entrevista a Ramon Boixeda en ocasió de la publicació del poemari EL SEDÀS a Núvol (02.07.15) - laBreu Edicions : laBreu Edicions entrevista a Ramon Boixeda en ocasió de la publicació del poemari EL SEDÀS a Núvol (02.07.15) - laBreu Edicions\nentrevista a Ramon Boixeda en ocasió de la publicació del poemari EL SEDÀS a Núvol (02.07.15)\nRamon Boixeda: “Matar és una paraula que fem servir massa a la babalà”\nRamon Boixeda (Vic, 1981) és fill de Sant Julià de Vilatorta i actualment viu a Sevilla. Amb el seu primer llibre, La pell fina (Viena Edicions, 2013) va guanyar el XXXVII Premi de Poesia Josep Maria López-Picó. El seu blog, Les beceroles successives, es pot entendre com un dietari personal, també com un bloc de notes i, sobretot, com un itinerari de lectures, possiblement l’espai de combat des d’on un autor que està maldant per fer-se lluita contra si mateix i contra els seus dubtes. És per això que ens trobem davant d’un dels universos literaris més contradictoris, i apassionants, de l’ara mateix. Per aquest motiu, i perquè és un llibre a tenir molt en compte, LaBreu Edicions recentment ha publicat El sedàs, una obra que reforça l’autoria d’aquest creador valent i sense pèls a la llengua, al·lucinogen i fosc, hermètic i clar de tan estrident. Com diu Marc Romera: “Els poemes de Boixeda convoquen la unitat unívoca de la pulsió creativa. Forma i contingut, una mateixa cosa, una única cosa en constant moviment, en carn viva i travessada per forces imprevistes que n’enriqueixen les potencialitats significatives. Tot això en un llibre unitari que parteix del dolor i de la derrota, la derrota prèvia a l’acció, que regenera en goig de ser. Val la pena viure? Serveix de res la poesia? El sedàs planteja preguntes que en si mateixes són respostes, i així apareix el món, l’alteritat, tot convertint-se en revolta interior que transcendeix tot allò que si es pogués explicar no existiria aquest llibre.” Des de Núvol parlem amb Ramon Boixeda per tal que s’expliqui o s’encripti: com ell s’estimi més.\nJaume C. Pons Alorda: El sedàs és una obra que demostra un treball formal d’alta volada i intensitat. El poeta i crític Jordi Florit a l’epíleg que et fa comenta de quina manera has donat un salt cap a una nova direcció respecte el teu anterior recull, La pell fina. I també comenta que, en el fons, la metàfora del sedàs és la clau per entendre, de quina manera, tu ets, diguéssim, l’eina funcional per on passa la interpretació del món, de la realitat, d’una obra i d’una vida senceres. Què representa per a tu aquest sedàs teu? Creus que cal deixar-te l’ànima perquè la poesia se segregui, tal com també així ho entenia el poeta Andreu Vidal?\nRamon Boixeda: Concretament, l’epilogista diu que la metàfora del sedàs és una proposta més entre la multiplicitat que s’hi proposa. Sí que és cert que hi ha la voluntat d’anar cap a un altra banda, o de furgar-la més. També comenta que hi ha una continuïtat evident entre La pell fina i El sedàs. Hi ha, certament, un diguem-ne fet o voler poètic que intenta desplegar-s’hi. Compro lo de deixar-se l’ànima perquè la poesia segregui. A partir d’aquí, que ho decideixi el lector. Tampoc podem descartar que l’epilogista es pugui equivocar, suposant que hi hagi d’haver una resposta com a tal. Tot això t’ho dic una mica perquè en el fons se’m planta un “no sé” a bona part de les preguntes que em fas. A dir veritat, la metàfora del sedàs, un cop explicitada, és tan basta que pot valdre una mica per tot, oi? És un colador, valgui la redundància. Però també un passar pel tub. Insisteixo. Em sembla una pregunta molt àmplia; sobre temes de ‘poètica pròpia’ avui et respondria una cosa i demà potser una altra. I segurament m’enrotllaria molt, o sigui més, i tot i així no en trauríem l’entrellat. No crec, però, en un autor omniscient respecte allò que fa. Responsable sí, omniscient no. Que parli el text. Valgui el llibre com a intent de tot un estat de coses. “Fem-ho bé que malament ja hi queda”, em deia sovint un arquitecte antic ‘jefe’ meu.\nSobre els poemes… m’agrada pensar en el poema com a possibilitat i com un remembrar, també. M’agrada pensar que el llibre va del voler entendre l’entendre, també, i del no saber com dir-ho que aflora per mancança. Del dir-ho i quedar-se a la frontissa de la porta que va del blanc al negre. De les coses que ens passen i traspassen, a lo camaleònic. Del viure que, és clar, no exclou el morir. D’explorar allò aparentment ocult, si hi ha alguna cosa que romangui. M’agrada pensar que el llibre també va del llenguatge com a matèria per a investigar el que l’escriu, com una oportunitat d’autofurgar-se. De voler una ètica i una estètica que vagin de la mà i de la dificultat de no contradir-s’hi. Del contradir-se fet pedra foguera, tot plegat regat amb un xic de sentit comú, si encara en queda. O de fer-se’n el càrrec almenys, malgrat tot. Si es parla de la llum, fer-ne participar l’ombra també.\nJ.C.P.A.: Que en el fons és la manera com millor hom és capaç de parlar de la complexitat del món. Ja t’he esmentat Andreu Vidal fa no-res però ens torna a servir perfectament pel que et comentava. Al pròleg a l’edició de la seva Poesia completa, Margalida Pons explica que Vidal, més que ser un poeta propens a un certa tendència de la poesia maleïda, no fa cap altra cosa que parlar de la mort per mostrar la rellevància plàstica de la vida. Potser un sedàs és una metàfora molt abstracta de tan àmplia, com tu dius, i s’hi va colant tot, però el cert és que el caràcter multidisciplinar que caracteritza aquest objecte que dóna títol al teu llibre ens mostra que la frontera on els contrastos xoquen és l’espai idoni on poder mostrar la poesia en el seu àmbit més estremit.\nR.B.: A cada llum la seva ombra, en el sentit d’articular els contraris i de tenir en compte no només allò què es diu sinó també allò que es calla. La mirada crítica (que no cal que sigui evident ni pamfletària –de fet, la subtilesa és un grau, forma part del saber ser crític–) m’hi sembla bastant imprescindible. Passa que en aquests assumptes és molt fàcil ensopegar amb les pròpies cames i fer-se el llit a un mateix, cal anar previngut i tot i així: patapam. Sobre lo que comentes de la poesia d’Andreu Vidal, la diguem-ne passió per la vida implica una passió per la mort, és clar. Em sembla quelcom natural. Llavors, el fet que el sedàs sigui un colador és part de la gràcia de l’assumpte, trobo, i no resulta pas tan gratuït com pot semblar. Fixa’t en el darrer poema no poema del llibre: lliga l’assumpte o el deixa obert? El poema no dóna una resposta tancada. I jo tampoc tinc una resposta tancada al respecte. Per altra banda, en un moment del poema no poema esmentat, es diu: “Del ser o no ser? quedar-se amb la pregunta, cal”. Vegi’s que la trama pot generar-se per defecte, en el gest. Per altra banda, trobo que respecte el “sentit” hi ha poemes molt clars, també. Passa que donen joc a d’altres coses.\nJ.C.P.A.: Jordi Florit apunta molt bé el que comentes, aquesta “continuïtat evident”, i explica que El sedàs neix d’una via oberta per La pell fina. Quines noves vies veus davant teu? Què voldries explorar ara mateix, en què tot torna a ser una possibilitat oberta?\nR.B.: No ho tinc pas clar. Molts cops cada poema sembla l’últim. Segueixo picant pedra, una mica el que et deia abans. Intueixo que caldrà pouar més en l’entramat sonoritat-sentit. Vaig llegint i fent el tastaolletes, provant-ho. Em fa companyia. Sóc ambiciós però també mandrós. I amb saber escriure no n’hi ha prou. Fa falta tenir alguna cosa a dir. Amb cara i ulls, i propis, s’entén. No sé que passarà.\nJ.C.P.A.: I si passa, però, serà estrictament poesia? Ho dic perquè sembla que et vols mantenir en aquest “gènere”, si és que les fronteres del que es coneix com a “gènere” encara es poden aplicar avui en dia, tenint en compte que tot està més connectat que mai i que és difícil destriar els límits. Bé, en poques paraules, si fas faràs poesia? Per què?\nR.B.: Per a mi narrativa i poesia són assumptes prou diferents, malgrat que comparteixin la cosa de l’escriure. La poesia s’adapta millor a un caràcter dispers i obsessiu, que em va. En el meu cas m’imagino el procés de l’escriure com un arbre que es ramifica: em poso a escriure, estiro fils, m’esbranco i em deixo endur fins acabar penjant d’una branca. Llavors ja no sé tornar al tronc que, tornant al símil, seria l’esquelet d’una estructura més grossa com podria ser un relat llarg o a una novel·la. Quan hi penso m’ho plantejo així. Acabo amb un tros de branca que funciona com a poema. Per altra banda, la poesia em permet anar més al moll, destil·lar la cosa, i al mateix temps ‘tiquismiquejar’ el llenguatge d’una manera que, posem per cas els contes, no em permetrien. La poesia, tal i com jo l’entenc, funciona més com un banc de proves i d’investigació que no pas la cosa narrativa. Sobre les fronteres de gènere, potser fóra bo escriure sense tenir en compte gèneres, però en tot cas primer cal passar-hi. Al capdavall, es tracta senzillament que l’escriure s’adapti a la manera com et funciona la pensa. Bé, i llavors treballar el text, és clar: polir, deixar descansar i tornar-hi, construir per capes, i que cada frase o vers funcioni per si sol. I estar obert a l’imprevist.\nJ.C.P.A.: Però també escrius crítica de forma esporàdica, o ho consideres una part de la teva poesia, com si cada text que fessis en el fons fos una poètica?\nR.B.: Cada text escrit parla una mica de la persona que l’escriu, sí. Jo escric bàsicament ressenyes de llibres de poesia, i de manera esporàdica, podria dir-se, tenint en compte que ho faig per amor a l’art (això és literal: no veig un duro, ni tan sols dels mitjans on publico que cobren per a la publicació. I aquesta és una pràctica habitual, ull. D’aquesta manera, una precarietat porta a l’altra i així successivament). També he fet coses per la Setmana de la Poesia de Barcelona, però això ja són figues d’un altre paner: és feina. En tot cas, de les ressenyes que escric en rebo dues coses: insuflar-me una petita dosi de vanitat i la satisfacció de poder parlar de llibres que em semblen guapos i que són poc coneguts o no gaire publicitats, en comparació a d’altres més dolentots, dels que, en canvi, se’n parla més.\nJ.C.P.A.: L’altre dia ho vàrem comentar, i tu mateix ja respons aquesta pregunta encara que sigui superficialment, però insisteixo, si existeix la crítica quin creus que hauria de ser el seu paper, si és que n’ha de tenir?\nR.B.: Bé, el paper de la crítica literària ha de ser fer crítica literària, no? Tan fàcil com això. Que sigui honesta i seriosa, en el sentit de tenir un mínim de rigor i d’anàlisi. Tenim bons crítics al nostre país, trobo, però no tenen gaire visibilitat (tret de revistes especialitzades i a llocs molt minoritaris). Abunda, en canvi, la diguem-ne crítica que resulta gairebé un producte de màrqueting o publicitat, que és la que acostumem a trobar als periòdics i mitjans a l’ús. Tampoc descobrirem ara la sopa d’all. Hi ha també una ‘crítica del kràmpack’, que practiquen sovint escriptors i amics entre ells. El nostre és un país petit i molts cops prima més l’autor que el text. I en poesia tot plegat s’accentua. Hi ha bons llibres als que s’hi passa de puntetes. És una llàstima. Tot plegat té un regust una mica d’amateur. I si hi ha alguna altra cosa respecte la crítica de casa nostra, la desconec.\nJ.C.P.A.: Tornem, doncs, al teu llibre, El sedàs. Dins la teva obra el paisatge sembla una composició orgànica molt poderosa, quasi humana, o quasi com si els éssers que pul·lulen pels teus poemes fossin també fragments d’aquest paisatge llefiscós i lumínic, com si la totalitat del món formés part de l’interior de la veu que parla, com si no hi hagués dissociació. D’aquesta manera aconsegueixes crear uns poemes que dialoguen amb totes les estructures del context. La poesia és un arma o és una veu? O què és per a tu? Què representa?\nR.B.: Em fas pensar en allò que va escriure Joan Brossa de que “els paisatges són estats d’ànims”. El tema de la dualitat dins-fora l’hem vist abastament ja en el Romanticisme i, de fet, travessa la història de l’art i la filosofia. Valgui com la manera que tenim d’articular la diguem-ne realitat des de la mirada o la veu, una mica allò de que la veritat és retòrica (empro el mot ‘retòrica’ com a adjectiu). Sovint em pregunto a mi mateix per aquest moviment del dins-fora-dins-etc., a on ens deixa: potser podríem parlar de consciència assumida, dins de la dualitat del propi pensament que es pensa, dialògica. Com una pilota de tenis que necessita dels contraris per a prosseguir, però de manera conscient (De fet, ehem, la xarxa de la pista de tenis bé podria operar en un sentit ‘sedassenc’, oi?). Penso també –almenys en part– en allò que escriu Michel Onfray a La fuerza de existir (manifiesto hedonista): “No es tracta de la idea platònica d’un cos partit per la meitat, destrossat, mutilat, dualista, sinó el de la ciència postmoderna: carn viva, fabulosa, substancial, rica en potencialitats, travessada per forces encara desconegudes, saturada de poders encara no explorats”. De tota manera, en les paraules d’Onfray s’hi insinua una promesa que no sé si acabo de veure. Passa també que respecte el tema del sentit hi ha una mania en voler escollir una opció, un camí, un únic sentit. Al capdavall, la cosa fragmentada i en suspensió ve pot ser en si mateixa conclusiva i indicadora de tot un estat de coses, com un mosaic.\nSobre si la poesia és arma o veu, jo no ho plantejaria de manera excloent. A mi em sembla que la poesia, si la cosa reïx, és veu personal i arma en el sentit de passar comptes. Però, al capdavall, diuen que diuen que la poesia pot ser moltes coses, oi? Què és per a mi la poesia? No t’ho sé respondre així pam, però potser si ho poso en context la cosa agafa una mica de forma. Mira, l’altre dia llegia allò de Tsvietáieva -que no era jueva de ‘raça’- que “tots els poetes són jueus” (Posem-ho en context: la marginació, segle XX, en el marc d’Occident, suposadament cristià, etc., però tot i així em sembla vàlid per a tot un estat de coses). Per altra banda, per a mi la poesia també ve a ser una manera de poder ‘viure’ una altra vida, la passió de brodar-te un món propi i de poder seguir creient en alguna cosa; és una eina per a la dignitat, malgrat tot. I una eina d’exploració, evasió i perversió, i de passar comptes, també. I de sentir que crees un objecte bell que t’acull, o que resulta bell en tant que és capaç d’acollir-te. Fins i tot ajuda a mantenir a lloc cinisme i ingenuïtat, és a dir, l’oremus. Per a mi ha de tenir una mica de tot això. Que la cosa segregui. Tampoc no em sé inclinar per una opció respecte allò de si la poesia és guariment o malaltia. Probablement una mica de tot. Probablement en fem un gra massa. Tants caps tants barrets, oi? I si em poso greu et diré encara que, per a mi, escriure s’assembla a la curiositat del nen dant-se la mà amb l’avi rabiüt, i una mica també allò que perseverar en la follia t’acabarà fent més savi, o, com a mínim, menys ruc.\nJ.C.P.A.: No sé si l’adjectiu “greu” seria el més correcte, però el que sí és cert és que la teva poesia, sobretot aquesta que inclous en El sedàs, pot arribar a ser molt extrema, o almenys pronunciada: no hi ha res que pugui arribar a ser evident perquè en el fons treballes els versos d’una forma obsessiva. Ara bé, això no vol dir que no hi hagi ironia, cinisme i, fins i tot, un poc d’humor negre. És com si volguessis que el lector formés part activa del que escrius. La teva poesia és com una porta d’entrada a les lectures del lector. Confies en ell? Tens un lector ideal? Creus que l’hermetisme és necessari perquè un futur lector s’hagi d’esforçar més quan llegeixi?\nR.B.: Són moltes coses. I sí, bé, empro sovint la paraula “gravetat” (amb els seus “greus” corresponents). De fet apareix en moments concrets de El sedàs i hi té certa rellevància, irònica i no. M’agrada imaginar que la gravetat hi funciona una mica com l’òxid nitrós ho fa als cotxes de carreres.\nSobre si els poemes són evidents o no, m’agrada el que diu l’epilogista quan explica que sembla que els textos juguin a la quid i amagar, perquè de fet és una sensació que tinc sovint amb la poesia i fins i tot amb la vida mateixa. De vegades penso que voler entendre un poema sota el precepte de “quin sentit té això?”, com si fos un tema d’escollir entre opció a, b o c, a l’espera d’un resultat, és com demanar-li a la vida: Ei, carn o peix? A quina tendència t’adscrius? Blau o vermell? Quasi sempre qui pregunta ja s’ha respost. A El sedàs hi ha ambigüitat, és clar, però també s’hi diuen coses de manera força clara i directe, trobo. Sobre la problemàtica del ‘no entendre’, permete’m fer una mica de trampes i dir allò de que la vida tampoc s’entén moltes vegades, i que, de fet, molts vegades aquesta n’és justament la gràcia. Allò que li dóna gruix, gruix poètic almenys. De la mateixa manera que ens sobrepassa, a la vegada podem trobar-hi un raconet on les coses es tornen a una escala raonable pels que l’habitem. Potser tot això sona presumptuós, però m’agrada pensar-ho així. El poema com a petit ecosistema, doncs. També allò de Joan Fuster quan apama el text com allò que t’estàs a punt de dir que no saps encara. Si no hi ha descobriment, què? Igualment, em preocupa que un poema pugui voler dir massa coses, no et pensis. Que es doni en excés a la temptació del llenguatge pel llenguatge, com un cant de sirenes, i a certa gratuïtat i impostura, perquè al final acabaria per no voler dir res. O lo de tirar de tòpics i vinga fer poemes d’aquells que “sonen bé”, “poètics”, com xurros. L’angoixa, en aquest sentit, és doble. La paraula justa, precisa, no és poca cosa.\nI vaig a les preguntes concretes.\n-L’obsessió és important, en poesia, rellevant, fins constitutiva.\n-Escriure i llegir s’assemblen molt. Escriure llegint, deia Julien Gracq. Escriure és llegir, també. Si la meva poesia és una porta d’entrada a escriptors que m’interessen ja m’agrada. Potser El sedàs sigui una mena de frontissa.\n-Crec en el lector, per descomptat. Si no, què?\n-Lector ideal? Suposo que el lector ideal és el que es va fecundant a partir de les lectures que et commocionen més. El lector ideal és allà a on voldries arribar, sempre està exigint i és impossible arribar-hi, de vegades cal deixar-lo de banda.\n-Sobre si l’hermetisme és necessari, bufa!, són preguntes de tesi com per a respondre aquí amb quatre estirabots. La prova del cotó fluix sempre és llegir allò que estem comentant en un text concret. La meva opinió és que no es tracta tant de si l’hermetisme és necessari o no, sinó de si està justificat o no, si forma part intrínseca d’allò que s’està dient. Si la poesia que l’usa se’n sap fer el càrrec, una mica com aquella frase dels pares a l’hora de sopar: “nen, allò que agafis t’ho menges”. Torno a lo de que “entendre” resulta una paraula prou complicada. Per exemple, un cas paradigmàtic, i crec que fonamental, és el de Paul Celan, poeta titllat sempre de fosc i hermètic i que, en canvi, es preocupava molt per ser entès (com a mínim pel que jo sé), tot i saber que probablement no ho aconseguiria. És clar, el Què vols dir implica un Com s’ha de dir. De vegades no es tracta només d’entendre o no entendre, sinó de no voler veure allò a què t’acara el text. Aquí caldria parlar també de la responsabilitat del lector vers allò que llegeix. Probablement, en el cas de Celan bona part dels lectors, no han sabut/volgut estar a l’alçada de les circumstàncies ni s’ha comprès la magnitud de la seva obra ni tot el que implicava per a la poesia feta fins aleshores. Amb això no vull dir que jo sí que tingui les claus de lectura, eh, quedi clar. I no treu que Celan sigui un poeta difícil. I, per descomptat, sobre gustos colors. Però és que molts cops cal que la lectura t’acompanyi al llarg del temps, cal retornar-hi al poema, que vagi destil·lant amb el lector. Heus aquí l’autèntica passió. I no sé si t’he respost a la pregunta. Dit això, qualsevol semblança de lo esmentat amb El sedàs és pura coincidència.\nJ.C.P.A.: I què fas tu, exactament, per ser entès, si és que vols ser entès? Com construeixes el teu context i la teva relació amb l’entorn? Al cap i a la fi, El sedàses pot entendre com un full de ruta o com una justificació cap a la teva obra i persona ja que tota obra és una configuració de qui la crea. No?\nR.B.: Depèn del dia vull ser entès, depèn del dia no cal. Tampoc no sé si sóc conscient del tot respecte els mecanismes que uso per a “ser entès”. És a dir, una cosa són els mecanismes de creació/construcció del poema, i una altra els mecanismes hermenèutics que es puguin derivar del text ja construït. Personalment tinc una relació d’amor-odi amb el tema del “ser entès”. Passa també que moltes vegades el tema del “sentit” no deixa de ser una imposició que ve donat de fora. Màrius Sampere ha escrit en alguna banda: “Saber,/ no ens és permès res més”. A més, què s’entén per entendre? És una paraula complicada que, per més inri, ha estat simplificada i mastegada a fi de poder ser manufacturada. Bona part de les coses més importants que ens passen no comporten un entendre-ho a l’ús, sinó que l’assumpte entra per una altra banda més directa, subtil, i va pouant. Per exemple, una peça de música et pot commoure i no cal que “l’entenguis”, penetra directament a l’assumpte. I qui diu la música diu les olors. En una entrevista a El País, Marc Strand va deixar dit que: “ens oblidem que un poema és en primer lloc i sobretot una experiència, no necessàriament un vehicle pel significat”. Lo interessant és que, al capdavall, sempre li acabem atorgant un sentit a l’assumpte, ni que sigui per defecte, en efecte mirall. Al capdavall, però, el fet de plantejar-se el sentit del sentit i fer-lo ballar una mica, ve d’atorgar-li una extraordinària importància. Ah, l’eureka.\nPer altra banda, sovint em sento un farsant. No et passa a tu que també escrius poemes? Potser forma part de l’ofici. Passa que l’impuls d’escriure, de fer alguna cosa, és manté i aleshores em dic que l’impuls per si sol ja legitima l’assumpte i que potser allò a què li dic farsa és en veritat artifici i que el que cal és fotre-li canya. El que em sembla bonic de tot plegat és que l’escriptura ho capti per defecte i en deixi constància. No sabria què més dir-hi que no hagi dit ja. En parlem d’aquí uns anys, si et ve de gust.\nJ.C.P.A.: D’acord, d’aquí a uns anys repetim entrevista i veiem de quina manera el que em comentes evoluciona. Per ara, altres coses en consideració. Un dels moments més emotius del teu volum és aquell en què podem llegir aquest últim homenatge final que li fas a Francesc Garriga a través d’un poema que podria ser, perfectament, una poètica compartida i un darrer comiat. Sens dubte un dels poemes que serviran per recordar-lo. Parla’ns d’aquest amic i mestre de poetes i quina relació vàreu mantenir.\nR.B.: Es tracta d’un poema escrit en calent on el fet d’estar plantejat com esbós és, de fet, estructural; una excusa per a una represa que s’endevina llarga. No sé si hi ha poètica compartida, el que si que s’hi pretén és una apropiació per a fer-li dir coses que ell ja no pot dir. Versos com “el teu febrer més nu”, “temps en blanc”, “la neu sota el prat encara verd”, tot el tema de les majúscules, etc., són apropiacions dels llibres d’en Francesc. Hi ha un intent d’escriure el poema tal i com jo entenc que a ell li agradava fer i entendre la poesia. Per altra banda, i pensant en algú que en els seus llibres ens ha parlat tant de la mort, crec que era un deute obligat parlar del seu propi traspàs des de la seva pròpia poètica. O com a mínim mirar d’interpel·lar-la. En certa manera és una forma –potser agosarada– de reviure’l i integrar-lo, de retornar-lo, en la seva pròpia poesia. Crec que el poema permet llegir-hi tan llums com ombres. L’homenatge, en qualsevol cas, hi és implícit. De fet, aquesta manera d’acarar el text apareix també en diferents poemes d’El sedàs, en especial a la part primera de De l’heroi de l’anar peu, el diguem-ne rèquiem.\nA en Francesc el vaig conèixer a l’hOriginal però sobretot arran d’un documental sobre la seva obra i figura en el que se’m va proposar col·laborar (juntament amb Anna Ballbona, Albert Forns i Albert Lloreta). Gràcies a aquest documental vam poder compartir força hores i estones. A partir d’aquí, i malgrat que el documental va quedar en un stand by perenne per motius aliens, vaig seguir tenint relació amb en Francesc i d’en quan en quan l’anava a veure a la casa on vivia a Bellaterra. Sobre el seu mestratge, jo no crec que sigui un mestre de poetes. Hi ha la mania de mitificar, ja se sap, però al marge d’això crec que senzillament era un home viscut i madur que et deia el que pensava i que si podia mirava d’ajudar-te. Tant pel que fa a la poesia com a la vida. Com a mínim aquesta és la meva experiència. Per descomptat, aprenies coses escoltant-lo. I si n’haig de destacar algunes diria: la d’aplicar el sentit comú a la poesia i la de mirar de tractar a tothom de tu a tu. Però lo de mestre de poetes em sembla excessiu i, a més a més, enganyós per a la gent que no l’hagi conegut. Seguir llegint-lo és la millor manera de recordar-lo.\nJ.C.P.A.: O sigui, que hem de matar els mites i hem de matar els pares i que només han de quedar els ossos, que és la poesia. És això?\nR.B.: Mmhhh… Més que matar als pares jo diria allò de no donar el peix sinó ensenyar a pescar-lo. Matar és una paraula que fem servir massa a la babalà, trobo. Els ossos ja és el que tenim, potser del que es tracta en poesia és de revestir-los a fi que dringuin, puguin parlar, ni que sigui per defecte. Els ossos de qui, però? I bé, es cert que tendim a mitificar el problema. Passa que molts cops mitificar implica buidar de contingut i genuïtat allò que justament es pretén mitificar. El Capitalisme n’ha fet un art, d’això. Potser els mites haurien de ser com els vots, secrets! Hahaha. Per descomptat, els mites són importants però també és necessari contextualitzar-los i posar-los a lloc. Conèixer el mite és conèixe’ns a nosaltres mateixos. La pròpia ment és un mite, deia U.G.\nJ.C.P.A.: En el fons, no és tota creació un mite?\nR.B.: Si et refereixes a que tota creació és un mite, la resposta és no. Una creació pot ser moltes coses i de diferent índole. El mite pot ser punt de partida o d’arribada de l’acte diguem-li creatiu. Actuen a plans diferents, diria. Diferents creacions poden compartir un mateix mitema, al marge de si n’acaben generant una variació o un de nou, o no. Que no té perquè. Si et refereixes a que no hi ha quelcom com ‘la creació’ en un sentit pur i immaculat, que no hi ha res nou sota el sol i que crear és saber copiar i tota la pesca, doncs potser sí. Qui sap pas. Si ho dius per lo de la frase de l’U.G., jo entenc que ell ho afirmava en sentit literal. I sobretot per a provocar, en un sentit diguem-ne socràtic, per a fer pensar. Coses del tipus: “Vostè no existeix, sap?” Però deixem-ho aquí que ens n’anirem per les branques…\nJ.C.P.A.: Algunes de les figures poètiques essencials dins dels teus versos, o que almenys t’ajuden a establir connexions quasi intravenoses, són Andreu Vidal, Albert Roig, Marc Romera, Joao Cabral de Melo Neto, Henry Miller o Robert Walser. Per què? I quins altres autors formen part de la teva vida i de la teva poètica?\nR.B.: Bé, si pensem en el poema com una forma de represa, les lectures són imprescindibles, ja no només per un tema d’ofici que cal acumular sinó per realment tindre alguna cosa a dir amb cara i ulls. Per no fer-se a mar i a la primera roca que et trobes creure que has descobert Amèrica. Al capdavall ve cal donar forma a l’assumpte, oi?\nLes “influències”, especialment en poesia, són tot un tema, un fil que s’estira i no s’acaba. Ja sigui la “influència” que hi queda latent, com la que s’hi esdevé a mode de represa. La cosa va plena de vasos comunicants i l’angoixa, si n’hi ha, és constructiva. En qualsevol cas, i pel que ens ocupa, tan li fa. Valguin les “influències” com a matèria prima, com a pigments per a pintar el propi quadre de la mateixa que ho poden ser la sensibilitat, els coneixements i les experiències.\nEn general m’interessen autors que no m’avorreixin, que em diguin coses i em desafiïn, que em fotin un calbot i em facin trempar. Per això de vegades em costa llegir certs clàssics o llibres molt totxos, tot i que també miro d’anar-m’hi obligant com a part de fer els deures (amb resultats de vegades sorprenents). M’agradi o no, i al marge de la mandra pròpia –de la qual en sóc joiosament l’únic responsable–, em sento fill de l’època que visc, dels esmàrfons i les xarxes socials, on molts cops llegir esdevé un acte de consum i un esperar un resultat constant que el què genera és frustració. A la gent que anem pujant cada cop ens costa més llegir una text llarg. Volem allò immediat, un resultat, la cosa, ja. Amb el temps probablement serà un problema. Jo enyoro els grans temes que avui sembla que callen disseminats dins l’ombra de cadascú, i a la vegada no sé si cal anar-los a pescar perquè veig el que impliquen en molts casos. De vegades penso: potser avui el gran tema sigui l’avorriment, però aleshores em dic: realment, no és un luxe que puguis pensar així? Una bona gana, et cal. Però és clar, cadascú carrega el seu propi mal d’esquena i és lícit que ho faci, penso també. Si em poso així acabo en un “no sé”. De vegades, si s’hi persevera, un “no sé” actiu. Un “no sé” del tipus: sempre remeno llibres de poesia & Co, els obro a tota hora i, a partir d’aquí, passen coses, connexions que cal deixar que s’esbranquin amb les coses que et van passant. És clar, molts dels noms que anomenes apareixen citats al llibre o indirectament als subtítols, o bé en parla l’epilogista. Una altra cosa és com apareixen en el text, cas que hi apareguin. Hi ha detalls, sí, les lectures s’incrusten al text, però no sé si resulten tan essencials. Per altra banda, és inevitable prendre gestos d’allò que t’agrada. I ja que dius noms: Andreu Vidal és un autor al que torno, sí, igual que Albert Roig, de la mateixa manera que Arnau Pons i cert Casasses (per posar autors d’una diguem-ne ‘mateixa generació’). Me les faig venir bé, les lectures. De cadascú procuro extreure’n alguna cosa. De la mateixa manera, d’en quan en quan torno a un llibre com El colós de Marusi de Henry Miller, perquè va ser un dels meus llibres iniciàtics, del que en va sortir un viatge -també iniciàtic- per Itàlia, Grècia i Turquia fa uns dotze anys. Per cert, a El colós és on vaig ‘conèixer’ el poeta Pericles Giannopoulos: la descripció que se’n fa és imperdible. A diferència d’altres llibres de Miller, El colós de Marusi és un llibre diguem-ne solar, que et neteja per dintre i t’hi fa una casa, que ajuda a viure, et recarrega les piles. En aquest sentit és un llibre important. M’agrada la passió amb què explica les coses, al marge que siguin veritat o mentida, el registre que té que va d’un cinisme ‘romàntic’ a cert messianisme passat de voltes, i el fet que acaba recreant un mosaic d’un món particular gairebé mitològic. Sobre Robert Walser: ja apareix al poema Most del meu llibre anterior, La pell fina. Per a mi Walser, a banda de la postal implícita que resulta el poema, actua aquí com a punta de llança de tota una manera de prendre’s l’escriptura duta fins a les darreres conseqüències, on hi preval una coherència vital, i on vida i escriptura –diguem-ho així- a penes difereixen. Tinc fília pels escriptors diguem-ne -malgrat el tòpic- del límit, i al límit, com: Kafka, Celan, Artaud, que, malgrat llegir-los traduïts, són dels que em semblen bons bons. De tota manera, sobre autors i influències, a priori tots els autors m’interessen, fins i tot els que no m’agraden, que ajuden a adonar-me del que no vull fer o on no vull arribar. Llavors ja vas escollint els que col·loques a la tauleta de nit. I si vols noms, de l’última gent que estic remenant en poesia (a banda dels esmentats) destacaria els següents: Blai Bonet, Edison Simons, Marc Strand, Marina Tsvietáieva, les poques coses traduïdes que he llegit de Velimir Khlebnikov, Manoel de Barros, Raúl Zurita, José Viñals, cert Miquel Bauçà, cert Lluís Solà. I me’n deixo. L’última cosa ha estat, per exemple, anar a la biblioteca a remenar l’obra d’Aníbal Núñez. Vull dir que és un anar fent que no té fi. També m’interessa la gent amb la que parlo: companys, amics. Intento, almenys en poesia, llegir-ho quasi tot (ni que sigui a través de traduccions). I no només poesia. I no només llegir. Que la cosa dialogui, d’això es tracta. Per descomptat, el lector també ha de fer la part de feina que li pertoca i participar activament (el poema l’acara i el reclama). I no ho dic amb cap retintin esnob, sinó que em sembla un tema de respecte vers la intel·ligència del lector en particular i la literatura en general.\nJaume C.Pons Alorda – Núvol (02.07.15)\nCategoria: Alabatre, Blogs, Col·leccions, Premsa | Etiquetes: alabatre, el sedàs, entrevista, Jaume C. Pons Alorda, Núvol, poesia, ramon boixeda


L'advocat de l'Estat fitxat per Cs denuncia pressions del Govern en el judici de l'1-O - Diari de Girona\nL'advocat de l'Estat fitxat per Cs denuncia pressions del Govern en el judici de l'1-O\nEdmundo Bal assegura que va ser rellevat per negar-se a signar un escrit d'acusació del qual se li va ordenar «treure fets» Rivera demana a Pedro Sánchez que ofereixi «explicacions públiques» sobre si va «donar instruccions» per «retirar proves perquè no hi hagués acusació per rebel·lió»\nefe/europa press/ddg 18.03.2019 | 23:56\nL'advocat de l'Estat fitxat per Cs denuncia pressions del Govern en el judici de l'1-O madrid\nEl nou fitxatge de Cs, Edmundo Bal, l'advocat de l'Estat rellevat pel Govern abans del judici del procés, va assegurar que a ell li van dir que havia de «treure els fets» de l'escrit d'acusació i els va treure, però no va voler signar aquell escrit perquè no era seu -va assenyalar- i per això el van cessar. Bal, número quatre a la llista de Cs per Madrid, va explicar que no s'ha ficat en política per haver estat cessat com a advocat de l'Estat, sinó que Ciutadans li va donar l'oportunitat de fer-ho, però que no és «una persona venjativa ni res semblant».\nVa explicar que des que va ser apartat del càrrec ha estat fent la seva feina callat i podria haver sortit abans als mitjans «i haver intentat una venjança». No ho ha fet, va explicar, perquè no és una persona venjativa, però sí va deixar clar que va ser l'advocada general de l'Estat qui li va ordenar suprimir els fets que ell havia consignat perquè se li va dir que «no eren rellevants». Sobre el judici de l'1-O, va assenyalar que només que hi pot haver conspiració per a la rebel·lió, la sedició o d'altres delictes com la desobediència, però prefereix no interferir en el funcionament de la Justícia.\nBal, que va dirigir durant 16 anys l'acció jurídica del Govern en causes com la dels Pujol, el procés i la Gürtel, va ser rellevat pel Govern de Pedro Sánchez al novembre passat com a cap del departament penal de l'Advocacia de l'Estat per «pèrdua de confiança» per les seves discrepàncies en la causa de l'1-O. Mentre Bal defensava acusar per rebel·lió en la línia de la Fiscalia, l'advocada general de l'Estat, Consuelo Castro, va optar pels delictes de sedició i de malversació.\n«Quan tu has vist uns fets, que el jutge també ha vist en la instrucció, i et diuen que no pots posar-los en l'escrit d'acusació, que passis per sobre d'ells, jo obeeixo però aquest escrit ja no és meu», va reivindicar. Bal va explicar que, després de negar-se a signar l'escrit, als 20 dies el van citar des de l'Advocacia de l'Estat i el van cessar per no rubricar l'escrit d'acusació. «L'únic que vaig fer va ser no signar una cosa que no era meva», va afegir. Tal com va defensar, ell mateix va realitzar l'escrit d'acusació d'acord amb la instrucció de la causa, les declaracions, els atestats de la Guàrdia Civil, les declaracions dels acusats i testimonis.\nSegons la seva opinió, aquesta situació va provocar que l'executiu socialista el posés «en primer pla» i als mitjans de comunicació, el que va portar a Ciutadans oferir-li ser el número quatre a les seves llistes per Madrid al Congrés dels Diputats. No obstant, va assegurar que no busca venjança amb el PSOE per aquest fet i va reivindicar la seva incorporació al partit taronja.\nPer part seva, el líder de Cs, Albert Rivera, va instar el president del Govern, Pedro Sánchez, a «donar la cara» i a «oferir explicacions públiques» sobre si «va donar instruccions» a Bal perquè «retirés proves» al judici del Procés i «no hi hagués acusació pel delicte de rebel·lió», i així «afavorir als seus socis separatistes». «Això em sembla molt greu i li demano a Sánchez que doni explicacions públiques», va remarcar.\nPetició «molt greu»\nEl líder de la formació taronja va considerar «molt greu» que «la ministra de Justícia, Dolores Delgado, demanés a l'advocat de l'Estat que retirés les proves perquè no hi hagués acusació per delicte de rebel·lió als polítics separatistes en el judici del procés.


Sánchez Romero Carva Paleta Ibèrica Sanchez Romero Carvajal\nPernil ibèric pur de gla. Procedent de porc ibèric criat en llibertat i alimentat amb glans i herbes de la devesa durant la Montanera, el porc ibèric guanya les seves qualitats més importants, una suculència i un gust excepcional. La marca Sanchez Romero Carvajal ens ofereix garantia dun gran producte.


Soul | Sonabé.cat\nArxius | Soul RSS feed for this section\nConcert de Gemma Genazzano i Joe Scott al Soul Cafè\nEl 18 d’octubre de 2012 tornen al Soul Cafè de Figueres el duet format per Gemma Genazzano & Joe Scott amb un concert ple de jazz, latin i soul.\nEtiquetes: 2012, Figueres, Gemma Genazzano, Joe Scott, Soul Cafè\nCategories Actes i activitats, Concert, Jazz, Soul\nSoul a Banda presenten The House of Jack built\nDes del Sonabé.cat sabem que no us descobrim res de nou dient que Soul a Banda sonen espatarrants i que tenen tones de feeling soul que van irradiant a través de les seves versions del bo i millor de Soul, però potser si us podem descobrir aquest vídeo de la seva cover de The House of Jack built… gran, mooolt gran…\nSoul a Banda està format per MARC MARQUÈS-bateria i coros, LLUÍS SUBIRANAS-baix , FRANCESC UBANELL-Guitarra i coros, ALBERT COMALERAS-Saxos , XAVIER BENÍTEZ-veu i SANDRA FERN-veu. Soul a Banda s’autodefineixen així:\nSoul a Banda és el resultat de la trobada d’un saxofonista que bufa fins que es mareja, un bateria que a la que et descuides et fa un calvo, un guitarrista amb una cama que no li para quieta, un cantant amb tres pòlips a cada corda vocal, un baixista que es dedica a criar pèl i una cantant que farà que oblideu les “virtuts” de la resta de la banda…\nI un únic propòsit: alliberar endorfines caminant sobre el groove de la música soul.\nTot el repertori està basat en covers de les cançons més representatives de totes les èpoques del soul:\nSoul Man (The Blues Brothers)\nKnock On Wood (Seal)\nThe House That Jack Built (Aretha Franklin)\nPapa’s Got A Brand New Bag (James Brown)\nHave A Good Time (Brand New Heavies)\nSoul With Capital S (Tower Of Power)\nTake Me To The River (The Commintments)\nI Can’t Turn You Loose (Eddie Mitchell)\nEtiquetes: 2011, Albert Comaleras, Francesc Ubanell, Lluis Subiranas, Marc Marquès, Sandra Fern, Soul a Banda, Subi, Xavier Benítez\nCategories Actes i activitats, Soul, Versions / Covers\nThe Blacktones al Gresca a la Fresca de Figueres\nTramuntana TV ens porta la vídeo notícia del concert de The Blacktones a Figueres, l’11 d’agost de 2011.\nEtiquetes: 2011, Figueres, Robert Molina, The Blacktones, Tramuntana TV\nCategories Actes i activitats, Concert, Funky, Soul\nConcert de Gemma Genazzano al Soul Cafè de Figueres\nEl dimecres 27 de juliol de 2011, a les 23h., el Soul Cafè de Figueres us proposa el concert de Gemma Genazzano (Soul-Jazz des de Nova York) acompanyada del pianista Joe Scott.\nI el dijous 28 juliol de 2011, a les 23h. la nit serà de Booguie Woguie amb Albert Llovet al piano.\nEtiquetes: 2011, Albert Llovet, Figueres, Gemma Genazzano, Joe Scott, Soul Cafè\nConcert de The Blacktones a Empuriabrava\nThe Blacktones neix i creix empès per la necessitat de cinc músics per expressar el que senten mitjançant la música negre dels ’60, ’70, ’80 fins l’actualitat versionant referents com Bill Withers, Donny Hathaway, The Meters, Galactic o The Temptations. Amb un ampli registre i versatilitat en directe, es fonen amb el soul, el rock i passant per el funk més contundent desemboquen en lleugers matisos jazzístics que fan dels The Blacktones un grup elèctric, enèrgic i amb molt de soul.\nMaia Kanaan : veu\nRaül Marc Portell : teclats\nSergi Burgas : guitarra\nAgustí Àlvarez : baix\nTatu Quera : bateria\nPodeu escoltar als The Blacktones el 20 de març de 2011, a les 20.30 h, al Orange Kiwi d’Empuriabrava.\nEtiquetes: 2011, Agustí Àlvarez, Alt Empordà, Empuriabrava, Maia Kanaan, música, Raül Marc, Sergi Burgas, Tatu Quera, The Blacktones\nCategories Actes i activitats, Soul\nConcert d’Adriana Prunell i Francesc Ubanell\nEl 8 de juliol de 2010 a la sala Terrace de Girona podeu gaudir del duet format per Adriana Prunell i Francesc Ubanell interpretant clàssics del soul amb jazz i clàssics del jazz amb soul.\nEtiquetes: 2010, Adriana Prunell, Francesc Ubanell, música\nCategories Actes i activitats, Jazz, Soul, Versions / Covers\nConcert de Finsbury Park\nEl 20 de juny de 2010 al Síkim Cafè Teatre d’Empuriabrava podreu escoltar al duet Finsbury Park, format per Sílvia de la Vega (veu) i Carles Llensa (guitarra) que ens faran gaudir d’un gran repertori amb els millors covers del rock, pop i soul.\nEtiquetes: 2010, Alt Empordà, Carles Llensa, Empuriabrava, Finsbury Park, música, Síkim Cafè Teatre, Sílvia de la Vega\nCategories Actes i activitats, Concert, Pop, Rock, Soul, Versions / Covers\nConcert de Jersey Train al Buddha Vent d’Empuriabrava\nJersey Train son Robert Molina (veu, guitarra i shaker) i Raül Marc Portell (piano, orgue, rhodes i melòdica) t’ofereixen temes provinents del soul, el blues i el rock; desde cançons immortals per a tots conegudes a petits tresors que han anat descrobrint pel camí.\nEl 14 de maig de 2010 els podreu escoltar, en un format intím i proper, al BuddhaVent d’Empuriabrava.\nEtiquetes: 2010, Alt Empordà, Buddha Vent, Empuriabrava, Jersey Train, música, Raül Marc Portell, Robert Molina\nCategories Actes i activitats, Blues, Soul, Versions / Covers\nProgramació de concerts del Soul Cafe de Figueres\nEl Soul Cafe de Figueres ha programat els següents concerts pel mes de gener de 2010:\nDimecres 13 de gener de 2010: Albert Oliva, el guitarrista i cantant oferirà un repertori de versions de soul i funky\nDimecres 20 de gener de 2010: Lluís Figueres i Patri Miranda en un concert de rock acústic\nDimecres 27 de gener de 2010: Bikimel presenta en acústic el seu nou CD “Stat Jònic”. Bikimel és el projecte de la cantautora Vicky de Clascà. Amb el nou disc Stat Jònic exposa un recull de cançons que ja ha anat presentant per diferents festivals del país. Un estil clarament anglosaxó amb una cantautora al capdevant\nEtiquetes: Albert Oliva, Alt Empordà, Bikimel, Figueres, Lluís Figueres, música, Patri Miranda, Soul Cafè, Vicky de Clascà\nCategories Acústica, Actes i activitats, Cantautor, Concert, Funky, Rock, Soul\nProgramació d’abril del Soul Cafè de Figueres\nEl Soul Cafè de Figueres ha presentat la seva programació de concerts per aquest abril de 2009.\nDimecres 8: blues amb els The Suitcase Brothers\nDimecres 15: Cocktail Jazz\nDimecres 22: Els Nai Tan Dei de Alex Carbonell i Francesc Ubanell\nDijous 23: El soul de Kodjo Senyo\nDiumenge 26: Concert de tarda\nDimecres 29: El jazz de Half Quartet\n… I per saber-ne més detalls ja podeu visitar la recent estrenada web del Soul Cafè !!!\nEtiquetes: Alex Carbonell, Alt Empordà, Bosk, Coctail Jazz, Figueres, Francesc Ubanell, Half Quartet, Joanjo Bosch, Kodjo Senyo, música, Nai Tan Dei, Soul Cafè, The Suitcase Brothers\nCategories Concert, Jazz, Soul\nEl programa d’activitats d’Aires d’Avinyonet inclou les següents cites musicals:\nDivendres 20 de març de 2009. Concert a càrrec de l’Orfeó de l’Empordà que interpretaran un recull de cançons i poesies acompanyats del grup Poesia Avinyonet. El concert serà a les 21 h a l’església d’Avinyonet de Puigventós.\nDissabte 21 de març de 2009. Concert de soul i funk a càrrec dels Blacktones de Manel del Fresno. El concert serà a les 22 h als jardins de la biblioteca d’Avinyonet de Puigventós.\nEtiquetes: Alt Empordà, Avinyonet de Puigventós, Blacktones, Manel del Fresno, música, Orfeó de l'Empordà\nCategories Concert, Coral, Funky, Soul, Tradicional\nGuillamino don’t mess with Texas\nDon’t mess with Texas és el títol del darrer vídeo experimental de Guillamino, que des d’aquest 2009 compta amb una nova oficina de management a escala mundial. Alter Ego Management, amb seu a Detroit i vinculada al segell Underground Resistance s’ocuparà de dirigir la trajectòria de l’artista fora del territori espanyol. En concret, Alter Ego s’ocuparà de donar-li projecció internacional com a artista en viu i també com a productor i re-mesclador.\nEtiquetes: Alt Empordà, Alter Ego Management, Bankrobber, Guillamino, música, Pau Guillamet, Underground Resistance\nCategories Electrònica, Experimental, Hip Hop, Indie, Pop, Soul, Techno\nMarc Ayza a Figueres\nJazz a la tardor\nMarc Ayza “Ofering”\nMARC AYZA “Offering”\nHelios Peñalver, plats\nMarc Ayza és un dels bateries amb més projecció de l’escena jazzística del país. Ara ens presenta el seu nou treball discogràfic gravat a Nova York, “Offering”,en el qual es desmarca del que es pot considerar l’essència del jazz per generar una música amb un groove poderós i a la vegada subtil i suggerent. Amb influències jazzístiques fins al HipHop més innovador, tal com diu ell mateix “No veig que hi hagi un abisme estilístic entre Coltrane i J.Dilla”.\nJazz, Soul, HipHop…música sortida directament de l’estómac. Gaudiu-ho!\nEtiquetes: Alt Empordà, Figueres, Helios Peñalver, JJMM, Joventuts Musicals, Marc Ayza, música, Roger Mas, Tom Warburton\nCategories Concert, Fusió, Hip Hop, Jazz, Soul\nCombustication al Festival de Jazz de Girona\nPartint del clàssic combo d’orgue Hammond, guitarra i bateria, el trio empordanès Combustication en proposa una actualització influenciada pel funk de Nova Orleans, el rock, el blues i el hiphop, sense deixar de banda, però, el llenguatge jazzístic.\nAquesta formació jove ofereix un directe enèrgic, elèctric i ple de groove en què el ritme és l’eix principal per oferir una música en què s’hi entreveu l’empremta del so clàssic del soul i del jazz del segell Blue Note de músics com Jimmi McGriff, Grant Green o Dr. Lonnie Smith, el funk de bandes com The Meters o Booker T & The MG’s, i fins a grups actuals de funk-jazz com Soulive, Galactic o MM&W. Com el seu nom adverteix, Combustication fa una barreja de tots aquests elements musicals creant un producte final altament explosiu.\nSergi Burgas, guitarra\nRaül Marc Portell, orgue Hammond\nManel del Fresno, bateria\nData: Dimecres 24 de setembre de 2008\nLloc: Lux Cafè (Girona)\nEtiquetes: Alt Empordà, Combustication, Girona, Manel del Fresno, música, Raül Marc Portell, Sergi Burgas\nCategories Concert, Funky, Hip Hop, Jazz, Soul\nGuillamino – Festa oficial de presentació\nGUILLAMINO – LES MINVES DE GENER – Festa oficial de presentació\nguillamino les minves de gener\nEl diumenge 14 de setembre tindrà lloc a la  de Apolo la festa de presentació de “Les minves de gener”, nou disc de Guillamino en què recupera el seu so genuí, a cavall entre l’electrònica i la música negra. Serà una actuació amb convidats especials i una festa al voltant dels temes del nou disc. El concert forma part del cicle “Los Caprichos de Apolo”.\n“Les minves de gener” – Presentació oficial\nDins el cicle “Los Caprichos de Apolo”\nDiumenge 14 de setembre\n20h30 Dive Dibosso DJ\nLa  de Apolo, Barcelona\nEscolta el nou disc a\nTambé trobaràs els cd’s de Guillamino a la Biblioteca de Figueres.\nEtiquetes: Alt Empordà, Biblioteca de Figueres, Figueres, Guillamino, música, Pau Guillamet\nCategories Alternativa, Blues, Cantautor, Concert, Electroacústica, Experimental, Fusió, Hip Hop, Soul\nKodjo Senyo vídeo “La belle dame sans regrets”\nKodjo Senyo versiona en directe la cançó de Sting i Miller “La belle dame sans regrets”. La banda està formada per Kodjo Senyo a la veu i guitarra, Alex Carbonell alt teclats Lluis Subiranas “Subi” al baix i Martin Probst a la bateria. El vídeo es va enregistrar durant el concert a la Fira de Vila-Seca d’aquest any. Enregistrament i edició a càrrec de Produccions ASV.\n+ Informació de Kodjo Senyo\nEtiquetes: Alex Carbonell, Alt Empordà, belle dame sans regrets, Kodjo Senyo, Lluis Subiranas, Martin Probst, música, Miller, Produccions ASV, Sting, vídeo\nCategories Biblioteca, Blues, Cantautor, Concert, Electroacústica, Jazz, Pop, Ritmes africans, Soul, Versions / Covers\nFestival Castell de Peralada 2008\nLa XXII edició del Festival Castell de Peralada pretén continuar amb la seva filosofia d’aconseguir una excel·lència accessible, i per això segueix apostant per l’art que neix des de l’autenticitat. Un art capaç d’arribar a una gran varietat de públic, capaç de comunicar una infinitat de sensacions i emocions, d’emocionar i d’arribar al més íntim dels espectadors.\nUn any més, la música és la gran protagonista d’aquesta programació. Una programació amb estils i gèneres per a tots els gustos, però sense renunciar a la qualitat i a la professionalitat dels artistes . 33 espectacles en 32 dies on s’ofereix al públic concerts simfònics, Jazz, Pop, òpera, recitals lírics, gospel, dansa, flamenc, espectacles multidisciplinars, espectacles teatrals, un cicle de música de cambra en homenatge als 100 anys del Palau de la Música Catalana, i un cicle familiar pensat per iniciar als més petits en l’oferta cultural. Tot això conforma una programació de resultat complexa a nivell tècnic però equilibrat i sobretot, variat per poder arribar a tot tipus de públic.\nLa programació d’aquest any s’emmarca en els tres espais del Festival; l’Auditori Jardins del Castell, l’Església del Carme i el Pavelló dels Jardins del Castell.\nEl primer, escenari central del Festival acull el major nombre d’espectacles programats per aquest estiu: l’Òpera La Bohème , el Mestre Kurt Masur amb l’Orquestra Nacional de França, El Ballet de Roland Petit, el tenor Juan Diego Flórez i l’OBC, el pianista Ivo Pogorelich junt a l’Orquestra de Cadaqués, la companyia Color Dansa, Diana Krall, l’últim espectacle de Jérôme Savary i el retorn de Salvador Távora són alguns dels espectacles que s’oferiran en aquest espai.\nA l’Església del Carme es celebrarà el cicle “100 Palaus a Peralada”; comprèn 5 concerts de cambra organitzats per Les Joventuts Musicals d’Espanya, 2 propostes protagonitzades per artistes que ja han triomfat en el “Petit Palau” i un recital a càrrec del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. L’organització del Festival pretén així homenatjar mitjançant la música i els joves valors del nostre país els 100 anys d’activitat del Palau de la Música Catalana.\nPer últim, el cicle familiar “Petit Peralada” composat per 4 espectacles, es celebrarà en el mateix escenari que en la passada edició: el Pavelló dels Jardins del Castell, confirmant així la seva continuïtat dins de la programació del Festival.\nEtiquetes: Diana Krall, Orquestra de Cadaqués, Peralada\nCategories Blues, Clàssica, Flamenc, Gospel, Instrumental, Jazz, Orquestra, R&B, Soul, Swing, Tradicional\nRoses Escena Musical – REM\nNeix ROSES ESCENA MUSICAL (REM), amb un total de 30 propostes musicals per a aquest estiu\nFont: Departament de Comunicació i Premsa de l’Ajuntament de Roses\nRoses Escena Musical (REM) és un nou projecte de l’Ajuntament de Roses, que té per objectiu englobar el conjunt de la programació musical d’estiu del municipi. Bassekou Kouyaté, Billy Boy Arnold, Muchachito Bombo Infierno, Hopkinson Smith, Estopa, Raimundo Amador o Nubla són algunes de les propostes més destacades d’aquest REM 2008 que, amb un marcat accent internacional, combina diferents escenaris, llenguatges musicals i modalitats de concerts.\nEl REM 2008 s’allargarà fins al mes de setembre amb el repte de proposar durant tres mesos una oferta musical de qualitat, diversa i atractiva per a tots els públics, i que inclou, entre d’altres, el consolidat Festival de Blues de Roses -que enguany arriba a la seva setzena edició-, el III Festival Internacional de Guitarres, els Concerts Joves d’Estiu i la Festa de la Posta de Sol.El REM arrancarà motors a partir del 16 de juliol amb les primeres propostes del Festival de Blues, que combinarà les actuacions gratuïtes a diferents escenaris del municipi (Hort d’en Minguets, Si Us Plau, Teatre Municipal i Riera del Blues), amb els plats forts de la present edició, els concerts de Billy Boy Arnold i Bassekou Kouyaté, que tindran lloc a l’Espai Cultural La Ciutadella. La programació es completarà amb un Taller Internacional d’Harmònica i un altre de Gospel.\nEl 25 de juliol serà el torn dels Estopa, que portaran a Roses el seu darrer treball “Allenrok”, homenatge a la ciutat de Cornellà que els ha vist créixer, carregat de música de barri, personatges singulars, i solidaritat.\nPer la seva banda, el Festival Internacional de Guitarres iniciarà el seu recorregut a l’Espai Cultural La Ciutadella el 7 d’agost, i arribarà al seu punt àlgid el 21 d’agost amb l’actuació de Raimundo Amador, un dels principals artífexs del mestissatge entre el flamenc i altres músiques.\nUn dels principals objectius de l’Ajuntament de Roses, organitzador del REM, ha estat el de posar el Festival a l’abast de tothom, motiu pel qual s’ha posat una especial atenció en els preus dels concerts, en molts casos gratuïts. És el cas de la Festa de la Posta de Sol del 14 d’agost, que oferirà a la platja Nova els concerts gratuïts de Nubla, Pure Human Music i Telephunken Live. D’altra banda, els Concerts Joves (2 d’agost), posaran a l’abast del públic més jove l’actuació de les formacions Boc Gurú, Ara Mateix, Muchachito Bombo, Infierno i Discípulos de Otilia, a un preu simbòlic de 3 euros..\nUna altra proposta gratuïta és el Concert de Festa Major programat per al 15 d’agost a l’Espai Cultural La Ciutadella, que portarà a Roses l’actuació de l’Orquestra de Cambra de l’Empordà i del cantant figuerenc Joanjo Bosk, interpretant “Cançons de la Cançó”, un sentit homenatge a la cançó d’autor.\nPel que fa als concerts de pagament, l’Ajuntament ha creat també abonaments que permeten obtenir descomptes. És el cas del Festival de Blues, que ofereix gaudir dels sis concerts de pagament de l’Espai Cultural La Ciutadella a un preu total de 25 €, o l’abonament del Festival de Guitarres, amb un preu de 35 euros per als quatre concerts que integren el cicle.\nEtiquetes: REM, Roses, Roses Escena Musical\nCategories Acústica, Blues, Cantautor, Electroacústica, Folk, Fusió, Instrumental, Jazz, Pop, Post Rock, R&B, Ritmes africans, Rock, Soul\nGuillamino al Siglo 21 (Radio3)\nPresentant els tracks de LES MINVES DE GENER\nDurant tota aquesta setmana, el programa Siglo 21 de Radio 3 presenta els tracks de Les minves de gener, nou disc de Guillamino. Tomás Fernando Flores escull diàriament una cançó per tal que Pau Guillamet n’expliqui als oients tots els detalls i curiositats.\n“Guillamino és realment algú a qui cal vigilar”, escrigué Gilles Peterson arran del llançament japonès del músic barceloní. “Ho té tot: soul, beats, veu, idees…” Tots aquests elements s’intensifiquen en el seu tercer disc en solitari, Les minves de gener, que aprofuendeix en el genuí so Guillamino. Un maridatge entre electrònica i música negra que ha comptat amb el talent de Dive Dibosso (7 notas 7 colores) a les mescles i que consolida Guillamino com un dels músics més sorprenents i imprevisibles de l’escena barcelonina. El disc es va presentar al festival Primavera Sound.\n27 juny Arbúcies (festival popArb)\n10 juliol Barcelona (FNAC Triangle)\n11 juliol Castelló de la Plana (EASC – Espai Sonor)\n7 agost Es Castell (Sa Sínia)\n10 agost Barcelona (Teatre Grec – Festival Mas i Mas)\nEtiquetes: Dive Dibosso, Guillamino, Pau Guillamet, Primavera Sound, Tomás Fernando Flores\nCategories Electrònica, Pop, R&B, Soul\nGuillamino – Les Minves de gener\n“Guillamino és algú a qui cal vigilar”, escrigué Gilles Peterson, de la BBC, arran del llançament japonès del músic barceloní. “Ho té tot: soul, beats, veu, idees”… I tot això és el que trobareu a Les minves de gener, un maridatge entre electrònica i música negra que ha comptat amb Dive Dibosso (7 Notas 7 Colores) a les mescles i que situa aquest polifacètic personatge en un punt central de les noves tendències musicals que es couen als Països Catalans. (+)\nTrobareu Les Minves de gener a la Biblioteca de Figueres… A què esperes per anar-lo a buscar? 🙂\nFont: Al darrera la nevera\nEtiquetes: Bankrobber, Biblioteca de Figueres, Guillamino, Pau Guillamet\nCategories Electrònica, Pop, Rock, Soul\nRT @radiovilafant: La @BiblioFigueres acaba els clubs de lectura amb "La Punyalada" amb una lectura especial acompanyats de @solucionsE que… 3 weeks ago


Tabac, com ho fem? | EAP Santa Eugènia de Berga\nParticipació ciutadana per definir l’espai digital de La Meva Salut →\nAquesta entrada s'ha publicat en Addiccions, Bloc Santa Eugènia de Berga i etiquetada amb EAP Sant Quirze de Besora, fum, publicació compartida, tabac. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


GosSOS demana als comuns que eximeixin del pagament de la taxa de tinença als exemplars adoptats de la gossera oficial del Principat | gosSOS\nEls gestors de la gossera consideren fonamental estimular l'adopció i creuen que aquesta mesura seria una bona manera de fer-ho per part dels comuns\nA l’espera d'una resposta favorable\nL’entitat animalista espera tenir una bona resposta per part dels comuns. A l'igual que van trobar bona predisposició per part seva, en la reunió que van mantenir el passat 13 de novembre. Una reunió a la qual van assistir representants de GosSOS i de les quatre corporacions, que van mostrar molt bona predisposició a escoltar mesures que millorin la situació dels gossos al Principat.


Cava Solidari de Bertha | Cava Bertha\nGuanyadors Beca 2018\nBeca Bertha 2018\nCava Solidari 2016\nDisseny Web: Webxpro\nVISITA CAVA BERTHA II PORTA’T EL CAVA SOLIDARI\nEt convidem al fet que vinguis a conèixer nostres caves, gaudeix dels nostres caves al espai Bubbles i a més aprofitis l’ocasió per comprar el Cava Solidari sense despeses d’enviament.\nA tots els que ja ens coneixeu, m’agradaria agrair-vos la confiança dipositada en la nostra marca des de fa 25 anys. Als que no, benvinguts a Bertha.\nDes del 1989 elaborem allò que és per a nosaltres el millor vi del món: EL CAVA. No trobareu enlloc un vi escumós amb una personalitat tan marcada. Pel paisatge, pel terra, pel clima i, sobretot, per les varietats autòctones. La barreja d’aquestes varietats confereix una personalitat única al cava.\nEl Penedès està situat a l’empara de la serra de Montserrat i relativament a prop del mar. La seva situació privilegiada el converteix en un lloc especial per a la producció de vins de base per a caves. El paisatge és un espectacle en qualsevol època de l’any.\nEn aquest paratge neix la nostra petita obra d’art: el cava Bertha.\nUs espero i agraeixo la vostra col·laboració en aquest projecte del Cava Solidari\nCAVA SOLIDARI BRUT NATURE\nBrindar, amics, investigació o càncer infantil són les paraules que ha escollit l’Aleix per il·lustrar l’etiqueta d’un nou cava molt especial que ha sortit a la llum avui a Caves Bertha.\nAmb tan sols 8 anys i després de vèncer un càncer de leucèmia, el petit ha pintat la botella de cava il·lustrant diferents dibuixos que donen vida a un fons blanc. Igual que fan els nens que lluiten contra el càncer, que són qui aporten l’alegria a aquest gran repte.\nEl Cava Solidari és Brut Nature Reserva. La paraula reserva significa que el cava necessita un mínim de 15 mesos de criança. Aquesta varietat està elaborada amb macabeu, xarel·lo i parellada.\nÉs el cava ideal per acompanyar aperitius, entrants, peixos i carns blanques. Les seves aromes presenten notes afruitades, de confiteria, flors i vegetals. En boca notem llevat, fruita fresca, cremositat i, sobretot, un carbònic molt suau i ben integrat\nNo afegim sulfurós en el degollament.\nVISITA’NS I DISFRUTA DEL CAVA SOLIDARI\nLa visita de cava Bertha, és una visita propera sense massa tecnicismes. Expliquem els orígens de Bertha fa ja 25 anys i ens centrem a explicar-te tot el procés d’elaboració del Cava que duu a terme Pep Torres, propietari i enólogo de Cava Bertha.\nVisita guiada Gratis i sense reserva prévia tots els caps de setmana a les 11:30 hores. Es prega puntualitat.\nLa visita guiada és gratuïta, sense cost.\nAl finalitzar podràs degustar si ho desitges el nostre catàleg de Cava Bertha i també podràs fer un aperitiu en un lloc que t’encantarà.\nCrta. Sant sadurni a Vilafranca Km. 2\n© Cava Bertha 2017 - Crta. Sant sadurni a Vilafranca Km. 2 08739 SUBIRATS - Tel. 938911091 - comunicacion@cavabertha.com


La dermatitis per dimetilfumarat: des del sofà fins al calçat | Les Set Edats\n← Xinesos, russos i finlandesos: únics aspirants a la propera finestra d’exploració marciana\nLa temperatura òptima dels microorganismes ancestrals →\nToxicologia:La premsa gratuïta informava avui de diversos casos, denunciats a través de plataformes de consumidors, de violentes i sobtades reaccions al·lèrgiques a l’ús de diversos calçats de fabricació xinesa. Tot assenyala que la causa de la reacció no és pròpiament el calçat sinó les bosses de dimetilfumarat que es fan servir com a antifúngics en els embalatges de productes xinesos. Un cas similar s’havia donat fa uns mesos amb una epidèmia de dermatitis produïda per sofàs de fabricació xinesa.\nEl dimetilfumarat i els seus usos\nH3C-O-CO-CH=CH-CO-O-CH3, dimetil (E)-butenedioat o dimetilfumarat és una molècula orgànica, que resulta de l’esterificació de l’àcid fumàric (o àcid (E)-butenedioic) amb un grup metil.\nEl dimetilfumarat s’utilitza per les seves propietats tòxiques per inhibir floridures. També és emprat com a tractament de la psoriasi. També és investigat per les seves potencials propietats tumoricides.\nLes claus de la toxicitat\nEl dimetilfumarat és fàcilment absorbit per via cutània i per via oral. No obstant la seva toxicitat queda limitada pel fet que reacciona ràpidament amb el glutatió, un tripèptid present en els nostres teixits. El mecanisme detoxificador del nostre organisme és eficient, doncs, en l’eliminació del dimetilfumarat.\nNo obstant, el dimetilfumarat, mentre no és eliminat pel glutatió, pot tenir efectes “sensibilitzadors”. De fet es tracta d’un dels agents sensibilitzadors més potents que es coneix. Per bé que la resposta sensibilitzadora varia molt de persona a persona, concentracions d’1 part per milió de dimetilfumarat ja poden desencadena reaccions al·lèrgiques violentes i persistents: dermatitis, eczema, etc.\nUna epidèmia de dermatitis per dimetilfumarat provocada per sofàs de fabricació xinesa\nEl 2007, Tapio Rantanen determinà que la causa d’una epidèmia de dermatitis de Finlàndia que afectà una seixantena de persones es trobava en els saquets de dimetilfumarat que el fabricant havia col·locat en sofàs de la marca Linkwise. Casos semblants foren detectats en altres països. Els saquets de dimetilfumarat s’introduïen en els sofàs com a preservadors contra floridures, bàsicament per protegir-los durant el transport i mentre restessin en estoc. Precisament han estat les investigacions fetes arran d’aquests casos que grups com el de Rantanen han comprovat la potent acció sensibilitzadora del dimetilfumarat.\nI ara en calçat\nA través de plataformes d’internet com Todo alergias, un grup d’afectats per una forta reacció al·lèrgica als peus després d’utilitzar calçat va començar a lligar caps. En les sabates hi havia unes bossetes etiquetades amb advertiments (“Niet Etten, Nichtessen, Do Not Eat, Pas Manger” o bé “Mould Proof. Do not Eat”). En un principi alguns usuaris pensaven que es tractava simplement d’un agent dessecador relativament inert, com la silica-gel. Però estirant el fil, i després d’aplegar 100 casos, van assenyalar al dimetilfumarat.\nLa pressió dels consumidors ha fet que les autoritats franceses hagin plantejat la prohibició o limitació de l’ús de bosses de dimetilfumarat en productes destinats al consum.


Celebrem Sant Dionís, el dia de l'amor valencià\nAmb motiu de Sant Dionís, el dia dels enamorats valencians, que se celebra cada Nou d’octubre, l'Agència de Promoció del Valencià de l'Ajuntament de Montserrat i la de Burjassot han organitzat una campanya conjunta per a divulgar el nostre dia de l'amor i omplir les xarxes de paraules d'amor en valencià.\nViatge per la història de la poesia en valencià\nDe l'1 al 9 d'octubre, difondrem a través del Facebook municipal nou il·lustracions amb versos de poesies en valencià, que fan un repàs a la història de la nostra literatura, des de la poesia trobadoresca fins als nostres dies. Vos animem a compartir-les entre els vostres amistats. Podeu descarregar-les des d'ací.\nGuanya una mocadorada\nA més, AVIVA Montserrat sortejarà una mocadorada, cortesia del Saló de Te Amparín, entre totes les persones que compartisquen les seues paraules d'amor en valencià. Per a participar-hi, caldrà comentar la publicació del nostre Facebook amb missatges d'amor lliure, sincer, divers o igualitari en valencià utilitzant les etiquetes #JoEstimeLliure i #EstimemEnValencià. Teniu temps fins al divendres 5 d'octubre a les 12 hores!\nLa persona guanyadora s'anunciarà el mateix dia 5 i podrà recollir el premi el dilluns 8 d'octubre a l'Agència de Promoció del Valencià, a la primera planta de l'ajuntament.\nSi voleu provar sort, també podeu intentar-ho al perfil d'AVIVA Burjassot.\nLa mocadorada és una celebració popular que té l'origen a l'edat mitjana, a la ciutat de València i rodalies. Segons la tradició, es regala a l'estimada un mocador de seda que embolica uns dolços de massapà cru, de diferents formes i colors, que representen les fruites i hortalisses de l'horta de València que les valencianes van oferir a Jaume I i a la reina Violant d'Hongria el 9 d'octubre de 1238, quan van entrar a València després de la conquesta. Se solen acompanyar per dues figures més grans de massapà cuit, la piuleta i el tronador. Arran de la prohibició de fabricar pirotècnia per part de Carles III, els forners valencians van idear aquests dolços que representaven els coets prohibits. Ara bé, segons diuen molts, també representen els òrgans sexuals masculins i femenins.\nDes d'ací vos animem a regalar la mocadorada a la vostra persona estimada i celebrar l'amor lliure, sincer, divers i igualitari en valencià.


el 09-04-2009 10:03\nHe fullejat fa poc la darrera edició del diccionari Robert, publicada ja fa cinc o sis anys. He llegit amb interès el pròleg d'Alain Rey. El lingüista hi explica que, des del 1968 (data de la primera edició del Robert ) la llengua francesa ha evolucionat força. Una colla de neologismes (no hi ha tants anglicismes com ho diuen...) i de girs s'han introduït en la parla.\nI vaig pensar de cop en el català. Al sud de l'Albera, on la llengua és ben viva moltes paraules s'han creat ( us recomani la lectura de l'excel·lent Diccionari complementari del català normatiu de Lluís López del Castillo a les edicions 62 ) Molts neologismes vénen del castellà, evidentment, però no tants...\nI els catalans del nord, quines paraules aportem dins del cistell comú? Poques...Per culpa del jacobinisme i de la modernitat, quasibé tot el lèxic dels oficis es va perdent. Què se n'ha fet de la parla dels pagesos, dels pescaires, dels pastres i dels caçaires? Quins són els mots nous d'aquí que no existien cinquanta anys enrere? En conec uns quants: pota-negre (adaptació interessant del francès Pied-Noir. Per què no s'ha dit peu negre?) / cafetonejar (creat a la Universitat catalana d'estiu per estudiants com en Lluís Creixell i l'Andreu Balent, consignat al diccionari de Creixell ) / sudejar (parlar, imitant el català central, equivalent pels joves del francès punxegut que volen fer servir alguns vells per finejar ) / mata ( hippie )\nel 08-04-2009 09:24\nOcupació de bijuteria\nRessenya publicada al Periódico, 7/04/2009\nLa ritournelle de la faim / la música de la fam\nEm topo amb russos a tots els llibres. Acabo d’enamorar-me de Xenia Charivova. ‘ Nunca había visto unos\nojos como los suyos. De un azul pálido, levemente ceniciento —color de pizarra descolorida, color de mar del Norte ‘ L’he coneguda a la darrera novel·la de J.M.G Le Clézio : La música del hambre (jo hauria preferit ‘el retornelo ‘, únic retret que faré a l’excel·lent traducció de Javier Albiñana)\nAquesta és la història d’una amistat extraordinària entre dues noies : Ethel Brun, francomauriciana, i Xenia, d’origen rus. ‘ Su amistad significaba demasiado para Ethel. Era un milagro. Seguro que sus compañeras se sentían celosas. ‘ A voltes, aquest llibre retira a un pastitx de les novel·les de Modiano, amb la mateixa fascinació pel París de l’Ocupació alemanya, un París descrit amb la mateixa minúcia poètica, la mateixa poesia toponímica. ‘Rue Falguière, rue du docteur Roux, rue des Volontaires, rue Vigée-Lebrun, rue du Cotentin ‘etc.’\nAra, Le Clézio no coneix tan bé aquest període com Modiano. A l’estiu del 1944, la gent ja no llegia L’Illustration, compromesa amb l’ocupant. També m’ha semblat curiós que esmenti tan sovint la Rue Marguerin sense precisar que, fins al 1940, s’hi ubicava la redacció de Je suis partout, la famosa revista citada per l’autor a la pàgina 145.\nAquest llibre, adés avorrit adés emocionant, apareix com una enèsima variació sobre la culpabilitat francesa durant l’ocupació i la tragèdia de la deportació dels jueus. Malauradament, el París de Le Clézio luu com joies de bijuteria. No n’hi ha prou amb una acumulació de cognoms i de sigles per reconstituir una època, els seus perfums i les seves ombres. ‘ Se sabía todos sus nombres, Latécoère, Breguet, Hotckkiss, Paleron, Voisin, Humber, Ryan, Faraman. ‘ L’autor sol fer fa servir el mateix truc amb els carrers de París, de Niça, els col·laboracionistes, els illots i de les platges de l’illa Maurici. Malgrat l’estil brillant, aquesta novel·la m’ha decebut molt. Els retalls de diàlegs sense interès, les simplificacions històriques molestes per un autor que pretén descriure una època tan complexa volen com els dirigibles d’antany. Fan patxoca, impressionen i acaben cremats en una platja de Nova York.\nEncuentro rusos en todos los libros. Acabo de enamorarme de Xenia Charivova, «Nunca había visto unos ojos como los suyos. De un azul pálido, levemente ceniciento –color de pizarra descolorida, color de mar del Norte». La he conocido en la última novela de J. M. G. Le Clézio (Niza, 1940), La música del hambre (yo habría preferido ritornelo, único reproche que haré a la traducción de Javier Albiñana). Esta es la historia de la amistad extraordinaria de dos muchachas: Ethel Brun, franco-mauriciana, y Xenia, de origen ruso. «Su amistad significaba demasiado para Ethel. Era un milagro. Seguro que sus compañeras se sentían celosas». A veces, el libro parece un pastiche de una novela de Patrick Modiano, con la misma fascinación por el París de la Ocupación, un París descrito con la misma minucia poética, la misma poesía toponímica.\nAhora bien, Le Clézio no conoce tanto este periodo como Modiano. En el verano de 1944, la gente ya no leía L’Illustration, comprometida con las fuerzas de ocupación. También es curioso que se mencione tan a menudo la Rue Marguerin, sin precisar que hasta 1942 allí se ubicaba la redacción de Je suis partout, la famosa revista antisemita citada por el autor en la página 145.\nEl libro, a ratos aburrido y a ratos emocionante, aparece como la enésima variación sobre la culpabilidad francesa durante la Ocupación y la tragedia de la deportación de los judíos. Desgraciadamente, el París de Le Clézio brilla como una bisutería. No es suficiente con una acumulación de nombres y de siglas para reconstruir una época, sus perfumes y sus sombras. «Se sabía todos sus nombres, Latécoère, Breguet, Hotckkiss, Paleron, Voisin, Humber...». El autor suele valerse del mismo truco con las calles de París, de Niza, los colaboracionistas, los islotes y las playas de isla Mauricio. Pese a su estilo brillante, esta novela me ha decepcionado. Los fragmentos de diálogo sin interés a la manera del nouveau roman, las molestas simplificaciones históricas por un autor que pretende describir una época tan compleja vuelan como los dirigibles de antaño. Son aparentemente hermosos, impresionan y acaban calcinados en una playa de Nueva York. H\nLA MÚSICA DEL HAMBRE / LA MÚSICA DE LA FAM\nTrad.: Javier Albiñana / Anna Torcal y Salvador Company. Tusquets / Edicions 62. 210 / 197 páginas. 17 / 18,50 €\nel 07-04-2009 20:56\n1. Quim le 14-05-2010 à 11:19:48 (web)\nel 06-04-2009 14:17\nEl mal de Bezsonoff article de Carles Ribera\nArticle de Carles Ribera, publicat a Presència, 5/04/2009\nL’escriptor Joan-Daniel Bezsonoff (Perpinyà, 1963) proclamava fa uns dies a El Punt: «Sóc francès, però m’estic curant.» Una manera càustica de resumir els efectes revulsius de la immersió d’un català del Rosselló en el sistema republicà francès, que és aquell mètode que dóna al concepte republicà un sentit ben diferent del que es té per aquests verals del sud, tan diferent que podríem dir antagònic sense por d’exagerar entre gaire i gens. En tot cas, per a Bezsonoff i per a la resta dels nostres compatriotes de per allà dalt el fet d’haver hagut de passar pel corró del sistema educatiu jacobí ha estat una experiència traumàtica. Un drama individual i col·lectiu que de manera càustica, irònica i també un pèl melancòlica, aquest autor exposa en el seu darrer llibre, Una educació francesa, publicat per L’Avenç.\nPrecisament fa uns dies passava per davant de cal llibreter Terribas a Girona i vaig veure que hi feien la presentació d’aquesta novetat editorial. Com que sóc despistat de mena, no recordo mai els dies de les presentacions que m’interessen fins que acabo descobrint que l’han feta quan el diari se’n fa ressò l’endemà o l’altre. Aquest cop tinc sort. Hi entro a temps per poder escoltar un bon tall de la intervenció de Xavier Pla i també la lectura d’un parell de capítols d’Una educació francesa feta pel mateix Bezsonoff, que n’enfila un en versió estàndard i un altre tal com ho hauria llegit el seu avi, segons diu, que és si fa no fot com ho hauria llegit el meu, d’avi, que era d’un poblet d’aquesta banda de les Alberes on el conreu de l’olivera ha deixat pas al cultiu de les urbanitzacions de jubilats amb el curiós resultat d’haver passat en menys de mig segle de ser un llogarret de parla empordanesa a convertir-se en un enclavament francòfon sense pràcticament haver deixat l’oportunitat al castellà de fer el seu legítim paper de llengua de l’imperi.\nCuriositats sociolingüístiques a banda, el que volia escriure en aquest article és que el llibre de Bezsonoff és una delícia. Una delícia on l’amargor i la ironia es combinen magistralment, com es conjuminen sempre aquests dos sentiments en les narracions dels supervivents dels genocidis que, malgrat la dissort, intenten maldar sense perdre la dignitat ni la identitat.\nPenso tot això mentre en Bezsonoff va responent les preguntes dels amables assistents a la vetllada, fins que em sona el mòbil, que no he apagat, i corro cap al carrer per respondre. És la meva germana, que em truca des de Barcelona per dir-me que ha vingut el seu xicot, que és de Madrid, i per passar el dia l’ha portat a Perpinyà perquè veiés que també s’hi parla català. «No t’ho creuràs –em diu–, no hem trobat ningú que parlés català en tot Perpinyà.» Jo estic a punt de respondre-li que tots eren a Girona a la presentació del llibre d’en Bezsonoff però em reprimeixo el sarcasme i li acabo dient: «Coi, només passa que Perpinyà és com Barcelona.» I ella em respon: «Nooo! No t’ho creuràs però aquí a Perpinyà són tan estranys que ni tan sols hi ha ningú que entengui el castellà.» Tan estranys com nosaltres, però en francès. No sé pas si ens curarem a temps, mestre Bezsonoff\nel 05-04-2009 23:12\nel 05-04-2009 23:05\nLuis Mariano, imitateur\nNous nous intéresserons aujourd’hui à un aspect très particulier du talent de Luis Mariano : ses talents d’imitateur.\nSi Mariano est sans doute l’un des meilleurs chanteurs du monde, son registre dramatique nous a toujours semblé plus limité. Luis n’avait pas le talent d’acteur d’un Frank Sinatra, d’un Charles Aznavour ou d’un Dean Martin.\nSes talents d’amuseur, en revanche, ne furent peut-être pas assez exploités au cinéma. Dans le sketch des dictateurs dans Candide, Luis se révèle prodigieux de drôlerie malgré la brièveté de son apparition. Dans ses chansons, ses talents d’imitateur n’ont peut-être pas été assez soulignés. Vous vous rappelez sans doute ses imitations de Joséphine Baker et de Maurice Chevalier dans " La valse mexicaine "\n( le grand Momo inspirait décidément beaucoup de confrères, comme Charles Trenet dans " Moi, j’aime le music-hall " chanson délicieuse où j’ai toujours déploré l’absence de Luis dans la liste des " grandes gentilles vedettes " même s’il est vrai que le royaume de Luis Mariano relevait davantage de l’opérette que du music hall proprement dit.)\nMalgré son accent espagnol, Luis arrive à se moquer gentiment de la prononciation des Parisiens dans " Gabrielle "\n" J’ai rencontré l’autre soir\nPar les plus grand des hasards\nUne petite provinciale\nQui venait de son pays\nPasser quatre jours à Paris\nPour découvrir la capitale… "\nC’est dans la facette espagnole de son œuvre qu’apparaissent le mieux, à notre avis, ses dons d’imitateur.\nDès son premier enregistrement " Olvídame ", Luis imite à la perfection la prononciation argentine. Dans le monde hispanique, les Argentins occupent une place à part. A cause de la forte émigration italienne, l’accent des pays riverains du Río de la Plata (l’Argentine, l’Uruguay et dans une moindre mesure le Paraguay) s’est considérablement éloigné des autres variantes de la langue espagnole. Ainsi,la phrase\nAquellos (asquejos) et non aquellos comme tous les autres hispanophones.\nDans Mi Buenos Aires querido, admirable version supérieure à celle de Plácido Domingo et de Julio Iglesias contrairement à ce qu’affirme Joëlle Montserrat dans sa pitoyable étude sur Luis, il s’amuse à reproduire l’accent de Carlos Gardel sans que son imitation n’entache l’émotion de la chanson.\n" El farolillo de la calle en que nací "\nSon imitation est très convaincante selon l’une de mes amies argentines.\nAprès avoir épinglé les Porteños , Luis met à son tableau de chasse les Andalous à l’accent si chantant, si particulier. Dans Sueño de Andalucía , version espagnole d’ Andalousie, Luis dans toutes ses chansons imite les Andalous. Beau souci de professionnalisme ! C’est particulièrement flagrant dans " El botijero " alias " Le marchand d’alcarazas "\n" Yo soy solamente un andalu’\nQue va ba’o la luna…"\nEn dehors de ses moyens vocaux prodigieux, les talents d’imitateur de Luis Mariano constituent une facette supplémentaire de son art .\nel 05-04-2009 21:27\nRecords de la Marenda\nFa molts anys, tenia problemes econòmics com tots els prínceps russos exiliats, problemes econòmics agreujats per una pena d’amor. Per salvar-me de la bancarrota i del deshonor, havia acceptat de donar classes de literatura francesa a adolescents molt malalts. La meva nova escola era el Centre Bouffard-Vercelli. Aquest centre de recuperació, situat en un roquisser roig a l’entrada nord de Cervera, acull les víctimes d’accidents. Al primer pis es troben els malalts sense gravetat que se’n sortiran sense gaire seqüeles. Al segon, la cosa es complica. Hi instal·len les víctimes d’accidents greus. M’estimi més no parlar del tercer pis… La primera vegada que vaig anar a veure en Virgile feia un temps rúfol. M’havien explicat que el pobre noi havia jugat a rugbi fins el dia que va sortir de l’estadi paralitzat. Ara, només podia obrir la boca i els ulls. Tota la resta del cos era inerta. Els nervis no li servien de res. Totalment dependent dels altres. No podia ni mastegar ni mocar-se. Cervera és a una horassa de cotxe de Perpinyà i no sabia com reaccionaria davant d’aquest noi. A Cotlliure la mar ja no blavejava. Era grisa i bonica com la vida. Trista, sense cap vela a l’horitzó. Pensava en la meva estimada que m’havia deixat sense explicació. A Portvendres, que unia la metròpoli als departaments francesos d’Algèria, tot recorda el passat colonial. Els barris de dalt semblen un petit Télemly, el barri de les vil·les " chic " d’Alger, a dalt de les facultats i de les palmeres del Boulevard Saint-Saëns. Els vells pescadors de Portvendres vénen sovint d’Orà o d’Arzew que van deixar quan Algèria va accedir a la independència. A vegades parlen el valencià heretat dels seus avis que s’ha barrejat amb la variant septentrional del català. Pronuncien " el bolanger " i no " al bulangé " com nosaltres. Per mantenir la ficció de l’Algèria perduda, el monument de Sidi-Ferruch, repatriat també el 1962, vetlla en el port. A partir d’aquest testimoni irrisori, la carretera es fa escabrosa, remingoleja que diuen al Rosselló. El camí gira i gira tant que no tens temps d’admirar el panorama com s’ho mereix. Aquell dia, jo no feia turisme. M’esperava un nou alumne. Em va acollir amb un somriure sense poder tocar-me la mà. Tenia els ulls blaus, d'un blau vivíssim com la mar quan està ben humorada…En Virgile no es planyia mai. De què hauria servit? Els altres pacients, davant tant de coratge, sovint els venien a fer companyia, alhora entristits de veure'l així i content de ser només hemiplègics o mancs. En Virgile somreia i demanava als seus amics que li llegissin les revistes de rugbi. Quan se sentia massa desanimat, volia que el deixessin sol i s'abandonava a la desesperança. Una desesperança digna, normal i humana ja que els seus ulls encara secretaven llàgrimes. Aquest noi, tan digne, m’havia ajudat a estimar millor la vida.\nel 05-04-2009 21:17\nBoualem Sansal 2\nFa una colla d'anys que m'apassiona la història d'Algèria. D'Albert Camus a Kateb Yacine, de les guies turístiques del segle XIX fins a les postals de Fort de l'Eau, de la darrera edició del Guide du Routard al cuscús, de les cançons de l'Enrico Macias al rai sense oblidar el vi de Sidi Brahim, m'estimi a manta aquest país. He descobert fa poc una novel·la de categoria: Le serment des Barbares (editat en la col·lecció blanca de Gallimard) de Boualem Sansal, escriptor algerià d'expressió francesa. M'han entusiasmat el to i l'estil d'aquesta obra rabelaisienne on s'aiguabarregen el francès literari i l'argot amb alguns claps d'àrab dialectal.\nUn dia, el general De Gaulle va confiar a André Malraux " Algèria romandrà francesa com la Gàl·lia romangué romana..." Escoltant regularment la televisió algeriana i descobrint aquesta novel·la, m'he adonat que la llengua francesa té encara molts dies davant seu a Algèria. Sansal explica la investigació d'un vell policia que, al llarg de les seues recerques, ens descriu la deixadesa criminal, la podridura de l'estat algerià.\n" Pour un contrat, c'était un piège en bonne et due forme; trente années après le divorce, nous voilà ruinés et avec plus de nostalgiques que le pays ne comptait d'habitants et plus de rappetout qu'il n'abritait de colons. " ( p.149 ) Es desprèn de tota l'obra una desesperança, una melangia de fi del món animades per un humor radiant. El llibre m'ha fet riure tant com una memorable representació de Le dindon de Feydeau, a l'època d'Au théâtre ce soir, amb Louis Seigner en el paper principal. Recordeu? Descrivint amb rialles la burocràcia del país (una herència de la presència francesa agreujada pel marxisme...), Boualem Sansal no ens amaga res de la tragèdia actual, especificitat nacional precisa el novel·lista " Le martyre est au pays ce que le brouillard est à l'Angleterre, le spaghetti à l'Italie, le chocolat à la Suisse, la catastrophe au Bangladesh. " ( p.222 ) .\nHo haureu entès, Sansal desmunta, amb una honestedat intel·lectual admirable ara com ara, els mites de la independència algeriana confiscada pel FLN en detriment dels altres partits i dels veritables combatents que van lliutar contra l'exèrcit colonial amb les armes a les mans com el sergent dels Ulls de sorra de Lluís . " Au bout du compte, les Arabes se sont surtout battus entre eux et toujours pour de vagues chicanes et les Français qui voulaient nous décimer jusqu'au dernier ont fini par se déchirer et porter la honte dans leur pays. En dehors des chefs du FLN qui ont gagné sur toute la ligne, les autres ont tout perdu. Les Français, l'Algérie et le fruit d'un siècle de labeur; les Algériens, le peu de liberté qu'il avaient..." ( p.303 )\nAquest tema l'obessiona ja que el tracta igualment a L'enfant fou de l'arbre creux, una altra novel·la, no tan encertada al meu parer. Amb obstinació, Sansal denuncia l'estafa del FLN que va malgastar una revolució gloriosa contra el colonialisme francès en un pillatge generalitzat del país i en una manipulació de la memòria. " l'accès aux archives de la révolution est réglementé et pas qu'un peu! À côté, Fort Knox est une galerie marchande. Cette bâtisse n'est pas comme les autres, chaque pilier a trois ombres. Si le contenu en était révélé, le pays volerait en éclats. " ( p. 237 ) Si voleu riure, emocionar-vos i entendre millor la situació d'aquest meravellós país martiritzat, llegiu aquest autor...\nel 05-04-2009 10:06\nArticle publicat al Punt, edició de Perpinyà\nEm demano sovint si no valdria més per a tothom que deixés d'escriure en català i adoptés el castellà, el francès o la llengua d'oc. En tinc un fart que els meus articles estiguin retocats per unes quantes persones que tenen un coneixement molt superficial del català. En un article recent, havia escrit la fred i no el fred. Si la persona que m'ha corregit aquesta suposada falta s'hagués pres la pena de consultar el nou diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans, hauria descobert que la forma femenina és tan normativa com la masculina. El corrector o la correctora s'ha pensat " aquest francès ni sap que es diu el fred..." i ja està...Amb un any i mig de col·laboració n'he vist de verdes i de madures. Encara ric d'una modificació grotesca. Havia escrit " M'estimi més comptar les puces del ca del veí " i vaig llegir al Punt " M'estimi més comptar les puces de cal veí..." ¿ Divertit, oi? El corrector, que segurament no ha passejat ni pel Rosselló ni per Mallorca i que ha llegit en català les obres obligatòries a la facultat per a treure oposicions, ignora que " un ca " és " un gos " ( un perro, en la lengua de la Corte...) Per la gent que no coneixen el català light del segle XXI, el títol d'aquesta columna donaria en llatí " vicini canis ", " lo can dau vesin " en occità de Provença, " il cane del vicino " en italià, " le chien du voisin " en patuès de París i " cîinele vecinului " en romanès. El mot ca, que deriva del llatí canis té molts cosins com ho veieu...És veritat que un corrector no ha de saber llengües...Com tothom, faig faltes d'ortografia en les parles que conec però, cada cop que tinc un dubte, consulto dos o tres diccionaris per treure'n l'aigua clara.\nEl que més m'empipa és que intento escriure en un català d'aquí, bastant normatiu, comprensible a tot Catalunya. Sovint " sacrifico " paraules i girs del terrer perquè sé que no s'entenen al sud de l'Albera. Quan goso allunyar-me un xic del català de la Ciutat Comtal, em cauen a sobre muntanyes d'incompetència, de pretensió i de cofoisme gramatical. ¿Què haig de fer? Em caldrà d'ara endavant proposar una traducció castellana de les meves columnes? Esto del catalán no es para los gabachos. Es una cosa seria...\n1. Vicenç le 05-04-2009 à 18:55:45\nSi vol creure'm, no s'estigui d'escriure paraules genuïnes del Rosselló, precisament és un dels encants de la seva literatura: la seva riquesa lèxica. És un plaer llegir escriptors com vostè. I si no entenem alguna paraula ja consultarem l'Alcover-Moll, que per alguna cosa s'han fet els diccionaris. Salut.\n2. Mitrophane le 05-04-2009 à 19:09:53 (web)\nTeniu tota la raó Vicenç...La nostra llengua és bonica en la seua diversitat...Un dels encants de la universitat catalana de Prada prové de la musicalitat de totes les nostres variants...\n3. Quim le 14-05-2010 à 11:07:03 (web)\nAl costat de Barcelona, però, hi ha una localitat que s'anomena Viladecans, i a Mallorca diuen "ca"; a banda que també existeix el sinònim, en registre culte, "ca". Crec que aquest corrector no devia ser massa bo...\nel 05-04-2009 09:58\nDel català al Rosselló\nArran les columnes publicades per en Francís Fabre i en Vicenç Pérez Verdell, desitjava afegir avui el meu gra de sal a la discussió. D'ençà que llegeixi en català, sempre m'ha xocat un fet. Els catalans del Principat escriuen en llur variant dialectal; els valencians en valencià; els mallorquins en mallorquí etc. Només, els nord-catalans escriuen en una mena de català fabrià deslligat de la llengua parlada a llurs comarques . Un català de necròpoli segons l'encertada expressió de Pons. Ara, aquesta llengua que encara parlem, en aquestes terres catalanes actualment sota administració francesa, encara l'anomenen català. Les meues padrines catalanes i el meu padrí català ( l'altre era rus i em va donar el nom de casa...) deien que parlaven català. Per ells, " rossellonès " designava un habitant de la plana. Res més...I tenien raó...M'estimi més que hom parli dels parlars catalans septentrionals. El rossellonès no existeix. Us puc assegurar que entre els parlars de Nils, Cànoes i Pontellà ja apareixen variacions ínfimes...Mit aquí perquè ens fa menester d'una llengua normativa ( gràcies a Pompeu Fabra ja la tenim! ) Em sembla que aquí dalt ja coneixem prou dificultats per crear-ne d'altres...Com més va, més franximans em demanen si hi ha moltes diferències entre el rossellonès i el català! Reservem, doncs, el gentilici rossellonès a tot allò que vulgueu tret de la llengua..\nD'ençà que escric en català, m'obsessionen les divergències entre la llengua parlada vora meu i el català normatiu. Crec que, amb un poc de seny, les podem reduir força. Us recordi que la desinència en -i és admesa per l'IEC al present d'indicatiu així com els pretèrits imperfets en -éssem i -ésseu que retrobem al País Valencià. També són normatius els possessius en -eua com meua, teua, seua. Tot és una qüestió de tacte. Demanant-nos sempre si ens poden comprendre de Salses a Guardamar i empolvorant raonablement un català estàndard amb mots d'aquí ( ben bé d'aquí o del Llenguadoc i no de França endins, ei...) crec que obtindrem un català del Rosselló literari - artificial per cert mes quina llengua literària no és artificial?- a mig camí entre la llengua parlada i la llengua normativa. Entre les ultrances d'un Jordi Carbonell i d'un Albert Saisset deu ser possible de trapar quelcom de crane...\n1. Quim le 14-05-2010 à 11:09:32 (web)\nDe la mateixa manera que, pròpiament, no existeix el rossellonès, tampoc no existeix pas el català d' Aragó...\n1 ... 5 . 6 . 7 . 8 . 9 . 10 . 11 . 12 . 13 . 14 . 15 . 16 . 17 . 18 . 19 . 20 . 21 . 22 ... 139


Agrousadby Aronovka Brest Bielorússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nStolpoviski 10, Brest, Brest, Bielorússia, 225063 - Veure al mapa\nMés informació sobre Agrousadby Aronovka\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Brest, no busqui més enllà de Agrousadby Aronovka. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Agrousadby Aronovka, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de aparcament de cotxes, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, visites turístiques, canvi de moneda.\nL'ambient de Agrousadby Aronovka es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana, nevera, forn microones són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Agrousadby Aronovka.


Tics heretats – Ilercavònia\nAleshores la pregunta és: Què fan els representants municipals en els oficis religiosos comuns, bàsics i prescriptius? El diccionari de la llengua catalana defineix “aconfessional” així: “Que prescindeix de les confessions religioses, que n’és fora. Estat aconfessional.”. Per a ràbia del secessionisme blaver, el diccionari normatiu valencià defineix aquest mateix terme d’aquesta manera: “Que no pertany a cap confessió religiosa. Estat aconfessional“. Tots dos corpus normatius esmenten el mateix exemple: Estat aconfessional, que, com hem dit, és com es dedueix que es defineix l’Estat espanyol en la constitució de 1978 (Article 16.3: 3: “Ninguna confesión tendrá carácter estatal. Los poderes públicos tendrán en cuenta las creencias religiosas de la sociedad española y mantendrán las consiguientes relaciones de cooperación con la Iglesia Católica y las demás confesiones.”). Llavors, els representants municipals, en els oficis religiosos de Setmana Santa, què representa que representen? Perquè acudir-hi i figurar-hi, ho fan exactament com a tals i el protocol els reserva aquest paper. Una observació distanciada del fenomen hi detecta de seguida una greu contradicció entre la lletra constitucional i la pràctica Si fos el cas que hi hagués alguna variabilitat en la pràctica, podria entendre’s que l’aplicació del principi potser aniria per barris, però des del rei fins al darrer regidor municipal participen sistemàticament en la pràctica descrita. Llavors: es pot deduir que a Espanya la lletra constitucional i la pràctica institucional es contradiuen? Seria d’il·lusos pensar que és així. O és que la “cooperació” consisteix en això?\nEls representants institucionals, amb comptades excepcions que confirmen la norma, no fan més que aplicar i practicar la doctrina que emana del caràcter de l’Estat “aconfessional”. Entenguem, per tant, que en realitat, “aconfessional”, com tantes altres coses d’allò de la transició, no és més que un conill tret del copalta perquè el personal s’engolís que l’Estat espanyol havia deixat de ser confessional com era en temps de la dictadura franquista. Dit pel broc gros, és com si a la constitució espanyola hi hagueren afegit que Espanya passava a ser un estat “afranquista” perquè el pal de paller de l’invent havia passat a millor vida. Dit encara més entenedorament: “aconfessional” és un subterfugi perquè la monarquia parlamentària espanyola pogués rentar-se la cara sense abandonar les pràctiques de la dictadura. No en aquest aspecte, com en tants altres de significatius. Tampoc pel simple fet que com a tal règim imbricat, parit per la mateixa dictadura, no estava en condicions d’esdevenir un estat laic (DIEC 2: “Independent de tota confessió religiosa. Ensenyament laic. Escola laica. Estat laic.“; DNV: “Independent de qualsevol organització o confessió religiosa. Societat laica.”), ni ganes. Ni llavors ni ara.\nPer això continua vigent el concordat amb la Santa Seu que es va firmar a la mort de Franco. I és així que la confusió entre les institucions democràtiques i el paperot que els seus representants fan en els oficis religiosos, processons i etcètera continua sent exactament el mateix que en vida de Su Excelentísima. Al·lucinant, però tan normal. Segurament, a l’Església, això i els 11.000.000.000 € que ingressa de la hisenda pública ja li van de meravella. Ara bé: els representants polítics què se suposa que fan quan assisteixen a missa com a tals? Només els falta entrar debajo palio perquè la a d’aconfessional s’acabe dissolent. Cosa que no passarà, perquè guaita una sola lletra si n’aguanta d’hipocresia. Tota la d’un Estat que no fa el que proclama.\nEl que ja és inacceptable del tot és que hi haja polítics de partits d’esquerres, que suposadament propugnen la laïcitat, que es prenen la Setmana Santa com si es tractés d’una manifestació de cultura popular amb contingut identitari i tot. Cosa que no eximeix els dretans, sempre disposats a muntar un bon tribunal inquisitorial contra el primer que els gose tossir a la seua confessionalitat sense embuts. Tics heretats.\nAquesta entrada s'ha publicat en Política, Societat i etiquetada amb Tortosa. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n← Canvi de cicle?\nEncara falta molta Morella →


La Taula publica "Universitaris que col·laboren amb entitats socials" | Taula d'Entitats del Tercer Sector Social de Catalunya\nInici Sala de premsa La Taula publica "Universitaris que col·laboren amb entitats socials"\nLa Taula publica "Universitaris que col·laboren amb entitats socials"\nUna publicació en col·laboració amb la UB.\nUna guia que explica com les entitats se'n poden beneficiar: períodes de pràctiques, TFG, TFM, ApS i Doctorats\nLa Taula del Tercer Sector, en col·laboració amb la Universitat de Barcelona, ha publicat la guia "Universitaris que col.laboren amb entitats socials, en el marc de la seva activitat acadèmica". Es tracta d'una publicació adreçada tant a les entitats del Tercer Sector Social com als universitaris, destinada a fomentar que algunes de les activitats acadèmiques que han de dur a terme els universitaris en el transcurs de la seva formació puguin ser útils per a entitats socials.\nA Catalunya disposem de 12 Universitats. 7 d’elles són públiques (Universitat de Barcelona, Universitat Autònoma de Barcelona, Universitat de Lleida, Universitat de Girona, Universitat Politècnica de Catalunya, Universitat Pompeu Fabra i Universitat Rovira i Virgili) i les altres 4 privades (Universitat Internacional de Catalunya, Universitat de Vic – Universitat Central de Catalunya, Universitat Abat Oliva – CEU i Universitat Ramon Llull) . I una virtual (Universitat Oberta de Catalunya). Totes elles presenten una àmplia oferta de títols de Graus, Màsters i Doctorats.\nLes entitats socials podem ajudar als universitaris a prendre consciència de les necessitats de les persones vulnerables dels nostres barris, pobles o ciutats, i comprende’n les seves causes. Per això, la Taula d’entitats del Tercer Sector Social de Catalunya posa a l’abast de les entitats socials aquesta guia amb les orientacions bàsiques per col·laborar amb l’àmbit universitari, en diferents modalitats entre les quals hi ha les pràctiques universitàries, l’Aprenentatge i Servei, el Treball de Fi de Grau, el Treball de Fi de Màster, i el Doctorat.\nConsulta la Guia 'Universitaris que col.laboren amb entitats socials, en el marc de la seva activitat acadèmica'


CALIFORNIA PERFORMANCE TRANS. 1964-77 Bonneville Transmission, Performance TH350 (12" Ext. Housing) @ OPGI.com\nHome Bonneville1970DrivetrainTransmissions1964-77 Bonneville Transmission, Performance TH350 (12" Ext. Housing)\n1964-77 Bonneville Transmission, Performance TH350 (12" Ext. Housing)\nPart #: G221183\nMfg #: 13301-12\nModel Year: 1964-77\n2017 Bonneville Catalog Page: 212