vedada més; se sent content del moment en què viu i orgullós d’haver-hi arribat; no li ha estat fàcil però ho ha aconseguit, això sí, sense fer cap mala passada a altres companys com algun altre ha fet; ell ho ha aconseguit d’una manera neta, només amb l’esforç personal, i d’això n’està satisfet, molt satisfet, i en aquest moment sent una certa eufòria, possiblement justificada. En definitiva, està content amb si mateix. Pensa en el èxits professionals; tot plegat no li ha anat gens malament, i familiarment tampoc poc queixar-se: té una parella que l’estima i dos criatures, un nen de deu anys i una nena de set, viu a Barcelona en un pis del que dintre un parell d’anys n’haurà acabat de pagar l’hipoteca.\nA vegades voldria tenir una relació més apassionada amb la seva parella, no li importaria que dediqués menys temps a la casa per dedicar-li més sovint uns moments d’intimitat, però a això, pel que es veu, els anys de convivència no hi ajuden gens, poc a poc s’ha anat instal·lant en una situació més aviat monòtona i pensa que és normal i que també passa a la majoria dels mortals. Algun amic seu també li ha confirmat, però ell té la sort de saber substituir aquesta mancança per la lectura, l’afecció a la música, tocar una mica el piano i la gran vocació que sent pel treball, al que hi està entregat del tot.\nMentre l’avió vola cap el destí, li venen a la memòria els jocs d’infantesa amb la resta de nens del barri, allà al carrer de casa seva en aquell poble tan petit on va néixer; els llargs dies d’escola, aquell esforçat mestre, les avorrides classes de matemàtiques i les divertides vacances d’estiu que li permetien anar a saltar i brincar pel bosc i nedar unes hores a la piscina... i la Festa Major i el Nadal, els estudis a la Universitat, aquells efímers amors d’adolescència, les primeres pràctiques laborals, aquell maleït servei militar i sobretot aquella estada de pràctiques al sud de França que tant el va marcar en aquell moment i en plena joventut.\nSense ni adonar-se’n tot ha anat quedant enrere; és com si amb el pas del temps s’anés posant una capa de fum entre els records del passat i el present. Pels records dolents, en canvi, el fum encara es més espès i molts ja queden perduts per sempre en la distància, perquè ell en el fons es optimista o, si més no, s’esforça per ser-ho i creu que això es bo per superar les dificultats i seguir avançant positivament pels camins incerts de la vida.\nEn aquests instants, encara que d’allò ja fa molts anys, li torna a la memòria aquella estada juvenil a França de la que li quedà un record inesborrable, un record d’aquells que mai s’obliden i que en moments d’intimitat personal com aquest, quan deixa volar la imaginació per les regions més llunyanes i abandonades del pensament; en moments així, aquell record esdevé altra vegada molt, però molt present, tant que li sembla reviure, encara que sigui en somnis, un cop més, aquella bonica i inoblidable experiència.\nSubmergit en aquests pensaments, i quan l’avió ja gairebé ha fet la meitat del recorregut, tanca els ulls, potser que per descansar durant la resta del viatge, i mig endormiscat, entre el somni i la realitat se li fa present, altra vegada, aquella tendra i ja llunyana història........\nAquell vell banc de pedra, adossat al mur, prop del riu, estava trist i solitari, la nit havia estat molt plujosa i el dia no es presentava el que se’n podria dir precisament esplèndid. La poca gent que passava, protegida amb el paraigua, anava circulant per la vorera plena de bassals, al mateix temps que intentava protegir-se de les esquitxades dels pocs cotxes que circulaven.\nTot just començava a aixecar-se el dia i, riu enllà, perdent-se entre la boira, apareixia la silueta d’uns pollancres, segurament no tan llunyans com aparentaven; el castell de la vila, carregat d’història, restava immòbil al cim d’aquella roca gegantina, allà al bell mig del poble, com un símbol impertorbable, com un vigilant solitari, com un record de temps passats i d’antigues derrotes i conquestes.\nEls temps de glòria, quan Gastón Febius n’era el propietari i senyor, ja pertanyen a la història, però des d’aquell lloc, la boira tapava gran part dels murs del castell i del poble; només la part superior de les seves torres sobresortia per damunt de la boira, com si el bocí que se’n veia fos la resta de les èpoques d’esplendor ja passades.\nEl que jo estava fent mentre esperava l’arribada del primer autobús era un repàs de tots aquells records inesborrables, tan lligats a aquelles imatges i aquells paisatges, a aquells carrers i aquelles places, amb aquell riu, aquell castell i tants i tants indrets inoblidables.\nElie.... si, si, et deies Elie.... tot això va lligat al teu record. Encara que el temps li vagi donant, a tot, aquell color sèpia de les velles fotografies, i la rancior dels anys s’esforci per esborrar-ho, hi ha records que a vegades esdevenen rejovenits i presents.\nSón somnis de joventut, aquelles il·lusions primeres, sensacions tendres i noves, que encara que no es fessin realitat, qui no les ha tingut? ¿Qui no s’ha perdut, alguna vegada, en la immensitat d’una mirada? ¿Qui no ha somiat a la llum de les estrelles? ¿Qui no recorda la timidesa d’aquell primer petó? És per tot això que encara que a vegades recorri de nou aquells carrers, els barris antics del poble, la Plaça de Saint Jaques, la rambla de Vilotte o la senyorial Rue Labistour; encara que m’assegui altra vegada a la terrassa del Cafè de la Gare o em pari a la barana de l’antic pont sobre el riu, mirant aquesta aigua cristal·lina i mansa que tantes vegades havíem contemplat junts, si al teu costat aquest riu em semblava transparent i tranquil, sense tu, esdevé furiós i rebel.\nFa tant de temps... i ho recordo com si fos ahir, acabàvem de celebrar una festa d’amics a la sala d’actes de l’institut. Teníem la costum, un cop cada tres mesos de celebrar l’aniversari dels companys de classe, però bé, el que fa al cas és que acabada la festa, amb la meva amiga Nicole, vam baixar pel passeig empedrat i rodejat d’arbres que porta directament a la plaça, on vam passar pel quiosc a comprar unes postals, tal com ho fèiem altres vegades. No va ser el primer cop que t’hi vaig veure, perquè tu també tenies la costum de comprar-les-hi.\nAquell dia, però, distreta com sempre, vaig recollir les postals i em vaig descuidar els llibres a sobre del mostrador del quiosc. ¿He dit descuidar-me? Bé, tant se val, el que fa al cas és que la meva amiga i jo vam marxar carrer amunt i els llibres es quedaren allà... encara recordo com corries darrera nostre, per portar-me els llibres. La meva amiga es va quedar a casa seva, i nosaltres, per primera vegada, tot dos sols, vam seguir passejant... aquella va ser la primera vegada que ens parlàvem.\nDesprés, recordo, vam entrar a prendre alguna cosa al Cafè de la Gare, mentre sense ni adonar-nos-en naixia entre nosaltres una sincera amistat. Després em vas acompanyar a l’institut on jo residia, i va ser precisament aquell vespre, abans d’anar-me’n a dormir, quan em vaig mirar al mirall i vaig adonar-me de lo malament que em quedaven aquelles trenes al cabell... L’en demà al matí, sense les trenes, semblava una altra.\nLes trobades al vespre al Cafè de la Gare es convertiren molt aviat en un costum, tu aprofitaves per fer els deures de l’institut i jo prenia notes sobre aquelles noves tècniques que tant em seduïen. El lloc era tranquil i acollidor, després la nostra conversa anava desgranant mil i un temes... l’escola, els amics, el futur, els projectes, sobretot els projectes; i és que ben mirat el lloc s’hi prestava: aquelles parets de pedra, aquelles taules de marbre cadascuna amb un fanalet encès a sobre... aquelles flors naturals... Allà ens reuníem cada dia moltes parelles d’amics, ¿ho recordes? Quantres il·lusions, quants projectes, però tu nomes tenies disset anys i jo dinou. D’aquelles il·lusions i d’aquells projectes, ¿en queda alguna cosa? ¿En queda alguna cosa més, que el record?\n¿ I aquella terrassa a l’aire lliure? Que boniques que eren les estrelles quan les nits eren clares. Jo no m’hi havia fixat mai amb les estrelles, estaven allà dalt i ja està. Des d’aleshores son molt importants per mi, me les miro sovint i em sento petita al costat de la seva grandesa i és que a vegades ens cal sentir-nos petits, ¿no ho creus? Sí, me les miro sovint i m’interesso pel seu nom i si no el trobo, l’invento, sí, sí, l’invento, ¿o és que tu hi jo no ho havíem fet moltes vegades? Hi ha moments que els parlo a soles, les miro be i em sembla que em contestin; tinc confiança en les estrelles, elles saben de tu i de mi tantes coses que no sap ningú... Es per això que els confio els meus secrets i els demano coses i sempre, gairebé sempre, me les concedeixen.\nRecordo que eres molt aficionada al cinema, et sabies de memòria tots els títols de les pel·lícules que s’estrenaven... el nom del artistes, el del director, l’argument... ¿Com es deia aquella pel·lícula? Ah sí.... ja me’n recordo, “A plein soleil” amb Alain Delon i Marie Laforet; recordo que la vam veure dues vegades, pot ser sí que era interessant. Si hagués estat per tu, encara l’hauríem tornat a veure ¿Vols dir que valia tant la pena? A mi en canvi, no m’interessava tant el cinema, el que mes m’agradava eren les sessions de ball que es feien a la sala del costat un cop acabada la pel·lícula... i aquelles músiques tan romàntiques.... Sigue’m sincera, ¿Vols dir que no t’interessava més tornar a veure l’Alain Delon, que no pas la pel·lícula?\nAquells passejos amb barca els diumenges a la tarda... Anàvem remant poc a poc, fins que arribàvem al costat de les roques, des d’aquell lloc el paisatge ens oferia tota la seva bellesa. ¿No ho has pas oblidat, veritat? La barca quieta prop d’aquelles roques...... l’aigua mansa i tranqui-la, reflectint com un immens mirall els arbres multicolors de la tardor....... les teves paraules, la teva veu, la teva mirada, els teus petons... fins que, de sobte, una alenada de vent movia l’aigua i tot aquell paisatge reflectit es movia en tots els sentits i canviava de formes d’una manera fantasmagòrica; mes tard, altra vegada la calma, i la mateixa postal d’abans: al fons, el poble... teulades velles i empinades, xemeneies fumejant, carrers costeruts, roba estesa pels terrats i, per sobre de tot, el castell amb les seves torres imponents, espectacular i dominant, després el sol poc a poc sen anava a la posta i des d‘aquell lloc vèiem com s’amagava lentament per sobre de les teulades. Quina meravella, s’hauria dit que tot el poble quedava envoltat pel foc.\nAquell dia, després de contemplar junts una vegada més aquell espectacle, vam tornar poc a poc cap el poble pel camí vell; mes tristos que altres vegades, vam fer el camí sense quasi dir-nos res, una tristesa desconeguda ens dominava; fèiem el camí junts, molt junts, però els nostres pensaments estaven adolorits per la mateixa idea. Vam decidir anar a ballar al mateix lloc de sempre per apartar la tristesa. Tota aquella bonica història, sense ni adonar-nos-en, s’estava acabant. Jo fent un esforç, vaig intentar alegrar la cara; doncs sens dubte, aquell vespre volia ser per tu la més bonica del ball.\nJa ho veus, fa un no res que ens vam conèixer i ja falta poc per separar-nos. Quin vals mes bonic....Oi?\nSí, sí que n’és de bonic... ballem-lo?\nSembla estrany, ballant al so d’aquesta música, sento sensacions de tristesa i d’alegria al mateix temps, alegria per haver-te conegut i tristesa per separar-nos.\nNo hi pensis ara; vivim el present encara que se’ns escapi, Elie... sigues alegre com sempre, no hi cap en tu la tristor, ¿recordes que ens havíem promès ser bons amics i prou des del principi?\nSí, sí, es clar, és veritat...\nPlores? Tanca els ulls i no ploris, tanca els ulls com si aquest moment no tingués fi. Com si el temps no existís per nosaltres, com si aquesta nit fos eterna, com si tot fos un somni; vivim el moment, no pensis en demà, fem com si el món s’acabés en aquest instant.\nEn la serena quietud d’aquest vespre,\nque se n’obre de fina i tendra l’esperança,\nel meu cor murmura dolçament un somni\ni només sento el consol de les teves paraules.\nOblidem que hi ha estels, flors i arbredes\nfins i tot oblidem-nos de caminar en silenci\ni escoltem la pau d’aquesta hora tan pura.\nGairebé sobren les paraules,\nno vull recordar aquest instant amb tristesa,\nsinó més aviat amb esperança,\nballem aquest últim vals en silenci,\nperquè els silencis també parlen.\nL’arribada de l’autobús no es va fer esperar, faltaven pocs minuts per l’hora en punt i ja apuntava a través de la boira. Va ser un moment d’indecisió, ràpid com un llampec, un moment d’aquells que et passen infinitat de coses per la ment; havia d’arribar aquell moment i no podia ser d’altra manera, tot allò havia estat un somni, un somni molt bonic, però només un somni.\nVaig pujar a l’autobús, vaig asseurem al darrera; els vidres estaven completament entelats per la humitat. Recordo que mentre el vehicle començava a arrencar, vaig passar la mà pel vidre per poder fer una última mirada a aquells paisatges i aquell escenari dels meus records dels últims temps. Quasi no es veia res, les cases del costat de la carretera, el campanar de l’església, els arbres de la Rambla de Vilotte, continuava plovisquejant i la boira no s’havia aixecat n’hi poc ni molt; vaig tombar la mirada cap al castell, res, ni les torres es veien, semblava com si la inclemència del temps s’esforcés per augmentar la meva tristesa. Aquell últim vals del dia abans al vespre, havia estat la nostra separació definitiva, tu vas marxar amb l’últim tren poc després i jo no tenia cap altra cosa al cap.\nEl vehicle va arrencar pausadament, no es veia ningú per enlloc. Recordo només que al passar davant del pont vell vaig veure la figura d’una noia amb un paraigua, que baixava corrent just en aquell lloc que junts havíem contemplat el riu tantes vegades¸ de sobte el cor em va fer un salt ¿una noia, en aquell lloc, en aquella hora? Va ser una visió ràpida que va desaparèixer sense saber com, perduda entre la boira, després dels anys ja no podria assegurar si era realitat o només una visió de la meva imaginació ¿I si hi era? ¿Qui podia ser?..... però es clar que hi era, com ho recordo de nou... ¡ es clar que hi era !\nSembla ahir i ja ho veus, com han canviat les coses des d‘aleshores i com devem haver canviat nosaltres; com deus ser tu ¿recordes? “Sempre mes alt, sempre més lluny.” Es aquella frase que tenies escrita a la primera pàgina de tots els teus llibres...... ¿I dels teus projectes? ¿Has tingut sort? Jo no puc queixar-me, volia ser periodista, acabats els estudis vaig participar algun temps en una revista, després vaig estar de corresponsal a la Bretanya i ara encara col·laboro en un diari regional, on tinc una columna setmanal... estic contenta.\nNo fa gaire vaig tornar per aquells paratges, saps? Vaig recórrer de nou aquells llocs coneguts i entranyables; a vegades em semblava veure’t. Era una il·lusió, es clar, doncs desprès de tants anys, ¿tu creus que ens coneixeríem?\n¿Saps un secret? Aquell dia al vespre se’m va escapar l’últim tren i em vaig quedar a passar la nit a casa de la meva amiga Nicole, aquella que no t’era gens simpàtica. Vaig passar tota la nit a casa seva, no és que dormís gaire; va ploure tota la nit i l’endemà vaig voler acostar-me a la parada de l‘autobús.\nHi havia molta boira, quasi no es veia rés, les cases del costat de la carretera, el campanar de l’església, els arbres de la rambla de Vilotte. Vaig dirigir la mirada cap el castell; res, ni les torres es veien, tot estava trist i solitari... Pensava veure’t per ultima vegada, però vaig fer tard, què hi farem.... fem tard tantes vegades a tantes coses...\nPassa la vida abandonant la joia i floreixen les flors al costat nostre, però el cor insensible mai no abasta el delicat perfum que exhalen.\nVila humida de prats i de comelles,\nde pins, de pollancres i d’albons,\nlleganys de boira, fines penjarelles,\nde les muntanyes pàl·lides del fons.\nVila humida on vaig veure florir tot d’una\nentre garrigues i gleves de rovell,\nel paller d’or de la masia bruna\ni els teuladí del campanar vermell.\nTemps era temps que en la dolçor somorta\nd’aquesta vila d’aigua i pietat,\npassejava la meva ànima retorta\ni s’adormia el meu cor enamorat.\nAra ja no sento aquella lleu fatiga,\nni tinc als ulls la forta lluïssor,\nara ja no hi és aquella dolça amiga\nbonica com una estrella de tardor.\nAdéu-siau, vila engalanada,\namb flors d’amor que recollí un atzar,\nara sou tota buida i despullada,\nara ja no m’impressioneu tant.\nI el meu cor dolorit descuida\ndins de l’herba l’ànima que mor,\nara sou com una entranya buida\non només s’hi passeja l’ombra del record.\nSeñores pasajeros, estamos llegando a nuestro destino, dentro de unos minutos aterrizaremos en el aeropuerto internacional de Munic. Permanezcan en sus asientos con los cinturones abrochados. Las previsiones climatológicas indican un día despejado y una temperatura de veinticuatro grados. De parte del comandante y de toda la tripulación les deseamos una agradable estancia en la ciudad y esperamos encontrarnos nuevamente a bordo en una próxima ocasión.\nLa veu de l‘hostessa l’ha despertat, s’ha acabat el somni i tot torna a la realitat. Per la finestreta de l’avió ja es veuen amb detall les teulades de les cases i els vehicles que circulen per les autopistes.\nL’avió va perdent alçada per moments, un soroll a les orelles degut al canvi de pressió fa acte de presència, l’aparell ja es troba a sobre mateix de la pista; uns segons més i el soroll de les rodes en contacte amb el terra indiquen clarament que amb dues hores i vuit minuts de vol des de Barcelona, l’avió ha aterrat al aeroport Franz Josef Satrauss de Munic.\nL’aeroport es troba a uns 28 quilòmetres del centre de la ciutat i es considera un dels més importants d’Europa i el segon d’Alemanya després de Frankfurt, amb un moviment de mes de trenta milions de passatgers l’any. El nostre protagonista, un cop recollit l’equipatge, agafa un taxi i es trasllada a l’hotel que ja tenia reservat, el Platz Munchen, un quatre estrelles situat al costat mateix de la Hofbräuhaus, la cerveseria més famosa d’Alemanya, a quatre passes de la Marien Plaz, del Teatre Nacional de l’Opera de Baviera i de la Maximilian Strasse, el carrer comercial més important de la ciutat.\nSón les set trenta minuts, el taxi aparca davant mateix de l’hotel; presentació, recollida de claus, un mosso li porta l’equipatge i l’acompanya a l’habitació 214, segona planta. Organitza les seves pertinences, mira a l’ordinador portàtil el correu electrònic, contesta dues trucades que troba registrades al mòbil i marca el número de casa seva...\nHola Mercè, sóc jo, acabo d’arribar...... sí, sí ...... el viatge molt bé i l’hotel també, ¿Com estàs? ¿I els nens?...... sí, sí, ja m’he instal·lat, aniré a descansar aviat perquè a partir de demà de ben segur que tindré uns dies complicats; ja et trucaré cada vespre...... sí...sí...... no, no pateixis..... et trobaré a faltar......... molts petons i una abraçada....... i jo també, ja ho saps que sí, jo també...... fins demà, adéu... adéu.\nDimarts, dimecres, dijous, han estat tres dies esgotadors. Son les quatre de la tarda i a les sis la fira es donarà per acabada. Ha estat una visita profitosa, molta la informació recollida i quantitat els contactes amb proveïdors i algun que altre possible client. Per tant s’han complert els objectius prioritaris de la visita; només queda un detall, recollir uns catàlegs, mostres i informacions tècniques d’un fabricant francès que, com que pesaven massa i ocupaven molt, van quedar que recolliria a l’oficina de la Cambra de Comerç Francesa de la mateixa fira i que ell, per comoditat, s’emportaria a última hora. Per tant es disposa a fer-ho i amb això deixarà per acabades totes les gestions a la fira Intersolar Europea de Munic.\nS’acosta a l‘oficina en qüestió, entrega la targeta acreditativa per recollir l’encàrrec a la senyoreta que hi ha al mostrador; ella la mira, fa una comprovació amb l’ordinador i l’invita a entrar en un petit despatx.\nLi prega que esperi uns moments i que immediatament serà atès per la senyora Elie......\nElie......? Elie......? No, no pot ser....... no és possible....... de senyores Elie segur que n’hi ha moltes en aquest país......... però com pot ser que ara em vinguin al cap aquestes tonteries....... no pot ser de cap manera....... ja fa molts anys ........ i el món ha donat moltes voltes...... no sé com m’ha pogut venir al cervell tal cosa....... no, no és possible...... ¡és impossible!\nTota la seguretat i equilibri emocional de què presumia amb ell mateix a l’avió durant el vol d’anada, se n’ha anat per terra. Han passat poc més de cinc minuts i l’espera es fa llarga, inacabable. Des del despatx del costat s’escolta una veu femenina que atén el telèfon. Parla un alemany correcte, i és normal, perquè estem a Munic. Té la sensació que els segons es converteixen en minuts, els minuts en hores i, per fi, s’acaba la trucada. Veu una ombra que s’acosta a traves del vidre i algú que obre la porta.\nEntra una senyora, d’estatura mitjana, morena i elegant, aparenta de trenta-cinc a quaranta anys, amb uns papers i un bolígraf a la mà i amb tota la simpatia d’una bona relacions públiques, mentre posa uns documents sobre la taula amablement li diu:\nSenyor Xavier...? Hola, bona tarda, el meu nom és Elie... efectivament tenim un paquet per vostè; ara l’i entregarem, per favor, signi aquí.\nMentre signa el document, ella amablement continua:\nQuè tal, li ha estat profitosa la seva visita a la fira...? Perdoni la meva indiscreció, vostè deu ser espanyol veritat....?\nBé, en realitat jo sóc català, visc i treballo a Barcelona.\nGira la mirada cap a ella, es miren profundament als ulls i els dos es queden sense paraules. Ja no en tenen cap dubte, ella se l’hi llença al coll amb una abraçada i ell l’agafa per la cintura......\nUna llàgrima esquiva els regalima per la galta... un petó i un altre buscant els llavis... mentrestant el telèfon sona insistentment però ningú no l’agafa.\nPoc a poc recuperen una certa calma, uns petons més i decideixen afrontar aquesta situació inesperada. Es una casualitat o una inoportuna jugada del destí? Qui sap, però tots dos s’adonen que aquest moment pot ser irrepetible i cal viure’l amb totes les conseqüències.\nS’acomiaden; ella va a l‘hotel, i ell al seu. Això sí, han quedat, com no podia ser d’altra manera, per trobar-se i sopar junts. Serà al restaurant Ralhauskeller de la BanhofStrasse, un dels de més prestigi de Munic.\nQuarts de nou; ell s’espera impacient davant la porta. Una pluja menuda però insistent cau sobre la ciutat; han quedat a dos quarts i falten pocs minuts. Puntualment arriba un taxi, para davant mateix del restaurant i en baixa una senyora, d’estatura mitjana, morena, el cabell recollit, amb un elegant vestit negre i un discret collaret de perles al coll; està guapíssima i és ella, naturalment que és ella.\nEll ja ha reservat la taula, en un lloc molt acollidor, al costat mateix d’una finestra amb vidres emplomats de colors que dóna directament al carrer des d‘on es pot gaudir del brogit de la ciutat si es mira cap en fora, i de la intimitat que es respira a l‘interior.\nLa decoració del local, típica d’Alemanya, amb el més pur estil bavarès; un ram de flors, poqueta llum i una espelma encesa creen l’ambient just i necessari.\nEl cambrer els ofereix la carta, ella tradueix i demanen una “Tages soupe” un “roast beef” i per beure, naturalment “eine Bier” i, de postres, un gelat especial típic de Baviera.\nElie..... Què et sembla aquest lloc?..... Després de tants anys..... te n’adones.... jo encara no m’ho acabo de creure, perquè això que ens passa, deu ser veritat oi?..... Dóna’m la mà per assegurar-me que és veritat.... trobar-nos altre vegada junts després de tant de temps així i per casualitat..... Sembla que no pugui ser....... Elie....... explica’m....... explica’m coses.\nXavier, t’ho has de creure, jo sempre havia tingut en el pressentiment que això passaria; era una il·lusió, es clar, però, jo crec molt en les jugades que a voltes ens reserva el destí, i en aquests moments, t’ho asseguro...... l’i estic molt agraïda.\nElie... Quan et vaig conèixer aquella vegada, eres un pou d’il·lusions, simpàtica, intel·ligent i bonica, molt bonica; encara recordo com si fos ara aquell dia que et vas tallar les trenes. ¿Saps una cosa? Encara guardo un bocí dels teus cabells entre les pàgines d’un dels meus llibres i t’asseguro que has canviat molt poc des d’aleshores. Ara, mirant-te de la vora després dels anys, m’adono que estàs més preciosa que mai.\n¿De veritat que ho creus així? T’ho sembla, ja ho crec que he canviat.... Els anys no passen en va per ningú.\nDeixa’m que et miri els ulls..... Quan t’he vist, el cor m’ha fet un salt, m’ha vingut al cap aquella tendra aventura de joventut..... no m’ho puc creure. Ha estat en el moment que m’has dit les primeres paraules que t’he reconegut i et puc jurar que estàs meravellosa... El teu somriure i el teus ulls, amb aquesta mirada serena que he enyorat durant tants anys... t’asseguro que encara estàs més encantadora que quan ens vam fer aquell últim petó per acomiadar-nos, ¿te’n recordes?\nI tant que me’n recordo... recordo l’últim i els altres també, mai no els oblidaré....... en saps tant de fer petons.... Xavier......saps què penso? Penso que tu tampoc has canviat gaire; ets tan romàntic com aleshores; però exageres, vols dir que em dius la veritat?\nExplica’m coses, Elie, ets feliç?..... Durant aquest anys has estat sempre present en els meus pensaments, i m’havia cregut que no et veuria mai més, però això sí, constantment he desitjat que fossis feliç. Cada vegada que em ve el teu record al pensament sento una alenada d’aire pur i fresc que m’arriba de lluny i em recomforta. Amb els anys m’he adonat que havia perdut el que mes estimava, però érem joves, massa joves, ¿què sabíem de la vida i del futur ? Jo em trobava en un país estrany, en el que hi era només de pas i per una curta temporada; no teníem cap experiència, vam creure que cadascun de nosaltres havia de seguir el seu camí i que no érem ningú per canviar-lo. Quin error. Elie......digue’m la veritat... Vull saber-ho, necessito saber-ho... Ets feliç?\nXavier... És molt difícil fer un repàs de la vida en un moment; passen tantes coses... sí, penso que sí que sóc feliç; tinc una família, una filla i un marit, he aconseguit menys del que m’havia imaginat i he lluitat molt per aconseguir el que tinc. Al meu voltant veig molta gent a la que li ha anat pitjor. No n’estic ben segura, però penso que sí, que dintre el que és possible, sóc una dona feliç...... i tu?\nHan passat vint-i-quatre anys des d’aleshores, tu en tenies disset i jo dinou. Ja ho veus, ja hem deixat els quaranta enrere, en un instant tu ja en tens quaranta un i jo quaranta tres, i tot ha anat tant despresa..... poc a poc es van perdent aquelles il·lusions tendres i juvenils, es veuen les coses d’una altra perspectiva, potser que més com son en realitat i així es va perdent aquella passió de joventut. T’ho agafes tot amb més calma i la visió de la vida va canviant i, a canvi de pocs èxits i molts fracassos, anem aprenent allò que en diem experiència...... Mirat d’aquesta manera també jo dec ser feliç; tinc una família, un treball, alguna afició. Es una espècie de felicitat que he anat fent a la meva mida, i si això és la felicitat, diguem que sí, també jo dec ser feliç........ ¿Però, Elie... explica’m, que vas fer a partir del moment en que ens vam separar?\nDe primer, vaig acabar la carrera de relacions públiques i periodisme i vaig tornar a Lió a casa dels meus pares. Ja t’ho havia explicat, ho recordes? El meu pare, un emigrant català exiliat de la guerra civil espanyola, i la meva mare, alemanya de naixement. Al cap de poc temps vaig trobar un treball en el departament de selecció de personal d’una empresa de perfums, vaig conèixer un xicot que acabava la carrera de pilot, m’hi vaig casar i ens vam traslladar a viure a les afores de Paris. Ell va començar a treballar en una companyia de transport aeri de mercaderies i jo a participar en un diari comarcal on encara hi tinc una columna setmanal i a la Cambra Comerç de França, en el departament de relacions amb l’exterior, gràcies als meus coneixements de català i d’espanyol per part de pare, d‘alemany per part de mare i de francès, per haver nascut i fet els estudis a França. Ara, el meu marit és pilot d‘Air France, fa vols intercontinentals i això fa que estigui cada setmana quatre o cinc dies fora de casa; avui mateix m’ha trucat des de Singapur, no torna a Paris fins demà passat a la tarda. ¿I tu? Explica-m’ho, ¿Com t’han anat les coses? ¿Has tingut sort?\nTambé vaig acabar la carrera d’electrònica i vaig treballar una temporada en el laboratori d’una empresa. Va fer fallida i després vaig tenir l’oportunitat d’entrar en una altra que es dedica a les energies alternatives; encara hi treballo i des de fa un parell de mesos m’han nombrat cap de compres. Aquesta feina m’obligarà a desplaçar-me sovint pel país i també a alguna fira a l’estranger; és precisament per això que he vingut aquí, per visitar la Fira Internacional que s’ha celebrat aquests dies ¿ i tu, per què has vingut?\nM’hi ha enviat la Cambra de Comerç per fer d’intèrpret de francès, alemany, català o espanyol als visitants del pavelló d’expositors francesos de la fira...... Xavier... Mira.... mira per la finestra cap a fora......... Xavier, veus la gent com corre i va amb paraigua.......... ¡ continua plovent !\nElie...... el teu hotel està una mica allunyat del centre, no tenim a mà cap paraigua, t’acompanyaré........ Ja veuràs com serà un passeig molt romàntic...... ¿T’ho imagines?..... Tots dos acostadets l’un amb l’altre, passejant tranquil·lament sota la pluja, pels carrers mig solitaris d’aquesta ciutat, en aquesta hora de vespre....\nQue bé que m’ho expliques...... ja m’hi trobo, i tant que sí....... Bé, ja hem acabat de sopar i la majoria de la gent també, el local aviat quedarà buit i ja veuràs com aniran per tancar... Alguna cosa haurem de decidir, ara encara plou més que abans, ¿Què creus que podem fer ?\nDoncs m’ha passat una altra idea pel cap, si et dic la veritat ...... Bé no, no t’ho dic.\nDoncs..... si la idea és bona...... per què no me la dius?\nMira, pensava...... pensava que jo tinc el meu hotel a quatre passes d’aquí. Si vols ens hi podem arribar en un no res i ens hi refugiarem una estona, potser para de ploure i desprès ja veurem........ Elie.... ¿què et sembla?\nAbandonen el restaurant sota la intensa pluja, agafadets l’un amb l’altre, travessen el carrer, es mullen però ni se n’adonen; caminen els escassos cinc-cents metres que els separen del hotel. Pel camí, ell se li acosta més i li diu baixet a cau d’orella:\nElie... T’adones que aquests moments que vivim són irrepetibles...... Es el destí que ens ha preparat una sorpresa, i nosaltres no hi tenim res a veure...... No creus que a vegades és millor no portar la contraria al destí?...... T’agradaria que....\nXavier...... mirat així.... pot ser que tinguis raó..... T’asseguro que jo no he fet mai el que penso que tu estàs a punt d’insinuar-me........ però, digue’m, digue’m sincerament què es el que vols dir.\nElie.... acostat i..... mira’m als ulls.... el que et vull dir..... i tu ho saps, és que no podem depreciar de cap manera aquestes poques hores que ens queden per estar junts. No sabem si tornarem a veure’ns mai més, segurament ens en penediríem per sempre, no creus?.........\nElie....no dius res?........ Perdona’m, de cap manera et volia ofendre ni fer-te cap mal i molt menys que et quedés un mal record d’aquesta trobada, Elie..... em perdones?....... Per favor, no estiguis callada, diguem alguna cosa..... Elie......em perdones?\nXavier.... Estava pensant...... t’entenc, jo sóc dona...... i sento el mateix que tu....... Tot el que ens està passant, no ho podíem ni imaginar tot just ara fa unes hores..... Es un somni i no em vull despertar de cap manera i menys si és el destí el que ho vol......... A més, penso..... que ara ja no som tan joves com aleshores...... Si ho féssim d’altra manera no ens ho podriem perdonar mai...... seria un altre error....... Xavier, no em sap gens de greu que em parlis amb la sinceritat amb la què ho estàs fent, tot el contrari, lluny d’enfadar-me, t’ho pots ben creure.......comparteixo els teus pensaments i m'estic oblidant de tot.... t'asseguro que només desitjo compartir amb tu el poc temps que ens queda per estar junts.\nSense ni adonar-se’n arriben a l’hotel. Una abraçada més sota la pluja, les claus, l’ascensor, més petons, segon pis, cambra 214, tanquen la porta i la resta del que pugui passar s’escapa de la intenció d’aquest text. Per altra banda és fàcil d’imaginar, però no tant d’explicar; de totes maneres hi ha una cosa que sí que es certa, a les tres de la nit..... continuava plovent.\nDivendres, les nou del matí. Com aquella altra vegada, havia plogut quasi tota la nit i el dia no es presentava d’allò que podriem dir-ne precisament esplèndid. El taxi els acaba de deixar a l‘aeroport de Munic; l’avió destinació a París està anunciat per les nou trenta i el de Barcelona poc després, a les deu. Com si res, tot ha passat, han estat unes hores intenses, viscudes com mai cap dels dos s’havia imaginat.\nTot s’ha acabat, però rés no tornarà a ser com abans. S’acomiaden amb més petons, abraçades i llàgrimes, moltes llàgrimes. No troben cap paraula per dir, tampoc els cal; amb els sentiments a flor de pell n’hi ha prou. Un últim petó i ella marxa corrent cap al seu avió, mentre es perd entre la gent.\nEll intenta sobreposar-se i recuperar aquella serenitat de la què tan segur estava. Per la megafonia anuncien: “Pasajeros del vuelo 504 de Lufhansa, destino Barcelona, por favor pasen a la puerta de embarque.”\nArrossegant la maleta, avança lent, pensatiu i desconcertat entre la multitud. De sobte s’adona que algú que ve corrent pel seu darrera se l‘hi acosta, es tomba i l’hi deixen un sobre a les mans. Es ella, que altra vegada marxa corrent, en el precís instant que anuncien per segon cop que els passatgers destí Barcelona passin ràpidament cap a la porta d’embarcament.\nA partir d’ara tota aquesta història anirà quedant enrere, s’anirà allunyant del present cap al passat a velocitat de vertigen, de la mateixa manera que aquella altre vegada. A voltes quedarà el dubte de si efectivament va ser una realitat; altres vegades es farà tan present com si es visqués en aquell precís instant.\nJa està assegut en el seient de l’avió, amb el cervell fet un garbuix, haurà de fer un verdader esforç per recobrar la normalitat i la serenor de que presumia amb ell mateix durant el viatge d’anada.\nPerò hi ha un últim detall: encara no ha obert el sobre que ella li ha deixat a les mans i es disposa a fer-ho. A dintre, una fotografia i una nota al darrera. La llegeix, s’emociona, se li escapen unes llàgrimes que intenta dissimular en el moment just en què l’hostessa li pregunta si vol prendre alguna cosa.\nL’avió s’enlaira, Munic ja es va perdent en la distància, cada vegada més lluny, com també ja comença a quedar-hi aquesta història. Només té al cap les últimes vivències. Dues hores de vol i l’aparell arriba a destí; altra vegada a l’aeroport del Prat de Barcelona, el soroll de les rodes en fer contacte amb la pista indiquen clarament que l’aparell ha tocat terra. Res serà com abans de començar aquest viatge, però cal sobre posar-se i afrontar altre vegada la vida quotidiana.\nLa seva muller l’espera a l’aeroport. No està acostumada a que faci viatges de varis dies fora de casa, s’abracen, l’hi diu que l’ha trobat molt a faltar, que desitjava veure’l, que ha comprovat que no sap viure en la seva absència i que l’estima; li diu que fa cara de cansat, però, ja ho entén, el cansament es una de les conseqüències habituals de les fires.\nAls voltants de mig dia arriben a casa; el dinar ja quasi està preparat i els fills a punt d’arribar del col·legi. A la taula troba preparada una petita sorpresa; unes flors i de postres, un púding amb ametlles i nous, aquell que a ell tant li agrada.\nDilluns, a l’hora de sempre, altra vegada a la feina. Reunions, pressupostos, trucades de telèfon. Torna a la vida normal, la de sempre, a la que està acostumat i en certa manera resignat; aquella felicitat quotidiana, aquell anar fent de cada dia, però en el fons, alguna cosa serà diferent, ho reconeix. Ja no pot ser d’altra manera.\nEl primer que fa en arribar al treball és col·locar aquella fotografia entre les pàgines d’un llibre que té ben guardat i tancat amb clau en fons d’un calaix de la taula del despatx, junt amb una agenda, un diari personal, un bloc de notes, i un petit sobre de paper de cel·lofana amb uns retalls de cabell.\nPensa que quan tingui moments baixos o estigui preocupat per alguna cosa, mirar altra vegada la fotografia li portarà el toc d’il·lusió necessari per tirar endavant i que serà el testimoni que aquella historia va ser real com la vida mateixa i no un somni, encara que a voltes li pugui semblar.\nSegona quinzena de desembre. A la centraleta telefònica de l’empresa Tecsoler S.L. de Barcelona, arriba una trucada procedent de França i una veu femenina pregunta pel responsable de compres. La senyoreta que atén el telèfon passa la trucada directament al despatx del responsable.\n¿Xavier?..... Sóc l’Elie..... ¿.....................? ¿Perdoni, vostè no és el senyor Xavier?\nNo, no, però si vostè pregunta pel responsable de compres, aquest sí que sóc jo. El meu nom és Gerard. Digui’m, ¿en què la puc servir ?\nVa insistir que la disculpés, em va explicar que trucava directament a l’empresa perquè feia dies que el Sr. Xavier no li contestava al mòbil ni atenia cap missatge, que ho trobava molt estrany, que eren vells amics, que trucava per felicitar-lo per les properes festes de Nadal i que estava preocupada què no li hagués passat alguna cosa.\nVaig ser jo el que va haver d’afrontar el trist moment i comunicar-li la crua i nua realitat. Es va crear una situació de les més difícils i delicades que he viscut en la vida. Quan li vaig explicar, ella no s’ho podia creure de cap manera, es pensava que l’enganyava, estava completament desolada a l’altra banda del telèfon, i al final tot i sense conèixer-nos de rés, vam acabar tots dos plorant.\nAl penjar el telèfon, em va costar d’assimilar la situació, però a vegades les coses son tant dures i reals que semblen impossibles; Immediatament em vaig preguntar: ¿Una senyora des de França? ¿Una vella amiga? ¿Qui deu ser? Es clar, però, que a mi no m’importa, senzillament era una curiositat.\nM’explicaré. Jo, vaig ocupar aquest lloc de treball, a partir del dos de novembre passat, gràcies a un anunci que vaig trobar al diari. Va ser poc després d’ocupar aquest càrrec, que em vaig assabentar de la dissortada sort del meu antecessor.\nEs veu que mentre anava a fer una visita a un proveïdor de l’empresa a la Rioja, poc abans d’arribar a Logroño, en una corba molt pronunciada va tenir la desgràcia que un tràiler amb plena càrrega se’l hi tirés al sobre. El BMV que conduïa va precipitar-se per un barranc, va donar diverses voltes de campana i va anar a parar directament al riu Ebre. El conductor del camió va donar positiu en la prova d’alcoholèmia i va resultar ferit lleu; en Xavier, en canvi, no va tenir tanta sort i va resultar mort a l’instant.\nPrimera quinzena de gener. Ja han passat les festes de Nadal i de Cap d’any; el personal de l’empresa ja va assimilant amb resignació la pèrdua d’en Xavier, al mateix temps que jo, al estar ocupant el seu lloc, intento esbrinar com era el seu sistema de treball, el motiu del seus èxits i quina era la seva personalitat perquè fos una persona tan apreciada per tothom. Això sí, ho faig amb molta prudència i respecte.\nJa he anat col·locant a la meva manera totes les coses del despatx. Em queda només intentar obrir aquell calaix de la taula que està tancat amb clau, i com que jo no he trobat la manera de fer-ho, cerco l’ajuda de l‘operari de manteniment de l’empresa. Res, molt fàcil, en un moment ho té solucionat. A dins hi ha una clau que a partir d’ara hem permetrà obrir-lo i tancar-lo cada vegada que calgui.\nQuan tinc un moment, em dedico a revisar el contingut del calaix, que per altra banda pel sol fet d’estar tancat amb clau ja em feia sospitar que i guardava algun document mes o menys important. Una agenda, un diari personal, un bloc, un llibre amb una nota a la primera pàgina: “Sempre més alt, sempre més lluny.” un sobre de paper de cel·lofana amb uns retalls de cabell a dins, i la fotografia en blanc i negre d’una senyora, morena, que aparenta uns quaranta anys, de mirada serena i profunda i el cabell recollit, amb un petit collaret de perles al coll, somrient i feliç. Al darrera de la fotografia, una nota:\nSi mai penses oblidar-me, abans oblida’t de pensar.\nT’estimaré sempre. Elie\nElie...? Hem ve a la memòria la trucada telefònica que vaig rebre des de França abans de Nadal. Ja no tinc cap dubte; era la senyora de la fotografia, segur.\nDesprés, poc a poc, els últims temps he continuat revisant el contingut de l’agenda, del bloc de notes i sobretot aquell diari personal. Moltes de les seves anotacions les he aplicat a la meva conducta diària de treball, tant en la manera de tractar el personal de l’empresa com els proveïdors o els clients.\nEn certa manera tot el que he anat descobrint d’ell, m’ha servit per enriquir la meva personalitat. He anat aprenent moltes coses que no havia ni pensat ni previst mai, sobre relacions humanes i mètodes de treball.\nEn Xavier, a través de les seves anotacions, encara que absent per sempre, està col·laborant a que jo, procedent d’un altre sector, me’n surti relativament bé amb aquesta nova tasca a la que estic dedicat professionalment. Sento una admiració profunda per la seva manera de ser i per com feia les coses. Sense haver-lo arribat a conèixer, he aprés molt d’ell, sense ser-hi m’ha ajudat i en molts casos he pensat que el seu esperit, com ho faria l’àngel de la guarda, m’estava protegint i orientant en les meves decisions.\nDotze d’octubre. El mes que ve ja farà un any que treballo en aquesta empresa i avui precisament és l’aniversari de l’enterrament d’en Xavier. Per tant sento l’obligació moral d’acostar-me al cementiri per dedicar-li un record i una senzilla oració en mostra del meu agraïment.\nSón les deu del matí; deixo llestes unes trucades, em desplaço cap aquell poble tan petit on va neixer i va ser enterrat avui fa just un any. La pena m’envaeix, el meu estat d’ànim està per terra; el dia es rúfol, molt rúfol i cauen gotes. Es com si del cel se’n desprengués alguna llàgrima per acompanyar la tristesa del moment. Amb la solitud que m’acompanya, aparco el cotxe i m’acosto al cementiri, als afores del poble, amb l’única companyia d’uns xiprers a cada banda del camí.\nArribo al cementiri, al cim d’un turó, petit, però ben cuidat. Obro la porta, es desprèn un lacònic gemec, el cant d’uns ocells amagats no sé on sembla donar-me una patètica benvinguda.\nMiro les tombes, la trobo. Xavier Folch i Plans, (1971-2013) descansi en pau. Un ram de flors tendres acabades de collir penja de la làpida, un llaç i una petita frase: la teva esposa Mercè i els teus fills Xavier i Anna et recordarem per sempre, mai seràs oblidat pels que més t’estimem.\nEm quedo uns moments meditant en front de la tomba; intento resar un parenostre amb tota la bona voluntat, però quasi no me’n recordo i li murmuro amb veu baixa: Xavier.... he vingut per agrair-te tot el que has fet per mi, i l’ajuda que m’has prestat, sense ni tu saber-ho, ni haver-ho pogut veure. Però, això sí, siguis on siguis, vull que sàpigues que t’estaré sempre agraït.\nDeixo que passin uns minuts en silenci i amb l’emoció continguda i el cor encongit, abandono el cementiri per tornar cap al cotxe i emprendre de nou la vida quotidiana. No podem fer-hi res. A voltes el destí es així de cruel; sento una pena immensa però res puc fer per canviar les coses, perquè les coses no son mai com nosaltres voldríem que fossin. Les coses sempre son com són.\nAbans de passar el llindar de la porta de ferro, sento unes trepitjades al terra com si a l’altra banda del mur, algú s’acostés. En el moment de creuar la porta em topo amb una senyora que entra amb un ram de roses vermelles a les mans. És morena, d’estatura mitjana, cabell recollit, vestit negre, amb un discret collaret de perles al coll, que entra sola i plorant. Quedo sorprès, molt sorprès. Es ella. Discretament m’espero a fora, i miro a través de la reixa com s’acosta a la tomba, deixa el ram de flors i s’agenolla a l’herba del terra. Des de aquí sento com està plorant.\nContemplo l’escena des de fora. Ella segueix agenollada; jo, desconcertat i confús i amb l’emoció continguda, segueixo submergit en el meus pensaments. No sé què fer, però poc a poc torno camí avall cap al poble, en el moment just que el cel ja s’està estripant. Tombo la mirada cap enrere, no veig a ningú per enlloc, només un tímid raig de sol que il·lumina els murs del cementiri.\nÉs aleshores, que pensatiu i desorientat, amb tota la tristesa del món, torno cap a la realitat de cada dia i mitjançant tota la informació que he recollit del Xavier, les seves notes i sobretot aquell diari personal que vaig trobar al fons del calaix del seu despatx, decideixo escriure aquesta història.\nJosep Girbau Parareda Estiu de 2.014\nNo voldria que els amables lectors que hagin tingut la paciència de llegir tot aquest text, els quedi cap mal sabor, pel final trist d’aquesta història. Els he de dir que la primera part està inspirada en una experiència viscuda (Llegiu el Text, Foix, ciutat Comtal) i que la segona i la tercera són totalment inventades. Els dos fragments poètics, encara que una mica modificats per adaptar-los a la història, són d’en Josep Mª de Segarra, a qui demano que des d’allà dalt, em perdoni per haver-los retocat... vull dir espatllat.\nMartí Casanoves (miércoles, 10 julio 2013 14:37)\nTrobo molt interessant la teua pàgina web.\nMaria de Bagà (jueves, 21 noviembre 2013 18:09)\nHola, m'han agradat molt les seves experiències! Espero amb ànsia els propers textos.\nSalutacions des de Bagà, Josep.\nJoan de Monistrol (martes, 28 enero 2014 17:57)\nImpresionant! Volem més textos! :)\nMaria de La Garriga (lunes, 28 abril 2014 15:02)\nM'agraden les històries i la manera d'explicarles\nIsaac de Cornellà (lunes, 05 mayo 2014 18:27)\nJosep, m'ha agradat molt el text una Història d'amor i de Guerra! MERAVELLÓS!!!!!\nFerran de Camprodon (martes, 20 mayo 2014 21:15)\nLlegeixes el text de Foix i Mirepoix i et transportes a aquestes meravelloses poblacions, Us el recomano!!\nJosep, m'ha agradat molt els tocs d'ironia que poses en el text, i donen quelcom que et ve de gust continuar llegint. Bona feina i felicitats.\nJoan de Monsitrol (lunes, 07 julio 2014 13:43)\nBon dia Josep! Ja torno a ser jo!! Les seves lectures són vicioses :D\nM'ha agradat molt com heu acabt el text d'amor per correspondència. Sou un molt bon escriptor! Heu publicat algún llibre?\nAurora, verges (miércoles, 17 septiembre 2014 19:06)\nEl millor títol per aquesta gran historia que he hagut de llegir -la unes quantes vegades per empesarme-la. Genial es una historia tal i com dius inoblidable\nMartí barcelona (domingo, 05 octubre 2014 14:36)\nvaig entrar a la teva pàgina fa temps i la vaig ignorar avui he tornat a entrar-hi i apart de que he vist molts textos nous he vist que tenen força qualitat\nIsabel de Lleida (martes, 23 diciembre 2014 17:46)\nJosep, he llegit tots els teus Textos, m'han agradat i estan molt ben escrits.\nAquesta Història Inoblidable, m'ha fet plorar, però no hem sap greu. Es un relat meravellós, ben escrit, rodó, amb passió, sentiments i amb molta sensibilitat. Sincerament et felicito.\nJoan Granolllers (martes, 27 enero 2015 19:52)\nJosep, el relat una hisòria inoblidable m'ha sorprès molt, estic totalment d'acord amb els comentaris anteriors!! Segur que anar a fer un cafè amb vosté, el gust d'aquest seria (tal i com diu el seu relat) inoblidable\nMontse de Castellterçol (miércoles, 04 febrero 2015 18:10)\nJosep, t'haig de dir que he quedat realment sorpresa de com escrius i sobretot de la capacitat descriptiva que ni t'imagines que tens. T'animo a seguir escribint històries tan boniques com aquesta. Castellterçol és un poble d'artistes i pel que veig de bons escriptors: tu n'ets un! Per molts anys puguis anar escrivint i nosaltres ho poguem llegir!\nPau de Caldes (sábado, 16 mayo 2015 16:14)\nAvui m'he despertat amb ganes de llegir alguna historieta, he trobat la teva pàgina web i sent franc t'he de dir que la salsa que poses en els textos m'agrada molt. Continuaré llegint més històries!!\nCarles de Tortosa (domingo, 09 agosto 2015 12:21)\nAcabo de llegir els texts de Foix i de Mirepoix. Volia anar de vacances pel setembre uns dies al sud de França i ja tinc clar on aniré. Aquesta lectura m'ha convençut. La resta molt bé i Una Història Inoblidable, senzillament formidable. Moltes felicitats, no deixis d'escriure.\narc iris , dimats, septembre 2015. (martes, 15 septiembre 2015 23:07)\nHe trubat la pagina web i m,ha encantat\nFelicitats, no deixis d´ëscriure.\nMaria de Bagà (viernes, 02 octubre 2015 18:36)\ndesprés d'un temps sense entrar a la seva pàgina web, veig que heu continuat escribint. Aquell dia que vaig trobar la seva pàgina web ha marcat un abans i un després de la meva vida. Moltes gràcies per compartir.ho amb nosaltres!\ncarlos morant (viernes, 12 febrero 2016 10:29)\nHe llegit, per sobre, algunes de les coses molt interessants d'aquesta pàgina.Però m'he parat a llegir en detall, dues vegades, alló referent al Sr. Dieste.\nRecordo perfectament el gran saló i els meravellosos aparells de música, que a mi, que soc aficionat a quests temes, em semblaven d'un altre mon.\nAmb l'Alfred Dieste haviem passat molt bones estones escoltant música amb aquells aparells.\nMolt bons records.\nNatàlia de Camprodon (lunes, 14 marzo 2016 18:04)\nBuscant informació del moianès per una pàgina web he trobat la seva pàgina web! Veig que heu escrit molt, i encara no he tingut el plaer de poder-ho llegir tot però realment i des del meu cor us felicito. Bona feina!!!\narc iris (miércoles, 16 marzo 2016 23:04)\nAquestas emisions de "radioi\n"et transportan a aquells anys i aquells llocs on sen tan llunyants es fan tan propers, Gracies per interpretar-los per nosaltres.\nJoel barcelona (martes, 05 abril 2016 19:14)\nNo hi han paraules... Moltíssimes felicitats!\nSanti, La Garriga (miércoles, 13 abril 2016 13:00)\nEstic llegint el que has publicat en aquesta pàgina Web i de veritat que ho trobo molt interessant. Faig meus el comentaris anteriors i també et felicito.\nÀlex (martes, 10 mayo 2016 10:02)\nHe donat un cop d´ull a la web.Esta molt bé! Felicitats i endavant\nÀlex (Sant Feliu de Codines)\narc iris (sábado, 02 julio 2016 20:27)\nRealment llegi aquestas paraulas sobre Venecia es com ...turnar a sumiar i poder sentirte alla.\nEs reviure un somni.\nRosita de Tortosa (martes, 25 julio 2017 17:23)\nM'agrada com escrius- No ho deixis per favor.\nManel sw Balaguer (viernes, 04 agosto 2017 12:21)\nM'han agradat els teus textos.Una història inoblidable, molt ben resolta. Se'n podria fer una bona pelicula. Te tots els ingredients necessaris.\nIsma de La Roca (sábado, 10 febrero 2018 13:08)\nInteressant la lectura del teus escrits. Tenen molt de "ganxo" per seguir llegint.\nMaria de Seva (sábado, 09 marzo 2019 11:15)\nHe trobat la teva pàgina per casualitat. M´ha agradat i t'aniré seguint. No deixis déscriure, Ho fas molt be.


Transformacions de la família i les llars a Barcelona i la seva Regió Metropolitana. 1991-1996 [Fitxer informàtic] / Cristina López Villanueva ; directores: Anna Alabart i Vila, Isabel Pujadas i Rúbies\nDirigida per: Alabart Vilà, Anna; Pujadas, Isabel. Universitat de Barcelona. Departament de Teoria Sociològica, Filosofia del Dret i Metodologia de les Ciències Socials, 2001\nPrograma de doctorat d' Estructura i Canvi Social, bienni: 1996-1998. Notes. Bibliografia. Inclou annex.\nMatèries: Tesis doctorals ; Sociologia ; Família ; Política social ; Dinàmica social ; Canvi social\nAutors add.: Alabart i Vilà, Anna (Dir.) ; Pujadas i Rubies, Isabel (Dir.)\nEvolució i tendències de les llars, les famílies i les persones a la ciutat de Barcelona / [direcció, execució i redacció: Cristina López Villanueva]\nBarcelona : Ajuntament de Barcelona. Sector de Serveis Personals, 2006\nMatèries: Família ; Estudi sociològic ; Societat ; Població ; Dades estadístiques\nAutors add.: López Villanueva, Cristina (Dir.)\nLocalització: B. Sant Pau i Santa Creu (Ciutat Vella-Barcelona); B. Francesc Candel (Sants-Montjuïc-Barcelona); B. Joan Miró (Eixample-Barcelona); B. Francesca Bonnemaison (Ciutat Vella-Barcelona); B. Xavier Benguerel (Sant Martí-Barcelona); B. Miquel Llongueras (Les Corts-Barcelona)


Ensenyament -UGT PV - FP: RESOLUCIÓ de 15 de setembre de 2021 per la qual es delega en la direcció del centre educatiu públic la resolució del procediment de convalidació del mòdul professional d’Anglès Tècnic. Horari reservat per a la docència en anglès, dels cicles form\nFP: RESOLUCIÓ de 15 de setembre de 2021 per la qual es delega en la direcció del centre educatiu públic la resolució del procediment de convalidació del mòdul professional d’Anglès Tècnic. Horari reservat per a la docència en anglès, dels cicles form\nRESOLUCIÓ de 15 de setembre de 2021, del director general de Formació Professional i Ensenyaments de Règim Especial, per la qual es delega en la direcció del centre educatiu públic la resolució del procediment de convalidació del mòdul professional d'Anglés Tècnic / Horari reservat per a la docència en anglés, dels cicles formatius de grau mitjà i superior de Formació Professional a la Comunitat Valenciana. [2021/9454]\nRESOLUCIÓN de 15 de septiembre de 2021, del director general de Formación Profesional y Enseñanzas de Régimen Especial, por la que se delega en la dirección del centro educativo público la resolución del procedimiento de convalidación del módulo profesional de Inglés Técnico / Horario reservado para la docencia en inglés, de los ciclos formativos de grado medio y superior de Formación Profesional en la Comunitat Valenciana. [2021/9454]\nMás en esta categoría: « REUNIÓ JUNTA DE PORTAVEUS: Temes proposats pel sindicat UGT Ensenyament PV per a la seua negociació durant el curs 2021-2022. MESA SECTORIAL 23 setembre 2021: Oferta ocupació pública docent 2021 // Oferta ocupación pública docente 2021 »


EUROPA PRESSNOTICIA28.01.2019 - 15:44h\nAgents de la Policia Nacional investiguen un home per un delicte de maltractament animal arran de la mort d'una gata del seu veí, amb el qual mantenia una disputa i que va ser tirotejada el passat dia 11 a la localitat alacantina de Benidorm.\nUn agent de la Policia Nacional en imatge d'arxiu\nLa denúncia la va presentar un veí del carrer Estocolm de la ciutat al costat d'una societat protectora d'animals. Segons han informat fonts pròximes al cas a Europa Press, dos veïns -un de nacionalitat holandesa i un altre rus-, mantenien disputes perquè els gats del primer passaven a la propietat del segon.\nEncara que l'home de nacionalitat russa s'ha negat a declarar davant la Policia Nacional, els agents van trobar a la seua casa un arma d'aire comprimit que podria ser compatible amb les lesions que presentava la gata, per la qual cosa se li ha imputat un delicte de maltractament animal.


UNA COSA MOLT GRAN EN UNA DE MOLT PETITA: 8\nAvui m'has esperat a la porta\nde l'Escola d'Idiomes d'Alzira.\nI això és tot i això és prou.\nI no t'he pogut dir que jo també\ntenia esperança de tu als llavis.\nHe sabut comprovar que no sóc\ncap monstre amb el cor sec.\nDesprés d'un dur periple vital\narribes amb tanta innocència\nque no puc deixar de veure't.\nHauré d'eixir de les ruïnes\ni reconstruir-me tot per a tu.\nAra hauré de pensar que tot\nno ha estat mai encara dit.\nTenia tantíssima pols als ulls.\nLa flaire de flor de taronger\namb els excessos primaverals,\nla llum que tendrament ens habita.\nDóna'm la mà o miracle d'amor,\njunts solcarem paradisos llunyans.\nLes al·lusions a la cançó de Llach sobre un poema de Joan Fuster, "Criatura dolcíssima", embelleixen aquest poema encara més. "I això és tot, i això és prou", per exemple. Una delícia de poema sobre l'enamorament, d'algú que s'adona que no està eixorc, que no pot ignorar la innocència de l'altra persona, d'algú que fa noves arrels i s'adona que no és de tornada de tot. "Tenia tantíssima pols als ulls" és una imatge molt bella. La mà de l'altra persona seria un miracle d'amor, en una metonímia, amb ella sap que s'estimen.\nHola Helena, de vegades (com ara) entre el poema i la teva autòpsia en viu sense que hagi mort ningú, ni el poema, que no s'hi pot afegir res més...\nDes del far una abraçada molt gran en una de molt petita.\n19 de juny, 2011 18:11\nUn poema realment preciós. Enamorar-se és renèixer, recuperar l'esperança perduda. M'agrada especialment la frase de "jo també tenia esperança de tu als llavis". Gràcies per regalar-nos el poema.\n19 de juny, 2011 18:12\nonatge: és veritat, el poema no ha mort! Continua viu després de les meves paraules.\nBarcelona m'enamora: benvingut al meu bloc (o blocs). A mi també m'enamora Barcelona, més que cap altra capital del món.\n19 de juny, 2011 18:31\nNo l'havia vist. Ara mateix li passe l'enllaç!!!\n25 de juny, 2011 09:38\nJoana: és una delícia de comentar Nàcher, ja ho veus. Per sort el vaig trobar, l'havia perdut.\n25 de juny, 2011 11:05\nNo podeu imaginar-vos la il·lusió que m'ha fet veure el poema al bloc d'Helena amb un comentari tan bonic i encertat.\nTambé m'han agradat molt les paraules de la gent que ha escrit comentaris.\nMoltes gràcies, perquè tots plegats\nfeu possible el miracle de la poesia.\n26 de juny, 2011 01:21\nVicent <` ha dit...\nTambé m'agradaria donar les gràcies a Joana que m'ha informat de l'aparició del poema al bloc d'Helena.\nJoana, ets un àngel. Moltes gràcies.\n26 de juny, 2011 01:25\nTambé m'agradaria donar-li les gràcies a Joana que m'ha informat de l'aparició del poema al bloc d'Helena.\n26 de juny, 2011 01:29\nGràcies a tu Vicent que ens delectes amb els teus versos.\nNo et fies dels angels que de vegades amaguen un dimoniet. És broma eh!!! B7s\n26 de juny, 2011 10:05


Lloguer Monitor 17'' VIVAPOS MT-170 (NO TACTIL)\nMonitor Tàctil 17" MT-170 PEANA ESPECIAL QUE EVITA OSCIL · LACIONS I MOVIMENTS DE PANTALLA. Robustesa, estabilitat. Carac...\nLloguer d'un monitor 42''per a exposicions, presentacions, fires, congressos, etc ... Podeu llogar aquesta pantalla tàctil pe...


La Nit dels Museus 2017 al Museu del Disseny | Museu del Disseny de Barcelona\nLa Nit dels Museus 2017 al Museu del Disseny\n20/05/2017 - 19:00 - 21/05/2017 - 01:00\nCinturó anusadora. Peça de Mecàniques\nMecàniques. Foto: Dorothee Elfring\nDurant la Nit dels Museus, el Museu del Disseny de Barcelona t’ofereix el següent programa d'activitats:\nHorari: 19-01 h\nMostra que explora la interacció entre el disseny i la gastronomia a Espanya. Últims dies!\n1.200 peces que componen la història de les arts decoratives del nostre país, tot mostrant les col·leccions de ceràmica, mobiliari, vidre, teixits i rellotges, entre altres objectes, fins a arribar a les col·leccions d’art d’autor del segle xx.\nDedicada als pioners del disseny gràfic, amb més de 500 treballs.\nInstal·lació performativa Mecàniques\nAquesta intervenció vol retre un homenatge, a través del vestuari, el moviment i el vídeo, als milers de dones que no han parat de treballar i d’impregnar d’energia femenina la fàbrica de filaments Fabra i Coats. Es tracta d’una instal·lació performativa i audiovisual en la qual, amb la col·laboració de la coreògrafa Mar Medina, un conjunt de ballarines reinterpretaran una treballadora anacrònica que és empesa pel moviment interminable de la màquina, però que treballa impassible al pas del temps.\nLloc: Espai de les escales mecàniques d’accés a les sales d’exposicions del Museu del Disseny\nHorari de les intervencions: 21 i 22.15 h\nVídeos: 19-01 h\nDirecció i creació de vestuari: PEDRA\nAjudant de vestuari: Quim Algora\nCoreografia: Mar Medina\nIntèrprets: Raquel Alamo, Maria Estela, Teresa G. Valenzuela y Paz Hueso,\nRealització vídeo - Mai Balaguer i Jordi Fàbregas\nOperador de càmera - Jordi Fàbregas\nMuntatge de vídeo - Nacho Cano\nEntalonatge vídeo - Guillaume Faure\nMaquillatge i perruqueria - Sandra Ordoñez\nFotografies - Dorothee Elfring\nProducció - Isabel Bassas\nAgraïments - Marta Daclòs, Amics de la Fabra, Fàbrica de Creació Fabra i Coats\nOrganitzen: Fabra i Coats – Fàbrica de Creació i Museu del Disseny de Barcelona\nActivitat dins del projecte Creació & Museus\nDegustació de xurros\nPer celebrar el final de l’exposició TAPAS. Spanish Design for Food, et convidem a fer un tast de xurros. Visita l’exposició TAPAS i et donarem un tiquet bescanviable per un tast de xurros.\nEntrega de tiquets fins que s’acabin les existències\nLloc: FoodTruck de Comaxurros als Jardins d’Elisava (c. d’Àvila)\nHorari: De les 19 h fins que s’acabin les existències\nMostra Redissenyant el xurro\nÉs possible redissenyar el xurro? Sí, tant en forma com en concepte, així com la manera de menjar-lo. La mostra, ideada i comissariada per Diego Ramos, presenta els resultats de la col·laboració entre Comaxurros i quatre estudis de disseny que es va dur a terme en el marc de la segona edició de DEMO l’any 2015.\nEls dissenyadors i estudis participants presentaran les seves propostes:\n19.00 h — Miquel Tejero i Gerard Arqué, de Boo in Barcelona\n19.30 h — Entresuelo 1.ª\n20.00 h — Jordi Pla, de Jordi Pla Studio\n20.30 h — Josep Vila, d’Aparentment\nLloc: Jardins d’Elisava (c. d’Àvila)\nOrganitza: ADI-FAD (Associació de Disseny Industrial) i Museu del Disseny de Barcelona\nActivitat en el marc del festival DEMO, Understanding Design 2017\nLes activitats seran gratuïtes


Recambra (armes de foc) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa recambra és la part eixamplada de l'ànima (part interior del canó) en la que s'introdueix el cartutx abans de disparar-lo. Se situa a l'extrem contrari de la boca del canó. Els fusells i pistoles solen tenir una sola recambra, mentre que els revòlvers tenen múltiples recambres al seu tambor.\nTambor obert d'un revòlver IOF .32 mostrant les recambres per a 6 cartutxos.\nDiagrama de la recambra d'una pistola. A: buida. B: Carregada amb el cartutx i el percussor a punt per disparar.\n2 Recàrrega de la recambra\nDins de la recambra és on el percutor impacta amb la càpsula fulminant (petita càpsula explosiva situada a la base del cartutx) iniciant la ignició del propel·lent, els gasos de la qual fan que la bala se separi de la beina i surti disparada recorrent l'ànima del canó fins a sortir a l'exterior.\nRecàrrega de la recambraModifica\nL'evolució de les armes de foc ha aportat diversos mecanismes de recàrrega de la munició a la recambra. Les primeres peces d'artilleria amb càrrega per recambres desmuntables es van utilitzar fins al segle xviii, especialment en el combat naval, fins que foren substituïdes per les de retrocàrrega. La munició\nLes primeres armes de foc portàtils segles XV i xvi, la munició era una bala esfèrica de plom massís, i a principis del segle xix van adoptar forma cilíndrico-ogival o cilíndrico-ovalada, acoblada a una beina, ajustada per ella mateixa en passar de la recambra al canó, que conté tots els elements necessaris per a disparar. La munició pot ser introduïda amb una acció manual (com en els fusells de forrellat) o mitjançant automatismes com en les armes automàtiques o semi-automàtiques que permeten una major cadència de foc.\n↑ TERMCAT, CENTRE DE TERMINOLOGIA. Enciclopèdia Catalana. (en català), 1991 (Diccionaris dels esports olímpics; 14). ISBN 84-7739-232-3 [Consulta: 21 juliol 2013].\n↑ Smith, Robert Douglas; DeVries, Kelly. The Artillery of the Dukes of Burgundy, 1363-1477 (en anglès). Boydell Press, 2005, p. 52. ISBN 1843831627.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Recambra_(armes_de_foc)&oldid=25542135»\nDarrera modificació: 28 nov 2020 a les 17:40\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 nov 2020 a les 17:40.


Coberta de teula sobre tauler de fusta - Associació Greta\nLa coberta de teula sobre tauler de fusta la trobem en zones de muntanya on la fusta és de fàcil accés. En aquets cas les bigues poden ser troncs desbastats amb almenys una cara escairada per facilitar la col·locació dels taulers de fusta dits també posts, que solen ser de mides regulars, d’uns 20 a 25 cm. El tauler va de biga a biga, clavat, un al costat de l’altre, fent de lligat de tota la coberta.\nA l’altre extrem, en cases nobles i edificis representatius al llarg de tot el territori, podem trobar una altra mena de cobertes on les bigues i l’entrebigat són tots de fusta: cobertes amb les bigues perfectament escairades amb els taulers encadellats o amb llates per tapar la junta entre tauler i tauler. Sovint els taulers porten incorporats treballs de marqueteria i decoracions, tot pigmentat amb diferents colors.\nSobre l’entaulament es reben les teules canal sobre un morter d’assentament de fang o morter pobre amb calç i les teules s’aparellen generalment en sec, sense ajuda de morter, excepte en els ràfecs, extrems i carener.


La Fundació Bancaixa de València inaugura una gran restrospectiva d’Andreu Alfaro - À Punt\nLa Fundació Bancaixa de València inaugura una gran restrospectiva d’Andreu Alfaro\n89 peces cobreixen des dels anys cinquanta fins a les seues últimes creacions.\nVÍDEO | La Fundació Bancaixa de València inaugura una gran restrospectiva d’Andreu Alfaro\n04 d'octubre 2018 - 20:25\nLa Fundació Bancaixa ha inaugurat la mostra "Alfaro. Laboratori de formes escultòriques", una retrospectiva de l'obra de l'artista valencià. L'exposició posa l'accent en el marcat caràcter creatiu i experimental de l'artista, que el va conduir a fugir sempre d'una marca personal.\n89 peces permeten un recorregut a l'obra completa d'Andreu Alfaro. Des de les primeres creacions als anys cinquanta lligades al constructivisme abstracte i vinculat al moviment d'artistes contestataris al règim franquista, fins al segle XXI.\nLa mostra, que es podrà visitar fins el 3 de febrer, vol acostar al públic el vessant més experimental i innovador de l'artista, mort el 2012.\nAlfaro concebia l'escultura amb una utilitat pública i col·lectiva. Els esbossos de l'escultor de Godella mostren la vessant més experimental i l'exploració de noves formes i materials: ferro, alumini, acer, zinc o fusta per a desafiar les normes establides.


Amaris Hotel Palangkaraya Palangkaraya Indonèsia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nAmaris Hotel PalangkarayaJalan S. Parman 60A, Jekan Raya, Palangkaraya, Indonèsia - Veure al mapaBé6,5Basada en116comentarisAmaris Hotel PalangkarayaVeure més fotosVista exteriorVeure més fotosVeure totes les 12 fotosPuntuació de la ubicació 6,6Veure al mapa6,6UbicacióParticularitats que li encantaranWi-Fi gratuït en totes les habitacionstransport hotel/aeroportjardíRestaurants\nComparar amb allotjaments semblantsSelecció actualAmaris Hotel PalangkarayaHotel Neo Palma PalangkarayaFovere Hotel PalangkarayaSwiss-Belhotel Danum Palangka RayaValoració dels clientsBé 6,5 (116 comentaris)Notable 7,6 (31 comentaris)Notable 7,2 (10 comentaris)Notable 8,0 (90 comentaris)BarriJekan RayaJekan RayaJekan RayaPalangkarayaWi-Fi Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTA Wi-Fi GRATUÏTADesdejuni Desdejuni inclòs Desdejuni inclòs Desdejuni inclòs Desdejuni inclòsSeleccionar datesMés informacióMés informacióMés informació\nSobre l'allotjamentDescripcióSituat a Jekan Raya, Amaris Hotel Palangkaraya és el lloc perfecte per gaudir de Palangkaraya i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Amaris Hotel Palangkaraya, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, express check-in/check-out, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes. Els clients poden triar d'entre 63 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com jardí. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Palangkaraya, el Amaris Hotel Palangkaraya és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacionsZones públiques amb Wi-Fi Desplaçamentaparcament de cotxestransport hotel/aeroport Coses a fer, maneres de relaxar-sejardí Àpats, begudes i refrigeriRestaurantsservei d'habitacions Serveis i comoditatscaixa fortaservei de bugaderia consergezona de fumadors Per als nenshabitació familiar Accésentrada/sortida [exprés]recepció [24 hores]s'admeten animals de companyiaDisponible a totes les habitacionsempolles d'aigua de cortesia Idiomes ParlatsAnglèsIndonesi Mostra MenysPolítiquesNens i llits supletorisNens de 0 a 1 any(s) [inclosos]Gratuït si s'usen els llits existents. Nota, si necessiteu un bressol hi pot haver càrregs extra.Nens de 2 a 3 any [inclosos]Ha d'usar un llit extraEls hostes de 4 anys i més es consideraran adults.Els llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésInformació útilEntrada/SortidaHorari de sortida fins a: 12:00PMDesplaçamentPreu del desplaçament a l'aeroport: 25000IDRDurada del trajecte fins a l'aeroport (minuts): 20AltresCost de l'esmorzar (a menys que estigui inclòs al preu de l'habitació): 25000IDRL'allotjamentNombre de restaurants: 1Nombre d'habitacions: 63Mostrar més\nFor a transit hotel, it was okay. Comentat el 04 d'abril 2017\nGood for solo traveler not for family\nValue for money for a short trip, friendly staffs and always clean up the room. Mineral water always provided regularly. A nice backyard view from Palangkaraya river side. A breath-taking view indeed. Comentat el 08 d'abril 2016\ngood place, good service, Comentat el 02 d'abril 2016\nValue for Money, Clean, Friendly Staff. But the room is slightly small\nSo, lovely service, room adequate for our stay. We also had lunch there and the food and service was fine. Recommend for a convenient stay Comentat el 26 de setembre 2015\nClose to where I wanted to go”\nEasy to find, friendly staff, close to where I wanted to go\nIt was nice. I just needed to stay overnight to take the next day flight so it was a non-event for me. Would come back again.


Medalla d'Honor de la Ciutat de Viladecans per a Càritas Interparroquial de Viladecans-St. Climent - Càritas Diocesana de Sant Feliu de Llobregat\nMedalla d’Honor de la Ciutat de Viladecans per a Càritas Interparroquial de Viladecans-St. Climent\nEn l’acte celebrat a l’Atrium de Viladecans el passat dimarts 20 de gener, Mn. Joan Puig, responsable de Càritas Interparroquial de Viladecans- St. Climent, va recollir, de mans de l’alcalde, l’esmentada distinció.\nEn el Ple Municipal del dia 18 de desembre del 2014, es va aprovar la concessió de la Medalla d’Honor de la ciutat de Viladecans, a títol postum a la Sra. Eulàlia Amat i Targa i al Sr. Manuel Gallardo Méndez i com a Conecessions honorífiques a Càritas Interparroquial de Viladecans-St. Climent i a Creu Roja de Viladecans.\nL’acte es va celebrar a l’Atrium de Viladecans al vespre del dia d’ahir. Per part de Càritas, va ser Mn. Joan Puig, rector de la Parròquia de Sant Joan Baptista de Viladecans i responsable de Càritas, qui va recollir la distinció de mans de l’alcalde, el Sr. Carles Ruiz Novella.\nCàritas Interparroquial continua desenvolupant la seva tasca d’atenció a les persones més desafavorides de la ciutat, a través dels diferents projectes i serveis que desenvolupa. El Banc d’aliments, la botiga de roba usada, el reforç educatiu per nens de primària, el Centre d’acollida i formació en la llengua per adults i tota la resta de suport i ajudes econòmiques, que en coordinació amb els serveis socials de l’Ajuntament, realitza.\nCàritas te a les persones en el centre de la seva tasca, vetllar per aconseguir un món més just on els drets i la dignitat de les persones no sigui vulnerat, és la seva raó de ser, per aquest motiu és important treballar en xarxa amb els altres agents social de la ciutat, i per tant participa en la Taula de coordinació per a la cobertura de necessitats bàsiques a Viladecans, precisament per unir els esforços i aconseguir que les persones i la seva dignitat en surtin beneficiades.\nCàritas Interparroquial de Viladecans-St. Climent Carles Ruiz Novella Joan Puig medalla d'honor de la ciutat\nMedalla d’Honor de la Ciutat de Viladecans per a Càritas Interparroquial de Viladecans-St. Climent2015-01-212019-11-07/wp-content/uploads/2019/10/logopetit.pngCàritas Diocesana de Sant Feliu de Llobregat/wp-content/uploads/2019/10/logopetit.png200px200px


L'ombra de l'atzavara: Hondures, FNRP Analitza govern neoliberal corrupte de Porfirio Lobo\nHondures, FNRP Analitza govern neoliberal corrupte de Porfirio Lobo\nDesprés de complir-se dos anys del règim del president hondureny, Porfirio Lobo, el Front Nacional de Resistència Popular, ha presentat la seva anàlisi sobre aquest període.\nLa situació de Bajo Aguán a Hondures\n[Vídeo 3:44 min.] Rebelión/OCAGLVC\nUn dels conflictes actuals més intensos a la regió centreamericana. Més de 50 camperols/les assassinats/des en menys de tres anys. El cop d'estat ens deix veure en la complicitat de les institucions amb els terratinents inculpats per les comunitats.\nPublicat per L'ombra a 9:45\nEtiquetes de comentaris: cop d'estat, FNRP, Hondures, Porfirio Lobo, Zelaya


US VOLIA DIR... | 9788497666053 | CELA OLLé, JAUME | Cooperativa Cultural Rocaguinarda\n/ US VOLIA DIR...\nCELA OLLé, JAUME EUMO EDITORIAL Ref. 9788497666053 Veure altres llibres de la mateixa col·lecció Veure altres llibres del mateix autor\n«M'he permès llegir aquesta obra com allò que algú tira a l'aigua a fi que es generin cercles concèntrics. En el cercle més proper, hi trobem la família. Una mica més enllà, els amics. I una mica més lluny del centre se situen els llibres, les lectures que en Jaume considera inevitables.»Del pròleg ...\nISBN : 978-84-9766-605-3\nAutors : CELA OLLé, JAUME\n«M'he permès llegir aquesta obra com allò que algú tira a l'aigua a fi que es generin cercles concèntrics. En el cercle més proper, hi trobem la família. Una mica més enllà, els amics. I una mica més lluny del centre se situen els llibres, les lectures que en Jaume considera inevitables.»\nDel pròleg de Juli Palou\nÉs la primera vegada que Jaume Cela parla com a pare. La primera vegada que ho fa com a fill, com a germà, com a espòs... I les seves paraules traslladen al paper la mateixa emoció que els records evoquen: donar el nom als fills, guardar la memòria de la infantesa, ensenyar el valor del silenci, de saber escoltar, de confiar.\nÉs un llegat en forma de carta d'amor. És una doble herència: la de l'home que ha viscut ?sempre amb una perfecta combinació de sentiments i raó? i la de l'home que ha llegit. I és tan generós en el que comparteix que, des de les primeres línies, els lectors tindrem la sensació de formar part d'aquest selecte grup de persones que l'autor s'estima.


El Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 01 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 02 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 03 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 04 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 05 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 06 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 07 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 08 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 09 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 10 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 11 Còpia digital JPEG\nEl Caxon de sastre cathalan (Filtrar) No. 12 Còpia digital JPEG