Espinàs, “aquell de les ulleres” | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nEspinàs, “aquell de les ulleres”\nEl carismàtic escriptor i periodista es mostra, amb 91 anys, més modest que mai en un sentit homenatge a l'Ateneu Barcelonès\nBarcelona 26 JUN 2018 - 08:35\tCEST\nD'esquerra a dreta, Xavier Pla, Espinàs, Laura Borràs, Joan Maluquer i Xavier Antich, durant l'homenatge a l'escriptor a l'Ateneu Barcelonès. Albert Garcia\n“Demà em costarà entendre què m'ha passat; soc foraster, em sento aliè a aquesta realitat”, deia ahir l'escriptor i periodista Josep Maria Espinàs. Aquesta realitat eren les prop de 250 persones que van omplir la sala d'actes de l'Ateneu Barcelonès, que li retia homenatge als seus 91 anys. Era un públic ben seu, seguidor d'anys, incondicional de qui fa 42 que escriu ininterrompudament una columna diària, fins a l'extrem que ahir en duien algunes de retallades, i que van demostrar també haver llegit bona part dels 90 llibres de la seva prolífica carrera, ja que quan els professors de la Universitat de Girona Xavier Pla i Xavier Antich citaven algun fragment en glossar la seva obra, més d'un assentia.\nEspinàs afronta l'ofici des de la mateixa premissa personal, íntima, i literària. “Sempre he escrit la realitat que veia, no la que m'inventava; he escrit a partir del fet que m'he conformat a ser jo mateix; jo no sé què soc; el món és ple de gent que sí que sap qui és; jo, no... I així, amb els anys, m'he trobat amb l'escàs prestigi del tastaolletes, però les olletes sempre me les he forjat jo. I el resultat és que als meus 91 anys segueixo sense tenir creences, ni literàries”.\nResponia aquesta mena de monòleg intimista a la presentació-interpel·lació que Pla havia fet d'Espinàs, a qui va provocar dient-li que el seu nom li evocava “una bateria de noms i èpoques”, enllaçant-lo amb els seus coetanis Josep Maria de Sagarra, Josep Pla, Camilo José Cela, Miguel Delibes, o amb capçaleres com a Destino i Avui, o amb George Brassens o la Nova Cançó o la lletra del cant del Barça. Les famoses olletes. I també definint-lo com un escriptor episòdic i no diacrònic, que “mai s'ha automitificat ni s'ha plantejat el relat del seu jo, col·locant-se als antípodes, per exemple, de Baltasar Porcel”; un Espinàs que ha fet literatura de viatges, novel·les, periodisme “sense histrionismes, amb una neutralitat sentimental i una alegria de viure que no es troba ni en els seus coetanis ni en els més joves perquè, per a Espinàs, la felicitat comença quan s'acaben les pretensions; és un presentista”.\nMirar amb Cela\nEscoltava atent l'homenatjat, amb una camisa i americana clares, uns braços prims creuats just al diafragma. Se li va acudir recordar llavors una vegada que un entrevistat el va obligar a definir-se en només dues paraules: “Aquell de les ulleres’, li vaig dir... Ara podria dir: ‘Aquell que encara viu’... He tingut molta sort, m'he envoltat de gent que m'ha ajudat a entendre”. I aquí va citar sense citar la seva dona, la seva editora o la gent de la seva segona casa, els del restaurant Lázaro, tots presents. “Jo soc aquest que troba: què?, qui?, on?, amb quina gent...? Aquest soc jo”.\nAntich va elogiar l'ús espinasià de la primera persona del singular “però no per egoisme, sinó per honestedat; està en el text com està al món, el que fa és una analogia entre el viure i l'escriure; habita des d'un distanciament saníssim, sense tesi ni doctrina”. En el joc tàcit de l'homenatge, Espinàs va tornar a respondre: “Crec en totes les coses, tot i que potser no en com es manifesten” i tot seguit va ratificar que es trobava “indefens, com un estaquirot, no sé dir res de mi, això sí, no he programat mai res: no és una virtut, sinó una fatalitat”. I va afegir, en la seva única referència a l'actualitat: “Estic amb la gent que intenta que Catalunya tingui el que ha de tenir, sense espatllar-ho, construint, i que vosaltres, jo no, ho pugueu veure”.\nCom que Pla va esmentar els seus llibres de viatges, Espinàs, imitant la veu ronca de Cela, va recordar el que va fer amb ell pel Pirineu i la nit en què al final de la jornada, ja a la fonda, aquell li va preguntar: “‘Escolti, Espinàs, què hem vist avui?’; era increïble: se suposa que un escriptor, un periodista, ha de tenir una manera molt particular de veure el món. Potser per això ell va publicar el seu viatge set anys després del meu, després de llegir-se'l i saber potser què dir”, va fer broma.\nAntich, sobre un dels llibres clau de l'escriptura d'Espinàs, El meu ofici, va recordar que a l'INEM a l'escriptor el van obligar a etiquetar-se laboralment com a “tècnic de segona classe” i va elogiar aquest binomi que en l'autor conformen “viure i escriure, com una forma de respiració natural, antipretenciosa”.\nPotser jugant amb la foto d'Espinàs que presidia l'acte, amb l'autor davant la seva vella Olivetti i el temible full en blanc, va citar Antich que per sortir del seu malefici Espinàs va escriure que no s'escapa “buscant la paraula màgica, sinó pensant una mica cada dia, fins que pensar esdevé un hàbit”. Tàcitament, Espinàs va fer una demostració: Laura Borràs, la consellera de Cultura que protocol·làriament havia tancar l'acte, de fàcil frase-tuit, va dir citant-lo: “L'afecte perdura en la memòria dels gestos” i li va cedir generosa la paraula final. “La vull tenir”, va apuntar ell. I la va dir: “Gràcies”. I després: “Molt bé”. Espinàs en estat pur.


El Punt Avui - ▷ Totes les necrològiques d'Ullastrell\nDifunts a la zona d'Ullastrell\nÁngel Hernández Sánchez 82 Rubí 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nAntonio Merino Parra 64 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 64 anys. Exèquies, avui, a les 10 del matí, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nFrancisco Lozano Fuentes 79 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 79 anys. Exèquies, avui, a les 11 del matí, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nSergio Pompermayer Santiago 43 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 43 anys. Exèquies, avui, a les 12 del migdia, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nRafael Hernández Hernández 62 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 62 anys. Exèquies, avui, a les 3 de la tarda, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nRafael Guerrero Lago 56 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 56 anys. Exèquies, avui, a 2/4 de 4 de la tarda, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nJuan Cabello Cuadra 79 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 79 anys. Exèquies, ahir dimarts, 18 de maig, a 2/4 de 5 de la tarda, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nRosa Ramírez Gómez 53 Terrassa 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 53 anys. Exèquies, avui, a les 6 de la tarda, a la sala de cerimònies del tanatori Altregara de Terrassa.\nCarlos Gómez de Orgaz Baeza 55 Terrassa 20/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 55 anys. Exèquies, demà, a les 9 del matí, al Temple del Cementiri de Terrassa.\nJoan Hernández Català 70 Barcelona Ampliar informació(+)\nVa morir als 70 anys. Enterrament, avui, a les 11 del matí, al cementiri de Sant Cugat del Vallès.\nJosé María García Ayala 88 Molins de Rei 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nManuel Cantarero Solorzano 73 Ripollet Ampliar informació(+)\nVa morir als 73 anys. Incineració, avui, a 2/4 de 4 de la tarda, al crematori de Roques Blanques del Papiol.\nJesús Carlos Pérez Sánchez 61 Sabadell 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 61 anys. Exèquies, avui, a 2/4 de 9 del matí, a la sala de cerimònies del tanatori de Sabadell.\nJosé Luís Cercadillo Rupérez 78 Sabadell 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 78 anys. Exèquies, avui, a 1/4 d'1 del migdia, a la sala de cerimònies del tanatori de Sabadell.\nEnrique Bota Fernández 86 Sabadell 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 86 anys. Exèquies, avui, a 2/4 de 5 de la tarda, a la sala de cerimònies del tanatori de Sabadell.\nDolors Solé Abad 94 Sabadell 20/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 94 anys. Exèquies, demà, a 1/4 de 10 del matí, a la sala de cerimònies del tanatori de Sabadell.\nFèlix Mestres Puig de la Bellacasa 92 Sant Cugat del Vallès 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 92 anys. Exèquies, avui, a les 10 del matí, a la sala de cerimònies del tanatori de Sant Cugat del Vallès.\nPedro Ureña Carrión 98 Sant Cugat del Vallès 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 98 anys. Exèquies, avui, a les 11 del matí, a la sala de cerimònies del tanatori de Sant Cugat del Vallès.\nResurrección Suárez Garrido 86 Sant Cugat del Vallès 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 86 anys. Exèquies, avui, a les 12 del migdia, a la sala de cerimònies del tanatori de Sant Cugat del Vallès.\nMontserrat Grau Vila 83 Sant Quirze del Vallès 19/05/2021 Ampliar informació(+)\nVa morir als 83 anys. Exèquies, avui, a 2/4 de 4 de la tarda, a la parròquia de Sant Quirze del Vallès.


Marató Sang – 3 i 4 de maig\nEl Banc de Sang vol comunicar a totes les institucions, col·lectius, entitats i persones implicades en la Marató de Donants de Sang d’Olot alguns canvis sobre la campanya, que enguany se celebrarà el divendres 3 de maig, de 15 a 21h, i dissabte 4 de 10 a 21h.\nEs tracta de la marató més gran de les comarques de Girona, i el canvi de model que proposem suposa un repte per l’equip de professionals del Banc de Sang i Teixits de Girona:\nCreiem que aquest model d’èxit s’hauria de convertir en un esdeveniment anual a partir d’aquest 2019. Les campanyes habituals d’Olot es fan en divendres tarda i dissabte tot el dia i habitualment aconseguim 300 donacions entre els dos dies. La idea és mantenir la cadència de les campanyes habituals, divendres, dissabte, i intentar que la Marató d’Olot del mes de maig arribi als 650-700 donacions, de manera anual.\nConsiderem que cal canviar el model (bianual) i fer-nos molt més visibles amb una carpa situada a la zona peatonal més cèntrica de la ciutat, coneguda com El Firal Petit. Amb més visibilitat podrem augmentar el número de donants de primera vegada, objectiu principal de les campanyes especials.\nPer millorar la fidelització dels donants i oferir-los la possibilitat de donar cada any és adient fer la campanya anualment.\nCreiem que és positiu canviar el model i que es converteixi en una activitat anual habitual d’Olot en un nou espai. Després de 10 anys amb el mateix format, el canvi pot ser un estímul per a la campanya i un element transformador que ens permeti arribar a més ciutadans.\nEs tracta d’una aposta de futur del BST-Girona seguint el model de la Marató de Girona, que se celebra amb èxit de manera anual, com també es fa a la majoria de municipis catalans on fem maratons de donació.\nAmb aquest comunicat volem que Ajuntament, entitats, comerciants, comunitat educativa, comunitat esportiva i les diverses entitats religioses tingueu tota la informació per entendre aquest canvi.\nEspai: Firal petit


CONVIT FILOSÒFIC — Cultura Alt Penedès\nCONVIT FILOSÒFIC El Centre Artístic Penedès L'Agrícol organitza el sopar convit filosòfic "Dues mirades sobre Eugeni d'Ors", el proper dissabte 8 de juny, a les 20h, al Centre L' Agrícol de Vilafranca, organitzat per la Secció literària. Les places són limitades i cal fer la reserva a l'Agrícol http://el3devuit.penedescultura.cat/agenda/convit-filosofic http://el3devuit.penedescultura.cat/agenda/convit-filosofic/@@download/image/Convit jpg452.jpg\nEl Centre Artístic Penedès L'Agrícol organitza el sopar convit filosòfic "Dues mirades sobre Eugeni d'Ors", el proper dissabte 8 de juny, a les 20h, al Centre L' Agrícol de Vilafranca, organitzat per la Secció literària. Les places són limitades i cal fer la reserva a l'Agrícol\nTertúlia sobre Eugeni d'Ors a partir dels llibres d'Andreu Navarra i Víctor Pérez.\nAndreu Navarra presentarà la biografia més completa i matisada d’Eugeni d’Ors, que porta per títol “La escritura y el poder: Vida y ambiciones de Eugenio d’Ors”. Essent Eugeni d’Ors (1881-1954) un dels autors espanyols més versàtils i controvertits del segle XX.\nAndreu Navarra és filòleg, historiador i investigador versat en el regeneracionisme espanyol de finals del segle XIX i principis del XX i - com a excepcional biògraf d'Eugeni d'Ors- gran coneixedor de les figures de la literatura i el assagisme català i espanyol dels últims cent anys.\nDe la seva banda, Víctor Pérez, especialista en història intel·lectual de Catalunya, presentarà el llibre “Els fenòmens de l’atenció”, editat per Obrador Edèndum, un curs inèdit d’Eugeni d’Ors que revela el seu interès per estar al corrent de la incipient psicologia experimental. Aquest text mostra com l’objectiu del jove Eugeni d’Ors —conscient de les seves aptituds i delerós per fer-les valer— era aconseguir d’obrir-se pas en el món acadèmic català, gràcies a la seva habilitat d’escriure bé. Més que no pas un erudit, d’Ors volia ésser un reformador de la cultura a Catalunya d’acord amb l’ideal noucentista que ell encapçalava i que molts propalaven.\nQuan 08/06/2019 de 20:00 a 21:00 (Europe/Madrid / UTC200)


El llibre 'Emmanillats' es presenta a Cal Figarot - Castellers de Vilafranca\nEl llibre ‘Emmanillats’ es presenta a Cal Figarot\nimobils2017-04-17T23:00:00+01:0017 Abril 2017|Notícies castelleres|0 Comments\nAprofitant la celebració de la Diada de Sant Jordi, Cal Figarot acollirà la presentació d’aquesta novel·la negra\nEl proper dijous 20 d’abril a les 20:00h, es presentarà ‘Emmanillats. Res no ha acabat’, una novel·la negra escrita per Jordi López Daltell, que té com a rerefons principal el món casteller. La presentació serà a la Sala Polivalent de Cal Figarot i anirà a càrrec de l’autor del llibre.\nEl llibre explica un crim a la Tarraco Arena Plaça, hores abans de l’inici del Concurs de Castells de Tarragona. La novel·la narra la història de dues fammílies enfrontades al llarg del segle XX. L’acció se situa en el primer diumenge d’octubre del 2012, coincidint amb el Concurs. Un policia serà l’encarregat d’investigar i descobrir la mort sense pistes i amb l’única ajuda de la seva parella. A més, l’investigació es porta a terme durant el dia del Concurs, en plena ebullició de colles castelleres a la TAP.\nLa presentació acabarà amb un pica-pica a càrrec del Restaurant El Racó de la Calma, que permetrà degustar les seves tapes a tots els participants. L’acte també comptarà amb la col·laboració de la Denominació d’Origen Penedès, que cedirà els vins amb els quals es brindarà un cop acabada la presentació.\nCom ja van fer l’any passat amb la presentació del llibre ‘Ignasi’, els Castellers de Vilafranca volen potenciar una festa tradicional catalana com és la de Sant Jordi, donant suport a la cultura i literatura del país i amb presentacions de llibres com el d’ “Emmanillats” a la seva seu social. Per aquest motiu, els Castellers de Vilafranca posaran una parada a la Rambla de Sant Francesc durant el Dia de Sant Jordi per poder vendre roses i productes de merchandising de la colla a tots aquells que s’hi acostin. En aquesta parada, es podran comprar, entre d’altres, els dos volums de la història de la colla vilafranquina.


Psicologia popular - Wikisofia\nEn la filosofia de la ment, a partir dels anys 80 del segle XX es denomina psicologia popular (Folk Psychology) al conjunt de coneixements que el sentit comú atribueix als nostres estats psicològics, als estats mentals i a la seva relació amb la conducta. Es denomina també psicologia del sentit comú, i és aquella classe d'explicació psicològica que parteix de les experiències personals, encara que modificades per l'entorn social. S'expressa a través de nocions com les de creença, desig, intenció, sentiment, etc., i per generalitzacions explicatives. Així, en l'àmbit de la psicologia popular s'afirma, per exemple, que «Anna va al cinema perquè "desitja" divertir-se», «Elena "creu" que l'art pot canviar la vida», «les persones autoritàries es "senten" superiors però, en realitat solament "manifesten" els seus complexos», etc. S'expressa, doncs, en un llenguatge ambigu els termes del qual disten d'estar ben definits, i sosté la creença en el mentalisme. Aquestes expressions no són manifestació de lleis estrictes, sinó solament aproximacions a formes de predicció i d'explicació de la conducta.\nAquest tipus d'explicació psicològica ha estat fortament criticada per part dels conductistes, i més recentment pels partidaris de la teoria de la identitat ment-cervell, especialment pel corrent conegut com a materialisme eliminatiu (defensat per Stephen Stich, i per Paul i Patricia Churchland, per exemple) que consideren que el mental és reductible a les funcions cerebrals. Segons aquests autors la psicologia popular és una teoria falsa, com ho va ser en el seu moment la teoria del flogist, la teoria dels esperits animals, la teoria de l'èter, o la del calòric, i ha de substituir-se per complet per la neurociència. És a dir, proposen substituir les categories mentalistes per les categories físiques de la neurociència.\nD'altra banda, autors com Daniel Dennett, Jerry Fodor o Hilary Putnam (i, en general, tots els funcionalistes), la defensen i argumenten en contra del reduccionisme. D'una banda, afirmen que postular l'existència del mental (defensar el mentalisme) no suposa cap forma de dualisme i, d'altra banda, sostenen que encara que fos possible deduir tots els fenòmens mentals a partir dels fenòmens neurològics, encara no es podrien explicar els fenòmens psicològics neuronalment. Per tant, sostenen, en contra dels detractors de la psicologia popular, que el llenguatge mentalista no és reductible al llenguatge neurològic.\nObtingut de «https://www.wikisofia.cat/w/index.php?title=Psicologia_popular&oldid=57195»\nDarrera modificació de la pàgina: 18 set 2018 a les 14:43.


Saló Internacional del Còmic del 15 al 18 de maig Barcelona\nEl Saló Internacional del Còmic celebra la seva edició número 32 a Barcelona del 15 al 18 de maig. Els amants de les vinyetes i dels superherois gaudiran de 32.000 metres quadrats d'exposició en els palaus número 1 i 2 de Fira Barcelona, a Montjuïc. L'accés es realitzarà per l'Avinguda Reina Maria Cristina.\nEls conflictes bèl·lics i la seva relació amb les historietes seran l'eix central d'aquesta edició del Saló Internacional del Còmic de Barcelona. El certamen commemorarà el centenari de la Primera Guerra Mundial, la fi de la Guerra Civil Espanyola i el tricentenari de l'11 de setembre de 1714, entre d'altres dates relacionades amb la guerra. Els visitants podran veure 200 exemplars originals d'autors de tot el món a la mostra "Còmics en Guerra", que tractarà sobre diferents conflictes bèl·lics, des de la prehistòria fins a les guerres més recents. Reconstruccions bèl·liques en viu Una de les novetats d'aquesta edició del Saló del Còmic seran les escenificacions bèl·liques de diferents conflictes per part d'actors caracteritzats que passegessin pel recinte de Fira de Barcelona.\nAutors de còmic estrella Destacarà la presència de Joe Sacco, creador del còmic de crònica periodística, autor de títols com Notes al peu de Gaza, sobre la guerra entre Israel i Palestina, i que està a punt de publicar un gran àlbum desplegable sobre la Primera Guerra Mundial. També estarà al Saló del Còmic el dibuixant i guionista canadenc Ramón K. Pérez reconegut amb diversos premis, com el Llibre de l'any del 2010 de Foreword Reviews. Horaris: Dijous 15 de maig: de 10:00 a 20:00 h. Divendres 16 de maig: de 10:00 a 21:00 h. Dissabte 17 de maig: de 10:00 a 21:00 h. Diumenge 18 de maig: de 10:00 a 20:00 h. Entrades:\n- General: 7 € Es podrà adquirir a les taquilles del Saló del Còmic. Serà vàlida únicament per a una persona i un dia. També es farà venda anticipada que s'anunciarà en el seu moment.\n- Entrada Descompte: 5 € De venda únicament a les taquilles del Saló del Còmic. Els titulars del carnet de les biblioteques públiques de Catalunya, carnet ClubTR3SC i del Carnet Jove podran adquirir les entrades al preu de 5 €. L'entrada serà vàlida únicament per a una persona i un dia.\n- Entrada Grups Escolars: 2 € Per als grups escolars que vulguin fer la visita al Saló del Còmic l'entrada té un preu especial de 2 € per cada alumne i és gratuïta per als docents acompanyants. Per obtenir aquest descompte, s'ha de presentar a les taquilles escrit amb el segell de l'escola i l'autorització de la direcció del centre, on consti el nombre d'alumnes i professors que volen accedir al Saló. Aquesta promoció no és acumulable a altres descomptes.\nPer tots aquests avantatges i per la possibilitat de passar una jornada d'oci i diversió a Barcelona, val la pena assistir a la 32 º edició del Saló Internacional del Còmic. T'ho perdràs?


el dia d’abril 26, 2022\nAquest itinerari s'inicià quan l'alumnat va rebre el missatge d'un raier, on els demanava que investiguessin com es pot construir un rai que suri.\nA partir d'aquí van començar a investigar qui són els raiers, quina és la feina que feien i per quins rius de Catalunya baixaven.\nEl raier també els preguntava si seria possible construir una plataforma que surés de ferro o de suro. A partir d'aquí l'alumnat va pensar com són, aquests dos materials, i en van fer un dibuix. Posteriorment els vam donar un tros de ferro, un de suro i lupes per poder observar més acuradament aquests dos materials. En acabat en equips de treball van apuntat les coses que van observar i vam fer una posada en comú general a l'aula.\nUns dies més tard, per tal d'observar les diferents propietats dels materials, van fer tres experiments. Es va fer servir el mètode científic per tal de resoldre una sèrie d'hipòtesi plantejades.\nVan treballat la flotabilitat, observant el temps que tarden les dues plaques a enfonsar-se. També van poder comparar si la mida de les plaques influeix a l'hora d'enfonsar-se més ràpid o menys.\nA continuació van experimentar si el pes de les plaques fa que es vessi més o menys aigua.\nFinalment van comprovat la duresa dels dos materials.\nEn acabat cada experiment l'alumnat apuntava, en equips de treball, les seves observacions en una fitxa i en vam fer una posada en comú.\nUn cop, l'alumnat ha estudiat les característiques dels materials, han fet un disseny per a poder construir la seva maqueta, s'ha distribuït els materials que havia de portar cadascú i tot seguit han començat a construir els seus rais.\nPerquè els rais surin prèviament han treballat moltes coses, com la flotabilitat, la densitat de l'aigua i els altres materials, com influeix l'aire en el fet que surin les coses i la permeabilitat. Abans de fer la seva exposició oral, l'alumnat va comprovar (a la pica o en cubells d'aigua) si el seu rai surava o no.\nL'alumnat ha après molt i les maquetes han quedat molt bé! Ahhh! i totes han surat!


L'EVAP entrega els seus guardons en una cerimònia en format híbrid - À Punt\nL'EVAP entrega els seus guardons en una cerimònia en format híbrid\nHan resultat premiades Susana Vera, Pilar de la Oliva, María Teresa Rodríguez, Paula Carsí i Lourdes Paramio.\nImatge: Twitter (@evap_bpw)·\n22 d'octubre 2020 - 21:02\nAquest dijous s'han lliurat els premis de l'Associació d'Empresàries i Professionals de València (EVAP), que tenen com a objectiu "visibilitzar i reconéixer dones referents", en especial aquelles més joves. En un acte en format híbrid, que combinava un acte presencial amb aforament reduït i la retransmissió de l'esdeveniment per streaming, s'ha fet entrega dels guardons anuals.\nEl premi a la diversitat ha recaigut en Susana Vera, fotoperiodista i primera espanyola en rebre un Premi Pulizer. Vera ha agraït el reconeixement de l'associació, així com les persones que li van donar suport durant la seua trajectòria professional. Pilar de la Oliva, presidenta del Tribunal de Justícia de la Comunitat Valenciana, ha rebut el premi a la integritat. Després, en el lliurament del premi a la professionalitat, la guanyadora ha sigut María Teresa Rodríguez, propietària i presidenta d'honor de Galletas Gullón. Laura Carsí ha sigut reconeguda en la categoria de talent jove, ja que és la gerent d'enginyeria més jove de la planta de Ford Almussafes. Per últim, Lourdes Paramio, advocada especialista en dret laboral ha rebut el premi associada EVAP.\nLa presidenta de l'EVAP, Eva Blasco, ha volgut destacar en el seu discurs la importància del paper de les dones en aquests moments. Segons paraules de Blasco "durant els pitjors moments de la pandèmia, les dones hem sigut clau per al manteniment de l'activitat".


Caas CEIP Fabra i Coats + Aparcament\nLa nostra proposta per l’escola de CAN FABRA es situa dins de l’àmbit del perímetre de l’antiga fàbrica FABRA I COATS, actualment desdibuixat degut a la demolició de part del mur que tancava el recinte. El projecte va ser sensible a aquest fet i va voler restaurar el mur amb la seva traça original recorrent tot el perímetre del nostre projecte. Aquest mur es va fragmentar en planta baixa per permetre una comunicació tant física com visual entre el carrer, l’escola i els diferents espais públics que l’envoltaven.\nLa proposta es situa en l’històric conjunt de Fabra i Coats, conjunt format per diferents edificis industrials de principis de segle XX.\nLes peces s’organitzen segons dos eixos principals que defineixen les traces de l’edifici. La Planta Baixa es zonifica per usos i acull els espais de servei i àrees d’ús comú. La Planta Primera es destina a les aules d’INTANTIL i la Planta Segona es destina a les aules de PRIMÀRIA. La PLANTA COBERTA és accessible pels alumnes de PRIMÀRIA i s’hi ha ubicat el seu pati exterior.\nLa primera decisió del projecte va ser la de prolongar el mur existent per a conservar el seu traçat original. La idea era que aquest s’estengués per tot el voltant de la planta baixa del nostre projecte definint-ne els seu límits. Aquest mur només es va fragmentar en aquells punts que ens interessava tenir un accés o una comunicació entre els diferents espais públics veïns (plaça, biblioteca, equipament, etc).\nDins del projecte de la nova escola es va realitzar un estudi d’eficiència energètica per a veure quines afectacions podria arribar a tenir, ja fossin pròpies com les produïdes pels edificis veïns (assolellaments, ombres projectades, etc)\nImatge de l’escola des del Pati del centre\nImatge de l’escola des del carrer segre\nCarrer del Segre, 40, 08030 Barcelona, Barcelona\nEmplazamiento + Planta baja\nPlanta 1 + Planta 2 + Planta coberta (Pati)\nEsquemes de Circul.lació Planta 1, 2 i coberta (Pati)\nSecció Transeversal 1\nSecció Transeversal 2\nCroquis desenvolupament del Mur\nPerforacions en el mur i la seva relació amb l’entorn\nAccesos i permeabilitat en Planta Baixa


L'Ajuntament obre la convocatòria per contractar temporalment tres persones | www.08centvint.cat\nL’Ajuntament obre la convocatòria per contractar temporalment tres persones\nPosted By: Juanjo Cintason: 10 febrer, 2017\nL’Ajuntament de la Llagosta ha obert avui la convocatòria per contractar temporalment tres persones. Els llocs de treball a cobrir són un conserge, un per a la neteja i un altre per a la jardineria. Tots els contractes són temporals i de relleu fins a la jubilació de la persona a la qual se substitueix, amb una jornada del 75%. Com a requisit imprescindible, s’ha d’estar en situació legal d’atur. Les persones interessades poden recollir les bases de la convocatòria a l’Oficina d’Atenció a la Ciutadania (OAC) de dilluns a divendres, de 8.30 a 14 hores, i dimarts i dijous, de 16 a 20 hores, o al web de l’Ajuntament. Les instàncies es podran presentar fins al 2 de març.


Estrenem "Art de proximitat. Vivències d'un confinament" | Fundació Salut Alta\nFa un any, quasi d'un dia a l'altre, les nostres vides van canviar per complet. I, des d'aquell moment, cadascú de nosaltres ha tingut unes vivències al voltant de la pandèmia provocant estats emocionals molt diversos.\nPerò la crisi sanitària no ha afectat a tothom per igual i els infants i famílies que participen als projectes de l'entitat ho saben. Així doncs, un any després de l'inici de l'estat d'alarma, hem realitzat la setmana de l'"Art de Proximitat" per reflexionar i traslladar en obres artístiques les experiències viscudes durant els mesos de confinament.\nAixí que amb pintura, art tèxtil, fotografia i collage s'han creat una vintena d'obres col·lectives amb unes històries i càrregues emocionals que tenim ganes de mostrar. Per això, a partir del 12 d'abril les exposarem a la Nau 3 de l'Escorxador de Badalona i, a través de visites guiades, els propis participants t'explicarem el procés creatiu i reflexiu que hem realitzat.\nA través d'aquest nou InfoSA, l'informatiu oficial de la Fundació Salut Alta, expliquem el projecte:\nT'interessa veure l'exposició? Vols saber-ne més del projecte? Fes clic aquí per endinsar-te a la pàgina web on trobaràs tota la informació!


L’alcalde de Cornellà, Antonio Balmón, es va mostrar “enutjat” per la imputació i va reivindicar que ha actuat amb “honestedat”. XAVIER BERTRAL\nBarcelonaPrimer van ser 41 els alcaldes imputats per haver cobrar presumptament dietes irregulars entre el 2011 i 2012 a través de la Federació de Municipis de Catalunya (FMC). Mesos després, la causa es va ampliar a nou alcaldes més i va esquitxar la secretària d’organització del PSC, Assumpta Escarp. Aquest dimecres, vint alcaldes més van ser citats a declarar com a imputats per haver rebut presumptament un rellotge com a regal de la FMC. Entre els imputats hi ha els alcaldes del PSC de Tarragona, Josep Fèlix Ballesteros, i de Cornellà de Llobregat, Antonio Balmón, segons va avançar El Periódico.


Estadístiques forestals. Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació\nEn aquest apartat trobareu dades estadístiques bàsiques relacionades amb l’evolució de l’ordenació forestal a Catalunya i la distribució de la superfície forestal segons diferents tipologies de bosc. A més de dades sobre les actuacions forestals i els seus aprofitaments.\nForest de titularitat pública. Ordenacions\nEvolució de l'ordenació forestal de titularitat pública [24 KB ]\nForest de titularitat privada. Ordenacions\nEvolució de l'ordenació forestal de titularitat privada [26 KB ]\nTipologia dels boscos a Catalunya\nDistribució de la superfície forestal segons tipologia de bosc [19,5 KB ]\nDistribució dels boscos de coníferes per espècies [15,5 KB ]\nDistribució dels boscos de caducifolis per espècies [21 KB ]\nDistribució dels boscos d'escleròfil·les i altres perennifolis per espècies [20 KB ]\nRepoblacions forestals per comarques àmbits i províncies [22 KB ]\nRompudes forestals per comarques àmbits i províncies [27,5 KB ]


09 abr. 2015 Deixa un comentari\nby plantem.nos in FESTA Etiquetes: custodia urbana, HUERTO, plaza pública, TERRASSA\nTorna la calçotada anual de plantem-nos!. Com sabeu, durant l’hivern cuidem amb il·lusió els calçots que menjarem amb tots i totes vosaltres aquest dia, que alhora ens ajuda a celebrar que ja portem 5 anys de gestió ciutadana del solar.\nAixí doncs, aquest DIUMENGE DIA 12 d’abril vine a la CALÇOTADA POPULAR!\nPreu: 6€. Els tiquets es podran comprar anticipadament a l’Ateneu Candela i si no podeu passar per aquí, feu la reserva a través del nostre correu plantem.nos@gmail.com


Per preservar la qualitat de l’aire i evitar retornar a la situació habitual d’alts nivells de contaminació en l’entorn metropolità, l’AMB, els cinc ajuntaments metropolitans que integren la ZBE Rondes BCN (Barcelona, Cornellà de Llobregat, Esplugues de Llobregat, l’Hospitalet de Llobregat i Sant Adrià de Besòs) i la Generalitat de Catalunya reactiven la ZBE Rondes BCN.\nA l’inici de l’estat d’alarma, l’AMB i els ajuntaments metropolitans van decidir que la ZBE Rondes BCN continués vigent, fins a nou avís, com en els primers tres mesos del 2020: activa de dilluns a divendres laborables de 7 a 20 h, però sense multes.El nou calendari estipula que el règim sancionador de la ZBE Rondes BCN, per a cotxes (M1) i motos (L) als quals no els correspon distintiu ambiental, entrarà en vigor finalment el 15 de setembre d’aquest any 2020. Paral·lelament, l’AMB i els ajuntaments també han aprovat l’ampliació de la moratòria per als cotxes (M1) o motos (L) d’autònoms amb rendes baixes, atenent les conseqüències socioeconòmiques derivades de la crisi de la COVID-19. En aquest sentit, primer s’ha ampliat el llindar econòmic a partir del qual s’hi poden acollir: ha passat d’1,1 vegades l’IPREM a 2 vegades l’IPREM. D’aquesta manera, tots els autònoms que compleixin aquests requisits disposaran d’una ampliació de 3 mesos de moratòria (fins a l’1 d’abril del 2021) per circular per la ZBE Rondes de Barcelona sense distintiu ambiental de la DGT. Per a les furgonetes, camions i autobusos (N1, N2, N3, M2 i M3) als quals no els correspon distintiu ambiental DGT també s’han ampliat els terminis de la moratòria per circular per la ZBE Rondes BCN en l’horari restringit (dilluns-divendres laborables de 7 a 20 h).\nSegons l’informe sobre els aprenentatges en qualitat de l’aire durant l’emergència per la COVID-19, elaborat per un grup d’experts amb l’objectiu d’avaluar l’impacte ambiental i en la salut de la ZBE Rondes BCN, les estacions de la xarxa de vigilància de qualitat de l’aire de la ciutat han mesurat durant el període de confinament mínims històrics dels nivells de contaminació. Respecte al mes anterior a la declaració de l’estat d’alarma, la mitjana de NO2 ha disminuït un 55 %, la de carboni negre un 63 % i la de les PM10 un 39 %, atès que la contribució a la contaminació del trànsit és més gran en el cas de l’NO2 i el carboni negre. Si s’aplica un factor de correcció per a la meteorologia, s’estima que la reducció atribuïble al confinament és del 43 % en el cas de l’NO2 i del 21 % en el cas de les partícules PM10. Durant aquest període els nivells mesurats de NO2 a la ciutat compleixen el nivell anual recomanat per l’OMS, fet que posa de manifest la importància de la reducció del trànsit a la ciutat.


La Cambra de Barcelona reclama canvis normatius racionals i realistes per a una gestió òptima dels Fons Europeus de Recuperació | Sala de Premsa | Cambra de Comerç de Barcelona\nA partir de les aportacions del Grup d’Adaptació Normativa per als Fons Europeus de Reconstrucció i a proposta de la Comissió d’Infraestructures, Transports i Mobilitat, la Cambra de Comerç de Barcelona reclama la necessitat d’aprovar canvis normatius racionals i realistes per a una gestió òptima dels Fons Europeus de Recuperació.\nConeguts com Next Generation EU, l’ambiciós pressupost d’aquesta iniciativa ha estat impulsat per la Comissió Europea per fer front als desafiaments de la crisi sanitària. Espanya rebrà 140.000 milions d’euros provinents d’aquests Fons dels quals el 70% seran distribuïts entre els anys 2021 i 2022, la qual cosa suposa una oportunitat històrica per a la dinamització de l’economia.\nAra bé, l’execució d’aquests Fons es pot veure compromesa si s’atén a la realitat que el nostre ordenament jurídic intern i els procediments administratius existents no estan preparats per poder-los gestionar de manera òptima. Atesa la situació excepcional en què ens trobem, cal facilitar i promoure instruments normatius que permetin capgirar aquesta conjuntura.\nL’aplicació dels Fons Europeus de Recuperació ha de conduir a la reactivació de l’economia del país, la creació d’ocupació i la resiliència econòmica. En base a això, la Cambra considera que l’adaptació de la normativa per part dels poders públics ha d’estar guiada per una sèrie de premisses.\nFonaments dels canvis normatius\nLa gestió dels Fons de Recuperació ha d’estar basada en primer lloc en criteris de claredat i precisió perquè es pugui garantir així la simplificació administrativa. La fase de selecció de projectes ha de ser transparent i objectiva, i ha d’analitzar les propostes en termes de previsions d’ús i de demanda, viabilitat econòmica i tècnica i el seu retorn social, econòmic i ambiental.\nEn segon lloc, cal que la normativa potenciï que els Fons Europeus es destinin a recolzar el teixit productiu i empresarial general, incloent també, sense cap mena de dubte, les petites i mitjanes empreses. En aquest sentit s’ha de fomentar jurídicament la col·laboració publicoprivada, un dels motors i eixos essencials per a la recuperació i la transformació de l’economia.\nÉs imprescindible confiar en l’experiència, la capacitat tècnica i el coneixement de les necessitats d’interès general de les empreses privades, les quals que poden jugar un paper decisiu en aquest àmbit de recuperació econòmica.\nA nivell català, els Fons Next Generation EU són una gran oportunitat per millorar la prestació dels serveis públics (sanitaris, educatius, hídrics, etc.) i resoldre el dèficit històric i estructural que pateix Catalunya en infraestructures terrestres, ferroviàries, portuàries i aeroportuàries.\nLa inversió en infraestructures i tecnologia és essencial per millorar la competitivitat dels sectors clau de l’economia i l’eficiència, així com per respondre als reptes de la descarbonització del transport i la mobilitat urbana. En aquesta matèria encara hi ha desequilibris territorials, recursos insuficients, creixents problemes ambientals i deficiències en el transport públic, entre altres.\nLa digitalització de la societat també és un altre repte actual i és important el desplegament òptim de la xarxa de telecomunicacions per acabar amb la bretxa digital i ancorar l’activitat econòmica i social en el territori català. Això milloraria l’equilibri i vertebració del país amb possibilitat, fins i tot, de reduir o fins i tot invertir els fluxos del món rural a l’urbà si s’articulen projectes a llarg termini que siguin d’acreditada solvència industrial i respectin l’entorn i el medi ambient.\nInclusió de les comunitats autònomes i els municipis\nEls canvis normatius no només haurien d’afectar la normativa general (Llei de Contractes del Sector Públic, Llei de Subvencions, etc.) sinó també les normatives sectorials per ajustar-los a la realitat de cada àmbit d’activitat. En paral·lel, les modificacions tampoc no haurien de ser només a nivell estatal sinó també a nivell autonòmic (Generalitat de Catalunya) i local.\nEl Consell de Ministres ha aprovat recentment un Decret Llei per agilitzar la gestió dels Fons Europeus de Recuperació que, entre d’altres mesures, crea una nova figura de col·laboració publicoprivada anomenada Proyectos Estratégicos para la Recuperación y Transformación Económica (PERTE). En aquest sentit, la Cambra considera que s’hauria de regular una participació més intensa de les Comunitats Autònomes i que es clarifiqui, per exemple, que puguin reconèixer projectes similars als PERTE per concretar actuacions en el seu territori.\nPel que fa a l’impuls de les licitacions de contractes públics i l’atorgament de subvencions, cal reconèixer i regular àmpliament la figura de la iniciativa privada. Si bé els PERTE poden incentivar-la, la regulació en aquest estadi encara és massa genèrica i ambigua com per saber quins drets té l’empresa que presenta projectes mereixedors dels Fons Europeus de Recuperació.\nLa cessió dels contractes que es financin amb Fons Europeus s’ha de facilitar eliminant els requisits d’autorització prèvia, grau d’execució i formalització en escriptura pública, i establint un règim de control per evitar conductes anticompetitives. També caldria agilitzar la tramitació de projectes relacionats amb les energies renovables i verdes en general, així com deixar en mans dels ens locals l’adjudicació de contractes relatius a la mobilitat urbana.\nPer últim, cal preveure que les normes encaminades a la gestió dels Fons Europeus també incloguin projectes, actuacions i contractes públics que actualment estiguin en execució, de manera que si s’adapten o es modifiquen també puguin accedir a finançament europeu.\nFacilitar l’accés a pimes i startups\nLa Cambra de Barcelona, a través de la seva Oficina de Projectes Europeus, ha posat en marxa la iniciativa Next Generation EU, d’Europa a la teva empresa, dirigida a sensibilitzar i recollir projectes provinents de pimes i startups que aspirin als Fons Europeus de Recuperació amb la voluntat d’impulsar projectes de d’alt valor afegit per a l’economia i la societat catalanes.\nMitjançant aquesta iniciativa, la corporació compilarà iniciatives empresarials rebudes per categories, aglutinarà els projectes de menor dimensió dins de projectes més grans i els farà arribar a la Generalitat de Catalunya, així com als òrgans gestors dels fons. En definitiva, es tracta d’aconseguir que l’accés als Fons Next Generation EU no sigui exclusiu de les grans empreses.


L'àvia Clementina Bloc: L'origen de les espècies\nCharles Darwin. Imatge: Henry Maull and John Fox [Wikimedia Commons]\nThe Origin of the Species. Imatge: John Murray, Publisher [Wikimedia Commons]\nTal dia com avui de 1859 es va publicar el llibre L'origen de les espècies (en anglès, The origin of species), escrit per Charles Darwin.\nNo va ser el primer a parlar de la teoria de l'evolució, ja que Jean-Baptiste Lamarck i el seu avi Erasmus Darwin, entre altres, havien formulat anteriorment una teoria coherent sobre l'evolució de la vida a partir de lleis naturals.\nDarwin va organitzés els arguments per a presentar-la com un fet i va proposar la "selecció natural" com a mecanisme regulador de l'evolució.\nCatalogat com una obra fonamental de la literatura científica, el llibre estableix les bases de la biologia evolutiva.\nVa ser escrit per a un públic especialitzat, i inclou un glossari de l'entomòleg i traductor anglès Sweetland per tal de facilitar la seva lectura.\nDesprés de la seva primera publicació, 1.250 exemplars que es van esgotar el primer dia, Darwin va reeditar fins a cinc ocasions la seva obra -la sisena i última el 1872- per a respondre a les diverses objeccions i crítiques que li venien de molt diversos àmbits com el científic, el religiós, el polític, o el sociològic.\nEn la seva obra, Drawin empra un llenguatge molt acurat per a no ferir susceptibilitats. En la introducció diu que està convençut que les espècies no han estat creades independentment i que no són immutables, introduint la idea de la selecció natural.\nContínua desenvolupant les seves idees mantenint un gran respecto sobre la "teoria de la creació" i la "lluita per l'existència i la supervivència dels més aptes" per a plantejar la seva "teoria de la descendència amb modificació" que posteriorment es denominarà "evolució" i que s'aconsegueix mitjançant la "selecció natural".\nVídeo de BBC News Mundo Sobre Darwin i la seva teoria


Enquesta Igualtat ciutadania d'Agullent\nEL QÜESTIONARI S'EMPLENA DE MANERA ANÒNIMA, NO ES RECULL INFORMACIÓ QUE PUGA IDENTIFICAR A LA PERSONA QUE RESPON (NOM, ADREÇA O SEMBLANT). EL TRACTAMENT DE LES DADES ÚNICAMENT TÉ UNA FINALITAT CIENTÍFICA I SOCIAL. CAL SER VEÏNES O VEÏNS D'AGULLENT PER PODER-LO CONTESTAR I TENIR 18 ANYS O MÉS.\nZONA DE RESIDÈNCIA: INDICAR BARRI/ZONA DE RESIDÈNCIA AL MUNICIPI *\nAGULLENT O ALTRES MUNICIPIS VALENCIANS\nMUNICIPIS D'ALTRES COMUNITATS DE L'ESTAT ESPANYOL\nESTUDIS PRIMARIS (EGB, PRIMÀRIA O SIMILAR)\nESTUDIS SECUNDARIS (FINS A 4t d'ESO O SIMILAR)\nBATXILLERAT O CURSOS PRE-UNIVERSITARIS\nFORMACIÓ PROFESSIONAL DE GRAU MITJÀ O SUPERIOR\nESTUDIS UNIVERSITARIS (DIPLOMATURES, LLICENCIATURES, GRAUS)\nESTUDIS UNIVERSITARIS DE POSTGRAU (MÀSTERS, DOCTORAT, etc.)\nTINC UN TREBALL REMUNERAT\nTINC UN TREBALL REMUNERAT NO DECLARAT (ECONOMIA SUMBMERGIDA)\nSÓC UNA PERSONA ATURADA\nSÓC UNA PERSONA QUE COMPAGINA TREBALL I ESTUDIS\nSÓC UNA PERSONA JUBILADA\nTREBALLE A L'ÀMBIT DOMÈSTIC SENSE REMUNERACIÓ (AMES I AMOS DE CASA)\nPROFESSIÓ REMUNERADA (ACTUAL O DURANT LA SEUA VIDA LABORAL - ex: llaurador/a, mestre/a, metgessa, infermer, etc.-)\nDESPLAÇAMENTS URBANS (DINS DEL POBLE)\nEn els seus desplaçaments urbans diaris (treball -si és dins del poble- ambulatori, mercat, compres i servicis, centres educatius, oci, etc.), quina de les següents opcions és la que més empra? POT MARCAR MÉS D'UNA OPCIÓ.\nACOSTUME A ANAR A PEU\nAmb quina freqüència practica esport?\nAlgunes vegades al llarg de l'any\nDos, tres o més vegades per setmana\nQUIN TIPUS D'ACTIVITAT ESPORTIVA PRACTICA?\nSi és el cas en pot escollir més d'una activitat.\nACTIVITATS ESPORTIVES INDOOR: SPINNING, AEROBIC, BODY PUMP, GAP, ETC.\nPILATES, IOGA O SIMILAR\nNO PRACTIQUE CAP ACTIVITAT ESPORTIVA\nFORMA PART D'ALGUNA ASSOCIACIÓ O COL·LECTIU?\nEn cas que la resposta a la pregunta anterior siga afirmativa, A QUIN ÀMBIT PERTANY EL SEU COL·LECTIU O ASSOCIACIÓ?\nATENCIÓ PERSONES-SALUT (Lluita contra càncer, fibromialgia, alzheimer, etc.)\nEDUCATIU (Ampa, etc.)\nDE JUBILATS i JUBILADES\nDE CONSUMIDORES i CONSUMIDORS\nDel següent llistat, indique en la graella quant de temps aproximadament li dedica en el seu dia a dia a cada activitat\nÉs l'activitat a la que més temps dedique cada dia\nLi dedique unes poques hores al dia\nNo tinc temps per a dedicar-li encara que m'agradaria\nNo li dedique gens de temps o molt poc\nCURA i ATENCIÓ DE PERSONES DEPENDENTS (malaltes, majors, etc.)\nCURA i ATENCIÓ DE FILLS i/o FILLES, NETES O NETS\nACTIVITATS CULTURALS, OCI, AFICIONS, (llegir, passejar, amistats, bars, biblioteca)\nS'HA SENTIT ALGUNA VEGADA DISCRIMINAT/ADA PER RAÓ DE SEXE?\nEn cas que siga afirmativa la resposta anterior, PODRIA DESCRIURE BREUMENT LA SITUACIÓ PER LA QUAL VA SENTIR ESTA DISCRIMINACIÓ?\nQUÈ PENSA DE LA IGUALTAT ENTRE DONES I HÒMENS?\nJa visquem en una societat on s'ha assolit la igualtat entre els sexes, totes i tots tenim les mateixes oportunitats\nEncara visquem en una societat desigual que beneficia als hòmens, prestigia i reconeix més les seues activitats (escletxa salarial, sostre de cristall, etc.) i on encara arrosseguem xacres manifestes com la violència de gènere\nLes dones ara tenen més facilitats i avantatges que els hòmens\nCONEIX ALGUNA CAMPANYA O ESDEVENIMENT DE QUALSEVOL TIPUS QUE S'HAJA ORGANITZAT AL MUNICIPI (PER ASSOCIACIONS, AJUNTAMENT O ALTRES) QUE DENUNCIE LA VIOLÈNCIA MASCLISTA O REIVINDIQUE LA IGUALTAT ENTRE DONES I HÒMENS?\nEN CAS DE RESPOSTA AFIRMATIVA A LA PREGUNTA ANTERIOR, QUIN?\nHA PARTICIPAT ALGUNA VEGADA D'ALGUN D'ESTOS ACTES (XARRADES, CONCENTRACIONS, TALLERS, ETC.)?\nPENSA QUE AGULLENT ÉS UN MUNICIPI QUE ES PREOCUPA PER LA IGUALTAT ENTRE DONES I HÒMENS i S'IMPLICA EN L'ERADIACIÓ DE LES VIOLÈNCIES MASCLISTES?\nEscullga de les següents opcions la que més s'adapte al que vosté pensa\nSÍ, ES DEDIQUEN MASSA RECURSOS A ESTES QÜESTIONS\nSÍ QUE S'IMPLICA PERÒ ÉS PODRIEN FER MÉS COSES\nQUÈ PENSA QUE ES PODRIA FER AL MUNICIPI EN MATÈRIA D'IGUALTAT I LLUITA CONTRA LA VIOLÈNCIA MASCLISTA? (Campanyes, activitats, etc.)


Antoni Ambrós - 2007 febrer\nby Antoni Ambrós in 27 febrer 2007 · Filed under General\nEl dia que va néixer la Marilyn Monroe jo era un àtom o una molècula -mai no ho he tingut clar- en un terròs de terra sobre el qual havia de ploure molt, encara. El dia que va morir, en canvi, vaig plorar com si se m’hagués rebentat una canyeria en algun recolze de l’ànima. […]\nTemps (Article 1.1)\nby Antoni Ambrós in 24 febrer 2007 · Filed under Estatut de poesia\nLes hores viuen als verals de la mirada i guarden sinònims d’amagades presències. L’hora d’argila sospira dins el llibre inacabat. Un eco fa retrunyir les hores de l’ànima. El solatge de l’hora buida és agre. Dibuixa en el viu dels llavis la mort d’una vida asimètrica, sense sentit. Tweet\nby Antoni Ambrós in 24 febrer 2007 · Filed under General\nCom deien els antics, D’aquí a cent anys, tots calbs. O bé, No hi ha mal que duri cent anys. Totes dues expressions són una icona de la impotència, de la resignació davant algun fet que ens aclapara d’allò més i que, per tant, posem en mans de l’inexorable pas del temps per tal que […]\nby Antoni Ambrós in 22 febrer 2007 · Filed under Estatut de poesia\nLa drecera que agafo en el brancal és polsegosa i no hi canten ocells Els peus se m’encloten -no som cabal-, en solcs que he cavat a cops de martell El solatge en la tassa de cafè, l’engruna dolça en la menja de sal, el mirall de l’alba, el bell mossec de na Laura, al […]\nDes d’ara (Preàmbul, III)\nby Antoni Ambrós in 19 febrer 2007 · Filed under Estatut de poesia\nDes d’ara ja puc dir què hi trobareu en aquests poemes. No hi ha camins, tampoc no hi ha dreceres. Potser en trauríeu gaudis fugissers […]\nEl planeta afortunat o “Estrelletes, estrelletes, quin és el planeta més bufó de tots?”\nby Antoni Ambrós in 19 febrer 2007 · Filed under General\nEl nostre planeta és més ric que mai, diuen. Perquè la globalització ha beneficiat la seva economia. Amèrica, Europa, Àsia… han vist augmentar la seva capacitat de negoci i, per tant, la seva riquesa. Els diners circulen amb més abundància i amb més rapidesa per totes les venes macroeconòmiques del món. Més a prop, això […]\nEstatut de poesia (Preàmbuls I i II)\nby Antoni Ambrós in 18 febrer 2007 · Filed under Estatut de poesia\nDeclaració (Preàmbul, I) Que la Poesia té molts portals. Que n’hem passats molts, potser d’esquitllentes. I que en som ostatges o convidats dels seus versos malvats de mirada lluenta. Escrits a l’escalf de la seva llum, duen els mots una vida secreta. Les parets de sa casa són tan lluny que, en lloc de traginada, […]\nAdobari de metàfores (2)\nby Antoni Ambrós in 17 febrer 2007 · Filed under Adobari de metàfores\nAdelitament: la cera cremada en un entrecuix. Adstrat: llengua que flueix sobre una altra llengua. Adbecció: moviment d’un bec en els plecs d’un cony. Afluixament: pètal caigut, sens flor. Afruitada: femella amb gust de fruita. Especialment, de figa. Tweet\nby Antoni Ambrós in 15 febrer 2007 · Filed under Aligràmnia\nUs vull parlar d’Aligràmnia, artistes de la vida. S’hi arriba en un parpelleig. Quan te n’adones, se t’han cremat les pestanyes, en el viatge. Has traspassat fronteres i has violat espais aeris, impunement. Has fet nit -unes nits lluents, d’estels no engendrats- en fondes sense amo o en boscos encantats. Has dormit amb un […]\nby Antoni Ambrós in 13 febrer 2007 · Filed under General\nVenint de la feina he vist un cel fantàstic, de postal o de pel·lícula d’autor. He pensat que a l’art a vegades no li calen artistes, per manifestar-se: aquells núvols modelats pel vent i pintats pel sol n’eren una prova. Tant de bo, barrinava, mentre conduïa amb la vista prudentment fixada en la […]


6.6. Dimensió cultural — Site\n6.6. Dimensió cultural\nJa només ens queda per comentar l'últim dels àmbits, que segurament és també el que més reptes planteja, perquè fa referència al que hem anomenat la ‘cultura de la sostenibilitat’. Aprofundir en aquest aspecte és una tasca extremadament complexa i delicada, perquè dur a terme una transformació social de la magnitud que implica un desenvolupament sostenible només es pot fer si es dóna un canvi global en la manera de percebre el món i d'actuar-hi. Situem aquest àmbit en el rerefons de l'equació, amb la qual cosa indicar que l'abasta tota, ja que aquest canvi cultural és subjacent a tots els altres canvis, els alimenta i retroalimenta al mateix temps.\nLa modernitat va comportar una visió reduccionista i a curt termini que no es va preocupar de preveure els efectes secundaris de la seva acció. Avui ja parlem d'un nou paradigma científic, que no pretén negar l'anterior sinó complementar-lo. És el paradigma de la complexitat. És per això que Cendra i Stahel (2006) consideren que és imprescindible establir, en aquesta dimensió cultural, el principi del pensament complex (o del pensament sistèmic o de la complexitat) com a eix vertebrador d'una nova manera de veure el món.\nFigura 35. Pensament complex contra pensament únic. Font: versvs.net\nCanadell (2007) proposa un món de pautes (alfabetització ecològica i intercultural, vincular coneixement i experiència, aprendre sobre els límits, ensenyar la importància dels ritmes, etc., per a la seva possible integració en un programa educatiu per a la sostenibilitat. Aquest programa, juntament amb les altres propostes comentades, a més de moltes altres, apunta al que l'autora entén que hauria de ser un altre dels subprincipis d’aquesta dimensió cultural, subsidiari de l'anterior: el de l'educació integral. Aquest subprincipi també es podria resumir en la proposta que al seu dia va fer l'Informe Delors (1996): aprendre a conèixer, aprendre a fer, aprendre a viure junts i aprendre a ser. D'aquesta manera, educant i integrant la dimensió mental, creativa, social i espiritual, la UNESCO s'alineava ja amb la vocació d'aquesta educació global i globalitzadora.


Del balbuceig a la subordinada. Nens i parla\nAprendre a parlar és una de les coses més complexes i importants que fan les criatures en la primera infància. Un repte que cada nen assoleix al seu ritme\nEstimular que aprenguin a parlar Del balbuceig a la subordinada. Nens i parla Cinc obstacles, cinc reptes FOTOS: GETTY\nEl mantra denota un antropocentrisme que la ciència ha posat en dubte: la parla diferencia l’espècie humana de la resta d’animals. Sense llengua (humana), sense llengües (humanes), ni raonaríem ni enraonaríem. Progressió implacable, molt lenta o molt ràpida segons com es miri, la maduració lingüística dels fills, nets o nebots és un procés tan fascinant -tan màgic, gairebé- com el seu creixement físic: “El llenguatge és una de les capacitats més extraordinàries de l’ésser humà”, afirmen la neuropsicòloga Roser Colomé Roura i la logopeda Marta Valls Pla des de la Unitat de Trastorns de l’Aprenentatge Escolar (UTAE) de l’Hospital Sant Joan de Déu Barcelona. Amb elles dues explorem el llarg camí que condueix al ple domini de la paraula, i els revolts i sotracs que poden sorgir. Som-hi.\nArribar al cap del carrer no és fàcil ni ràpid. Per què costa tant, i tant de temps? Colomé i Valls indiquen que el “desenvolupament mental extraordinari” que ho permet es produeix com a conseqüència tant del que l’infant porta dins seu com del que percep al seu voltant, els “agents ambientals”; és a dir, “gràcies a la base genètica que el nen porta del néixer, juntament amb l’exposició de models lingüístics correctes i l’establiment de situacions” per posar-los en pràctica. El llenguatge no és l’únic que prospera en un infant que creix, però sí que és l’eina de comunicació fonamental de què disposa i un element clau per al seu esclat cognitiu; la millora de la parla progressa “en paral·lel i en interacció” amb el sistema nerviós, l’aparell auditiu, el pensament, l’inconscient, les relacions i les emocions.\nAprendre a parlar és una de les coses més complexes i importants que es fan en la primera infància\nAprendre a parlar és una de les coses més complexes i importants que es fan en la primera infància: “El desenvolupament adequat [del llenguatge] és decisiu -segons les expertes de Sant Joan de Déu- per a l’estructuració del pensament i l’acció de l’infant, per estructurar i regular la seva personalitat i el comportament amb els altres. De la mateixa manera, és el vehicle fonamental per a la interacció social, per a l’establiment de les relacions socials i el desenvolupament de l’afectivitat”.\nEs neix a punt per aprendre a parlar tan aviat com hagin madurat les estructures necessàries, que abans ja s’han posat a punt per a funcions més bàsiques. Si no s’arrenca a parlar, però, se n’acaba aprenent per l’entorn. El “suport material”, el disc dur imprescindible per al procés, és el cervell i tota la xarxa neuronal. Roser Colomé i Marta Valls expliquen: “El cervell humà té la capacitat innata i exclusiva per a l’adquisició del llenguatge. D’altra banda, depèn, en gran mesura, de si hi ha més o menys influència ambiental, que és fonamental per a l’aprenentatge i organització d’aquest mitjà de comunicació entre els éssers humans. Podem afirmar, doncs, que si bé la parla és innata com a possibilitat biològica, quan no s’ensenya no s’aprèn”. Per aprendre’n cal que es coordinin funcions cognitives com la memòria, l’atenció o la percepció; funcions psicomotrius, i “vies sensitives” (informació en circulació) com l’audició, la visió o la propiocepció (percepció de la posició del cos).\nEstimular que aprenguin a parlar\nLes professionals de Sant Joan de Déu recorden que cal “parlar amb els nens a poc a poc i amb musicalitat, entonant marcadament”, de manera “lúdica i divertida”. Recomanen:\nParlar tan sovint com sigui possible.\nParlar correctament, sense imitar la seva manera de parlar.\nDonar-los temps sense posar-nos nerviosos.\nMarcar torns d’intervenció en les converses.\nAdaptar la llargada dels enunciats a la capacitat del nen.\nSempre que iniciï una conversa, intentar que es mantingui.\nValorar les seves manifestacions de manera positiva.\nReforçar el seu progrés i donar-li el model adequat.\nCapgirar les seves preguntes.\nParlar amb ell, jugar amb ell, llegir-li contes, dibuixar...\nTriar una activitat que el faci parlar.\nFer-li preguntes sobre coses que passen en la seva vida quotidiana.\nDesprés de fer una activitat interessant, comentar amb ell tot el que ha passat.\nUtilitzar preguntes obertes.\nVerbalitzar al màxim totes les accions que es facin amb ell.\nNo protegir-lo massa.\n¿Tots els nanos aprenen a parlar de la mateixa manera? Dues lletres: ena, o (no). “Segueixen ritmes i procediments diferents”, apunten Colomé i Valls, que insisteixen que el desenvolupament lingüístic “no està garantit” i que “diversos factors” poden condicionar-ne l’aparició o la velocitat. Perquè tot plegat rutlli com cal -insisteixen-, calen estímuls: “Fa falta una estimulació adequada mitjançant la interacció i el joc, que permeti adquirir les destreses visuals, auditives, tàctils, motrius, cognitives, socials, etc., necessàries i precursores del llenguatge. Els nens que són estimulats pobrament presenten més dificultats per adquirir-lo”. Per ajudar-los a adquirir el llenguatge la família -tota- té un paper de primer ordre: “Els infants han d’estar exposats als sons de la parla des del naixement, independentment de si entenen les paraules que senten o encara no”. Cal embolcallar-los en el llenguatge.\nEl desenvolupament lingüístic no està garantit i diversos factors poden condicionar-ne l’aparició o la velocitat\nTot i que cada nen és un món també en aquest aspecte, el perfeccionament de la parla sol seguir unes etapes comunes. La neuropsicòloga i la logopeda remarquen el pes dels sis primers anys, “l’etapa de més plasticitat neuronal i en la qual es formen i desenvolupen les bases de la comunicació i el llenguatge”. El moment en què el nen està més capacitat per absorbir-lo. Durant els tres primers anys el creixement i la maduració cerebral afavoreixen un gran salt endavant: “És quan hi ha més possibilitats d’efectuar l’aprenentatge amb naturalitat, rapidesa i eficàcia”. Cal saber-ho i aprofitar-ho.\nEls nadons fan servir la comunicació no verbal, però ja es fixen en la verbal: “Amb sons, balbotejant, cridant, en diversos tons i volums, van descobrint la seva capacitat de produir diversos tipus de sons més complexos”. Entre els sis mesos i l’any ja imiten i entenen alguna paraula si els n’assenyalem el significat; amb un any ja diuen els primers mots (“mama”, “papa”, “aigua”), i amb un any i mig ja dominen mig centenar de mots i creen les primeres frases. “Als dos anys -expliquen- es produeix l’explosió del llenguatge. El nen domina entre 250 i 500 paraules, i crea també frases més llargues; fa moltes preguntes i la meitat del seu discurs és intel·ligible”. I als tres anys ja acumula un vocabulari de 1.000 paraules, construeix oracions complexes, dialoga i pronuncia bé la majoria de sons.\nProp d’un 7% dels nens tenen algun problema de llenguatge. Quan ens hem d’amoïnar? Els primers quatre o cinc mesos, amb els primers balbucejos, calma i tranquil·litat: “Tot i que l’entorn els estimula, els pares no s’han de preocupar gaire si el nen triga a parlar més de l’habitual, perquè això no representa necessàriament un retard en la parla”. Si hi ha senyals d’alarma, apareixeran més endavant: “Un possible indicador és que als dos anys d’edat un infant no posseeixi aproximadament unes 50 paraules intel·ligibles o no produeixi enunciats de dues paraules”.\nProp d’un 7% dels nens tenen algun problema de llenguatge\nI què s’hi pot fer? Adonar-se a temps d’una incidència pot ajudar a minimitzar-ne els efectes: “És molt important la detecció i intervenció ràpida”, adverteixen des de l’hospital maternoinfantil, i animen els pares amb dubtes o sospites a contrastar-ho de seguida: “Els especialistes en el desenvolupament del llenguatge són els que han de considerar si es tracta d’una dificultat pròpia del procés evolutiu o si cal intervenir-hi”. I també és més que desitjable que s’eviti menystenir els indicis de retard: “De vegades les dificultats d’adquisició del llenguatge no reben l’atenció que es mereixen i, per no voler ser alarmistes, es cau en l’error de pensar: «Ja parlarà»”. Doncs no: no cal esperar fins als tres anys. Espavilem.\nCinc obstacles, cinc reptes\nLa neuropsicòloga Roser Colomé Roura i la logopeda Marta Valls Pla, des de la Unitat de Trastorns de l’Aprenentatge Escolar (UTAE) de l’Hospital Sant Joan de Déu Barcelona, destaquen “algunes de les dificultats més freqüents” en l’adquisició de la parla, que “s’anuncien en primer lloc”, matisen, “com a trets d’immaduresa, i que poden evolucionar cap a la normalitat” o bé ser l’inici d’un trastorn.\nDislàlies. Errors en el punt i la forma d’articulació d’un o diversos fonemes d’origen funcional (no té una causa orgànica).\nRetard de la parla. Conjunt de totes les dislàlies evolutives o funcionals. Alteració fonètica que es produeix per immaduresa de les habilitats de la parla.\nRetard del llenguatge. Desfasament cronològic en l’adquisició de les diferents etapes lingüístiques, si bé el nen les va adquirint amb pautes evolutives de normalitat.\nTrastorn específic del desenvolupament del llenguatge (TEDL). Els infants comencen a parlar tard, igual que els nens amb retard del llenguatge, però no és un problema d’immaduresa, i no es resoldrà només donant-los temps.\nTartamudesa evolutiva. Entre els dos i els quatre anys, és freqüent que les criatures s’expressin amb repeticions de síl·labes o fins i tot amb repeticions de paraules. En la majoria dels casos, la dificultat sol desaparèixer de manera espontània.\nCREIXEMENT criança família


La Guerra de l’Arròs (II) – Port Fangós\nEste article és la continuació de la Guerra de l’Arròs. Per entendre’l bé és aconsellable llegir abans la primera part. La casualitat ha volgut que la seua publicació haigue coincidit amb uns moments dramàtics i inesperats. Els nostres avantpassats ja van viure moltes situacions paregudes -còlera del 1854, paludisme del 1861, grip del 1918, etc-, i ho van haver d’afrontar des de la precarietat més gran, sense metges, ni diners, ni menjar, ni res de res; i amb unes taxes de mortalitat molt més altes que les que provoca este virus que ara tant mos fa patir. Ells van aconseguir sortir-se’n i natros també ho farem. Molta sort a tots.\nUn important sector de la població tortosina va veure l’arribada de l’arròs al Delta dret, amb preocupació i temor. Feia poc que s’havia passat una terrible epidèmia de còlera i ara patien per les febres. Els metges de la ciutat els havien espantat de tal manera que temien que en qualsevol moment aparegués sobre Tortosa un núvol tòxic de “miasma pantanós” procedent de la ribera. La inquietud va augmentar molt quan, pocs mesos després de l’autorització provisional del cultiu – abril de 1861-, els casos de paludisme es van multiplicar a l’Enveja i també van augmentar molt als altres pobles del Delta.\nVa ser a partir d’este moment quan el grup de regidors contrari a l’arròs, majoritari a l’Ajuntament, que ja coneixem de l‘article anterior, va tornar a emprendre la guerra contra l’arròs. Una de les seues primeres accions va ser la d’oposar-se a la decisió de l’alcalde de Tortosa d’enviar un metge a l’Enveja a càrrec del pressupost municipal per socórrer els malalts de paludisme d’aquella partida. Consideraven que, en tot cas, el metge l’havien de pagar els arrossaires, que eren els que havien creat el problema tirant endavant la collita de l’arròs sense cap control, ignorant les estrictes normes i limitacions que establia la llei.\nPer aquells dies, la Real Compañía pretenia tancar els portells de l’assut de Xerta per poder donar més aigua al canal i fer-la circular millor pels arrossals. Es tractava d’assegurar la collita i sobretot de contenir el brot palúdic, que cada vegada adquiria més gravetat. Quan això es va saber, Manuel González, en representació dels regidors contraris a l’arròs, va denunciar que si es tapaven els portells, el riu, que ja portava poca aigua, quedaria sec en algunes parts i es crearien nous focus tòxics. A més, la reducció del cabal provocaria greus perjudicis a la navegació fluvial, el comerç i l’agricultura -la majoria dels pagesos encara regava amb sínies. Quan la notícia es va escampar per Tortosa, el malestar va recórrer els carrers i les places. Al perill per la salut, ara se li sumaven uns suposats efectes perjudicials per a sectors econòmics essencials de la ciutat.\nDe res van servir els intents del governador civil i de la Real Compañia per convèncer-los que donar més aigua al canal era la millor solució perquè permetria fer circular les aigües i eliminar els focus palúdics. Tampoc va servir de res que els tècnics asseguressen que el tancament dels portells de l’assut només provocaria una baixada del nivell del riu de vuit centímetres el primer dia i fins que s’omplís el canal, però després es reduiria a tres, i que amb estes magnituds era impossible perjudicar la navegació, el comerç o l’agricultura, i tampoc la salut, com afirmava gran part del consistori. Fins i tot, les autoritats estatals es van oferir a fer la prova i es van comprometre que si no es complia la seua previsió, els tornarien a obrir immediatament.\nPerò els opositors a l’arròs no van voler admetre cap tipus de prova. Per ells, estava clar que tancar els portells de Xerta era exactament el contrari del que convenia: no evitava el problema del miasma palúdic, la disminució de cabal del riu creava nous problemes a la salut pública de la comarca per la corrupció de les seues aigües i alhora, diguessen el que diguessen les autoritats estatals i els partidaris de l’arròs, provocaria seriosos perjudicis a la navegació, el comerç i l’agricultura.\nSegons ells, aquell problema només tenia una solució: la destrucció immediata de la collita de l’arròs. Allò que calia era “quitar el agua de los arrozales y desecar en lo posible o dar salida a las aguas que existen encharcadas, pues solo de este modo podran librarse aquelles partidas de la calamidad que las aflije”. En canvi, el governador, la Real Compañía i els regidors partidaris de l’arròs opinaven el contrari. Consideraven que seria un error greu treure l’aigua en aquells moments perquè feia molta calor i les plantes es podririen ràpidament provocant intenses emanacions tòxiques que encara augmentarien el problema. Estaven convençuts que el millor era esperar a setembre, quan ja s’hagués acabat la collita, perquè la temperatura hauria començat a baixar i els efectes serien menors. De fet, el que hi havia darrere de tots estos arguments era que uns volien salvar la campanya de l’arròs i els altres destruir-la. La discussió va exaltar encara més els ànims de la ciutat on s’anunciaven mil desastres. La cosa es va posar tan seriosa que el representant del governador va haver de fer una crida per a “ calmar la especie de sòrdida inquietud y exitación de los ánimos que sin fundado motivo existe en esta ciudad”.\nEn aquell tens mes d’agost també va comparèixer a l’Ajuntament un grup de propietaris del Delta esquerre -on encara no hi havia canal-. Van afegir la seua queixa a la dels contraris a l’arròs pels greus perjudicis que causava a la salut pública de l’altra banda del riu – la Cava, Jesús i Maria, l’Aldea, etc-. Segons ells, la situació que havia creat l’arròs era tan greu que no trobaven jornalers per a treballar les seues terres, ni pastors per als ramats “ porque cuantos van allí caen enfermos al dia siguiente”. La majoria de famílies estaven afectades per la malaltia i els camps havien quedat abandonats. Per això exigien la seua prohibició.\nDesprés d’escoltar-los, el regidor González -sempre preparat per posar llenya al foc- va demanar que s’informés d’esta situació tan greu al governador de la província perquè es fes càrrec, d’una vegada, del malestar que hi havia a la zona. Alhora, va realitzar una altra proposta de gran calat polític i que hauria de tindre importants conseqüències. Va exposar que la llei que regulava el cultiu de l’arròs, reservava al govern la potestat de prohibir-lo, fins i tot en terrenys acotats, sempre que es demostrés, amb el corresponent expedient, que causava notoris perjudicis a la salut pública. Per tant, allò que calia era deixar-se de queixes inútils, a les que ningú feia cas, i reunir tantes proves sobre els efectes nocius de l’arròs que fessen impossible la renovació de l’autorització per a la següent collita.\nDavant l’ofensiva del consistori tortosí contra l’arròs, els veïns de l’Enveja es van veure obligats a defensar-se, sobretot tement per properes collites. Per això, la majoria dels cultivadors van firmar, a finals d’agost, una instància destinada a la reina Isabel II on s’explicava que la totalitat dels habitants d’aquella partida desitjava que se’ls permetés el cultiu de l’arròs. També es comprometien a fer tots els treballs necessaris per sanejar bé els arrossals, ja que fins aquell moment els havia sigut impossible complir amb el que fixava la llei pel poc temps que havien tingut entre l’autorització provisional i la sembra.\nEn el document minimitzaven tot el que podien el problema del paludisme que tant atemoria Tortosa. Segons ells, no estava gens clar que la causa es trobés en l’arròs. Desviaven la responsabilitat a la Real Compañía afirmant que “si algun foco insignificante de putrefacción se observa será, en su caso, en las balsas que existen junto a los puentes en toda la línea del canal. En los arrozales no hay ni el más mínimo miasma pestilente: las aguas que los alimentan entran y salen de continuo”. És evident que l’informe no reflectia la realitat que s’estava vivint en aquell moment, que els casos de paludisme a l’Enveja havien augmentat molt i que el número de defuncions s’havia disparat, sobretot entre ancians i nadons. Resulta obvi que uns exageraven i els altres reduïen el problema del paludisme tot el que podien, segons els seus interessos. Aquells que en treien algun benefici estaven disposats a assumir el risc; en canvi, els altres, els que només tenien el perill de rebre’n els perjudicis, no en volien saber res.\nSeguint la seua estratègia, el dia 19 de novembre de 1861, Manuel González i cinc regidors més presentaven una moció en la que es demanava a la reina Isabel II “ se digne prohibir el cultivo del arroz en los terrenos comprendidos en la partida de la Enveja de este termino y en los de la villa de Amposta por los funestos perjuicios que dicho cultivo està ocasionando a la salud pública de las partidas de la Enveixa, Cava, Jesús y Maria, Aldea, Granadella y Camarles, cuyos habitantes han sido atacados casi en su totalidad y se hallan padeciendo tercianas endémicas y fiebres tifodeas que diezman aquellos habitantes por su carácter mortífero”. La moció afegia, entre altres coses, que també es veien molt perjudicats els pescadors tortosins de les llacunes -de la confraria de St. Pere-, els mariners i els viatgers, obligats a pernoctar a la bocana del riu, quan esperaven el moment propici per entrar o sortir.\nEn aquell moment, la pressió a la ciutat devia ser tan intensa que el grup de regidors encapçalat per Domingo Falcó, que tradicionalment s’havia mostrat favorable a l’arròs, va manifestar que ells també votarien a favor de la prohibició, donat que havia quedat demostrat que el cultiu era perjudicial per a la salut pública. Tot indica que, a partir d’este ple, es va acabar la divisió entre els regidors favorables i contraris a l’arròs. De fet, el ple va nomenar a Manuel González i Domingo Falcó, un de cada bàndol per a redactar conjuntament l’exposició a la reina, que s’aprovaria definitivament el dia 22 de novembre de 1861.\nL’acció de l’Ajuntament va anar coordinada amb una gran mobilització popular. Aquell més de novembre, tres mil veïns de Tortosa firmaven un memorial demanant al govern la prohibició del cultiu de l’arròs a Amposta, Sant Carles de la Ràpita i l’Enveja. Esta petició s’acabaria discutint al Congrés de Diputats a la primavera següent. Al text s’explicaven els devastadors efectes de la malaltia i es donaven xifres. Segons ells, a l’Enveja, l’any 1859 només havia hagut nou morts, en canvi l’any següent havia pujat a trenta-un, i en el que es portava de 1861 el número de defuncions ja arribava a quaranta-set. A més, dels 947 habitants que tenia la partida en aquell moment, n’havien emmalaltit 829. Però la cosa no acabava aquí, l’epidèmia també s’estenia per la Cava, Jesús i Maria, Camarles i l’Aldea, on la meitat de la població estava malalta, 1.197 persones d’un total de 2.163. A més, s’havien d’afegir un alt número de mariners, pescadors i treballadors de les salines.\nEn relació amb el número real de malalts i defuncions hem pogut trobar un vertader ball de xifres en funció de qui les emetia. Mirarem d’ocupar-nos d’este assumpte en un altre article, però, de moment, de l’estudi realitzat al registre de defuncions de l’església Sant Miquel -que comptava juntes les partides de la Cava i Jesús i Maria- podem assegurar que l’any 1859, abans de l’arròs, hi va haver 27 morts, i només un va ser de quartana; en canvi, l’any 1861 es van produir 62 defuncions, i en almenys 33 casos es van apuntar les febres com a causa probable de la mort. Això mos fa pensar que la malaltia a l’Enveja, molt més pròxima als arrossars, havia de ser encara més considerable. En qualsevol cas, per les dades que coneixem, resulta innegable l’alta incidència de les febres a tot el Delta, i també que provocaven una mortalitat molt més alta en nadons i vells.\nA la primavera de 1862, l’ofensiva combinada de l’Ajuntament i de gran part de la població tortosina va aconseguir finalment el seu objectiu: el governador civil comunicava que, seguint les indicacions del Govern, es suspenia el cultiu d’arròs al Delta fins una nova autorització. És indubtable que el fet d’haver de discutir l’assumpte al Congrés en aquelles mateixes dates, la important pressió política i social que s’havia exercit des de Tortosa i la preocupació per possibles altercats van forçar la decisió. El trasbals que esta ordre va causar a la ribera és fàcilment comprensible, i més encara perquè va arribar quan una part important dels treballs preparatoris per a la nova collita ja s’havien realitzat, amb les conseqüents pèrdues econòmiques.\nPocs mesos després, els membres de la Junta d’Acotament d’Amposta van presentar un dur al·legat contra les posicions que es mantenien a Tortosa sobre el cultiu de l’arròs. Els feien responsables de la suspensió de la collita que havia decretat el Govern. Consideraven que amb la seua actitud havien obligat a deixar improductives tres mil hectàrees de terra posades en cultiu l’any anterior amb un sacrifici enorme. Afirmaven que la gent d’Amposta, Sant Carles i l’Enveixa -i també alguns tortosins amb terres al Delta dret- s’havien endeutat amb importants crèdits per a anivellar terres i construir sèquies, desaigües, camins i altres infraestructures, i ho perdrien tot si es deixava passar un altre any sense fer arròs: “ las tierras se convertiran otra vez en eriales, los desagües se cegarán y todo quedará destruido sin que el país pueda volver a levantar capitales para reponerlo”.\nTambé lamentaven que aquí es prohibís un collita que, en canvi, s’autoritzava a altres províncies, com València, i que esta decisió havia fet perdre a la comarca una producció valorada en tres milions de rels anuals i milers de llocs de treball pagats amb sous molt alts, més del doble del que s’acostumava a la zona. Així mateix, havia afonat el preu de la terra, que l’any anterior havia augmentat el seu valor de manera exponencial davant les expectatives de negoci. I segons els membres de la Junta, tots estos danys s’havien provocat perquè un sector de la població tortosina “no se avienen a que otros disfruten de tan ventajoso éxito”.\nDenunciaven que els únics que havien sortit guanyant d’aquella prohibició eren tots aquells que abans de l’arròs “ conseguían explotar sus tierras pagando ínfimos jornales, que el cultivo del arroz hizo duplicar”. L’interès d’estos propietaris, que veien com els salaris dels jornalers havien passat de sis rels a catorze, els havia convertit en els enemics més acèrrims de l’arròs, i havia sigut determinant en l’exageració dels problemes que ocasionaria el seu cultiu, fent creure a molta gent de bona fe que provocaria “ la muerte y la despoblación universal”.\nSegons els representants, s’havia fet pagar exclusivament a este cultiu el brot de febres quan tothom sabia que això havia passat sempre al Delta, amb arròs i sense. Perquè es tractava d’uns terrenys erms i pantanosos, propicis per a la malaltia. Però allò que els resultava més difícil d’entendre era que els més preocupats per este perill es trobessen just a Tortosa, a quinze quilòmetres dels arrossals “ a salvo de todas sus eventualidades, y que las poblaciones de Amposta y San Carlos de la Ràpita, lo mismo que el barrio rural de la Enveixa, que están inmediatos a estos, piden unanimemente que se permita el cultivo sin temer que surjan estos desastres que exclusivamente ellos habían de sentir”. Quedava clar que alguna cosa no voltava redona.\nTambé denunciaven l’opinió dels agrimensors tortosins que havien afirmat que en estos terrenys es podien fer molts altres productes en lloc de l’arròs. Els ampostins deien que això era fals, que totes les proves que s’havien fet per introduir altres cultius havien fracassat estrepitosament, que aquelles terres fondes i salitroses només admetien l’arròs. Segons ells, estava molt clar que si es volia de veritat que el Delta deixés de ser un focus palúdic i es transformés en una gran horta fèrtil que admetés tota classe de productes, calia fer córrer les aigües, dessalar les terres i aixecar totes les zones fondes on s’embassava l’aigua i es feia malbé. Però això només es podia aconseguir de dos maneres: invertint l’Estat una enorme quantitat de diners per sanejar el Delta, cosa impossible, o fent arròs.\nEn este segons cas, serien els mateixos pagesos els que, pel seu propi interès econòmic, s’encarregarien de construir una xarxa de desaigües, farien circular l’aigua, repujarien les zones fondes amb el colmateig. Així, al cap d’un temps, una zona pantanosa i insalubre acabaria convertida en una horta fèrtil on hauria desaparegut el paludisme i s’hi podria produir de tot. Però per a aconseguir això, caldria passar per una etapa de transició i admetre algun repunt de brot palúdic mentre es millorava tot el sistema de drenatge. Cal dir que les seues previsions eren massa optimistes. La realitat acabaria demostrant que eliminar de manera definitiva la salinitat de les terres del Delta no era tan fàcil com imaginaven i canviar l’arròs per un altre cultiu tampoc. D’altra banda, també es comprovaria que el cost en vides humanes seria més alt del que s’esperava.\nPer entendre bé la situació que es va donar a Tortosa, hem de pensar que feia molts pocs anys -1854- que havien passat una terrible epidèmia de còlera i la possibilitat de repetir una situació com aquella devia espantar molt. Alhora, la confusió amb l’origen real de la malaltia, l’equivocada “ teoria miasmàtica” i l’aterridor l’informe dels metges de Tortosa van contribuir a crear un ambient de pànic a la ciutat. També és comprensible i humà que la gent del Delta, que esperava obtindre grans beneficis de l’arròs estigués més disposada a suportar les febres i, en canvi, els que estaven al marge d’esta activitat no volguessen exposar-se a aquell perill.\nTambé resulta molt probable que, com afirmaven els representants ampostins, un dels motius determinants en l’oposició a l’arròs de molts propietaris agrícoles -sense terres al Delta dret, és clar- estigués relacionat amb l’extraordinària pujada dels jornals i la forta demanda de mà d’obra que es va produir. Això va posar en perill el sistema econòmic tradicional de la zona basat en salaris baixos i poca oferta de treball, i perjudicava seriosament els interessos de terratinents i propietaris mitjans, que necessitaven mà d’obra. És possible que si no trobaven treballadors per a les seues finques no sigués tant pel paludisme sinó perquè aquells preferien anar a treballar als camps d’arròs, on els pagaven molt més.\nAixí podem concloure que darrere la comprensible temor de gran part de la població tortosina a una malaltia perillosa es dibuixava l’interès de molts propietaris que es posicionaven contra una “revolució de l’arròs”, que amenaçava les relacions tradicionals entre propietaris i treballadors, i introduïa noves regles de joc. Alhora, es col·locava una nova pedra a la paret de les desavinences que des de feia segles s’estava construint entre Tortosa i els territoris del voltant.\nEl debat sobre l’autorització del cultiu de l’arròs al Delta va arribar al Congrés de Diputats a l’abril de 1862. La petició portava el número 81 i, textualment deia així. “Un considerable número de vecinos de Tortosa acuden con una instancia en solicitud de que el Congreso acuerde lo que crea más conveniente a fin de que el Gobierno de SM prohíba por completo el cultivo del arroz en los términos de Amposta, San Carlos y la partida de Enveixa, por ser incompatible con la salud pública y gravoso a los intereses de aquel vecindario y del Estado”.\nEn el debat van prendre la paraula diversos diputats i ministres. Va iniciar les intervencions el diputat pel districte de Tortosa Miguel Bañuelos. Va argumentar que s’havia de prohibir definitivament el cultiu de l’arròs a la desembocadura de l’Ebre perquè s’havia demostrat que era contrari a la salut pública i a la prosperitat de la comarca. Després va fer una relació de tots els efectes negatius que havia produït. A continuació va intervindre el ministre de Justícia, Fernández Navarrete. Com és lògic, va defensar l’actuació del Govern i va explicar que només s’havia autoritzat un assaig durant un any i que al finalitzar, el governador de la província havia ordenat suspendre el cultiu fins que es prengués una decisió definitiva, quan es disposés de tots els informes necessaris.\nDesprés va prendre la paraula el diputat català Figuerola, contrari a la posició de Bañuelos. Va argumentar que si es feia arròs a València no hi havia motius per no cultivar-ne en un altre lloc. Fins i tot, considerava el seu cultiu com una mesura higiènica: “por malsano que parezca, es la única manera de sanear los estanques y lagunas; es el medio más salutífero para impedir que las emanaciones de las aguas encharcadas causen los daños que causan en los puntos bajos como en las Bocas del Ebro; de modo que el arroz, comparado con otra clase de cultivo es malsano; pero cuando se trata de sanear lagunas maléficas, terrenos palúdicos o aguas encharcadas, el arroz es un gran beneficio”. També va ironitzar sobre el curiós cas que pobles com Tortosa, que estaven a molts quilòmetres de l’acotament arrosser es queixessen que la gent estava morint i, en canvi, els que es trobaven dins o al costat estiguessen d’acord amb el cultiu. A continuació, va posar en dubte les dades que es donaven sobre la mortalitat i, finalment, va afirmar que no era veritat que no hi hagués febres a la zona fins que va començar l’arròs, que es tractava d’un problema molt antic.\nLi va respondre el diputat Bañuelos afirmant que la immensa majoria de la gent de la comarca no volia el cultiu de l’arròs i va donar noves dades de morts i malalts: “ En 1859, en Aldea y Camarles, sobre una población de 739 almas, hubo tres muertos; en 1860 dos; y en 1861, diez y siete. En las parroquias de Jesús y María y la Cava, sobre una población de 1.370 almas, en 1859 hubo 21 muertos; en 1860 hubo 19 muertos y en 1861 hubo 86. En la Enveixa, sobre 947 almas, hubo 9 muertos; en 1860, 37 muertos; y en 1861, 63 muertos. Los invadidos (enfermos) en 1861 fueron: en Aldea 363, en Jesús y María y la Cava 834, y en la Enveixa 829. Y no están incluidos los que, invadidos (enfermos) de estas parroquias, murieron en la Ciudad, y fueron 166 en 1861”.\nDesprés es van succeir les intervencions de resposta. Destacarem la del ministre de Governació, Posada Herrera. Segons ell, el Govern en cap cas havia actuat a la lleugera. Hagués pogut autoritzar definitivament l’arròs i no ho havia fet, per precaució: “oyó a los pueblos interesados, que eran los que estaban dentro de estos terrenos pantanosos, y los pueblos interesados, unanimemente, pidieron que se permitiese el cultivo del arroz, de manera que los que podían padecer con los efluvios de ese cultivo, los más próximos al peligro que la salud pública pueda correr, eran los que no encontraban reparo en que se autorizase el cultivo”. Amb tot, el Govern, només va autoritzar un assaig limitat, advertint als pagesos que, si es revocava l’autorització, no hi hauria cap tipus d’indemnització per part de l’Estat. A continuació, va qüestionar la relació directa entre l’arròs i les dades de mortalitat que s’havien presentat argumentant que estes afirmacions necessitaven sèries més llargues d’anys, per poder apreciar correctament les tendències, que els canvis de només un parell d’anys no eren significatius. Finalment, va explicar que, davant les queixes de Tortosa i sense “ dejarse arrastrar por el interès de los pueblos que cultivan arroz”, el Govern havia suspès el cultiu mentre reunia dades per resoldre definitivament esta qüestió. Per això havia creat una junta d’especialistes perquè fessen un dictamen encertat. Quan es tinguessen totes les dades, es prendria una decisió definitiva.\nA continuació es van succeir diverses intervencions més. Entre elles, destaquem la del diputat Forgás perquè va incidir en un punt important: “ Yo opino que el delta del Ebro es el terreno más apropiado para la siembra del arroz…Los vecinos de Tortosa cultivaron los terrenos más productivos, pero no pensaron que pudiera cultivarse el terreno pantanoso. Los propietarios de secano que son los de Tortosa, se ven, pues, hoy perjudicados en los jornales que por haberse puesto en cultivo los pantanos han subido mucho”. Una vegada debatut, l’assumpte es va passar al ministeri de Foment perquè prengués una decisió definitiva.\nDesprés van vindre uns mesos d’incertesa, pendents de la resolució del Govern. Ningú sabia el què passaria. Tot es va tornar a moure el febrer de 1863 quan el regidor Antonio Alemany va denunciar al ple municipal de Tortosa que l’havien informat que diverses persones d’Amposta i Sant Carles de la Ràpita estaven fent intenses gestions per a què s’autoritzés de nou el cultiu de l’arròs. Proposava que, per a contrarestar-ho, s’enviés al ministeri de Foment una nova exposició sobre els perjudicis que causava l’arròs i que es demanés una altra vegada la prohibició definitiva.\nEl mes d’abril la cosa es complicava. Arribaven a l’Ajuntament informacions sobre la situació que es vivia a l’Enveja. L’alcalde de la partida exposava en diverses cartes la misèria en què es trobava la majoria de veïns d’aquella partida perquè els camps no produïen res a causa de les filtracions del canal i de la prohibició de l’arròs. La seua capacitat econòmica estava esgotada i el crèdit tancat. Tot s’havia gastat “en desmontes y labores que en grande escala emprendieron en confianza que dicho canal serviria para fertilitzar sus tierras y de que la autorización provisional para cultivar arroz no sería tan precaria que tan solo condujese a gastar sus caudales en el arreglo de terrenos, habiendo llegado el caso de haver muerto alguna persona por falta de recursos para la debida asistencia por lo cual suplican al Ayuntamiento les auxilie en su desgracia”. Entre altres coses, l’alcalde pedani demanava que es fessen gestions perquè l’Estat els perdonés les contribucions assignades a aquella partida, perquè no les podien pagar.\nPoc després, la tensió augmentava quan compareixien a l’Ajuntament diversos terratinents del marge esquerre -Pedro Lamote, Ramon Quimra, José Vergez, etc- acompanyats d’alguns patrons de matricula de mar i denunciaven que “ en los términos municipales de Amposta y San Carlos de la Rápita se estaban haciendo vastas plantaciones de arroz y que en la partida de la Enveixa, de este termino municipal, se estaban preparando tierras para dar igual cultivo”. Per això, exigien a la corporació que acudís on fos per a aturar el nou intent de cultivar arròs. L’Ajuntament va acordar posar els fets en coneixement del governador de la província i demanar-li que donés les ordres necessàries per a contindre el cultiu i evitar les fatals conseqüències que se’n derivarien.\nEl governador va respondre que el Govern no havia pres encara cap resolució sobre l’arròs i que, per tant, continuava amb plena vigència l’ordre de 2 d’abril que prohibia el cultiu i que advertiria als infractors de les responsabilitats en què incorrien si no obeïen. La corporació va acordar la difusió del comunicat per la ciutat i totes les partides “ encargando a los alcaldes pedáneos su puntual y estricto cumplimiento y que den aviso de cualquier contravención a dicho bando”. No cal dir que esta decisió col·locava a l’alcade de l’Enveja entre l’espasa i la paret. Tot indica que s’estava al davant d’una política de fets consumats, que ampostins, rapitencs i veïns de l’Enveja s’havien cansat d’esperar l’autorització i tiraven pel dret. Cal suposar que disposaven d’alguna informació que els indicava per on aniria la resolució del Govern, o almenys sabien que el governador provincial, moderadament favorable a l’arròs i poc disposat a prendre mesures dràstiques, no actuaria amb contundència.\nEn una altra sessió municipal la preocupació encara va créixer més quan se va saber que Amposta i Sant Carles de la Ràpita havien aconseguit “ que los pueblos limítrofes de Ulldecona, Godall, Mas de Vergez, la Galera, Santa Bárbara y Freginals, eleven exposiciones al gobierno en igual sentido para demostrar con ello que los pueblos limítrofes a los suyos, lejos de oponerse al cultivo del arroz, lo desean”. Era evident que esta estratègia suposava un nou problema per a l’Ajuntament de Tortosa. Per això intentaven contra argumentar afirmant que tots estos pobles es trobaven molt lluny dels terrenys on es volia cultivar arròs i que estaven situats en punts alts i ben ventilats, on no podien arribar els malèfics efectes del cultiu. Ans al contrari, encara n’obtenien algun benefici perquè els portaven a moldre l’arròs als seus molins.\nEn el ple del 18 de maig, alguns regidors van denunciar que els havien arribat informacions que a l’Enveja s’estaven fent plantacions d’arròs en contra de l’ordre vigent. L’alcalde va comunicar que enviaria al cap de la Guàrdia Rural per a comprovar-ho. Si es confirmava, proposava que es formés una comissió de regidors i s’anés a Tarragona a explicar-li al governador “verbalmente a dicha autoridad los conflictos que puede dar lugar si no se toman enérgicas providencias para destruir dichas plantaciones”. Uns dies després, es llegia un ofici de l’alcalde pedani de l’Enveja en el que s’informava que a les terres de Pascual Casanova hi havia sembrats tres jornals d’arròs, i que en aquella partida s’estaven preparant diversos terrenys per al mateix cultiu. Va ser allavons quan el consistori tortosí va acordar que l’alcalde ordenés al pedani de l’Enveja la destrucció immediata d’aquell sembrat per a què servís d’escarment per a tota la població.\nAlguns regidors van qüestionar les actuacions de l’alcalde pedani de l’Enveja i van posar en dubte la seua lleialtat. Van informar que havien rebut notícies que, el diumenge anterior, ell mateix “con abuso de autoridad había dado orden a la puerta de la Iglesia al tiempo de salir los fieles de misa que se detuviesen allí para leerles una exposición pidiendo se permita el cultivo del arroz en la dicha partida, para que la firmasen”. Per això demanaven que se’l suspengués del seu càrrec i es demanés al governador la destitució immediata. Encara que a darrera hora havia denunciat a Pascual Casanova, ho havia fet perquè sabia que l’Ajuntament de Tortosa ja havia iniciat una inspecció del que passava en aquella partida.\nL’alcalde de Tortosa va mantindre que ell no tenia competències per destituir-lo, però sí per a ordenar-li la destrucció del sembrat de Pascual Casanova, així com el de qualsevol altre que ho intentés. En la mateixa sessió es va llegir l’informe del cap de la Guàrdia Rural, José Antonio Sánchez, en el que manifestava que, efectivament, Pascual Casanova tenia tres jornals sembrats, però, a més, a la finca de don Manuel Abaria -prohom tortosí- hi havia alguns quadres amb aigua, que semblava “ estaban sembrados o preparada la tierra para ello, y que los demás preparan la tierra para sembrarla tan pronto como estén concluidos los desagües que están practicando”. Poc després, el dia 27 de maig, l’apurat alcalde pedani de l’Enveja, que es veia entre l’espasa i la paret, comunicava que havia manat “ destruir en su presencia un trozo de regadera para evitar que Pascual Casanova eche las aguas a los tres jornales que tenia sembrados de arroz”. Mos podem imaginar les tensions que hi devia haver a la partida, i també que el pobre Pascual va fer de cap de turc. Alguna ho havia de pagar i li va tocar a ell.\nPoc després, el dia 1 de juny, tornava a presentar-se a l’Ajuntament el grup de propietaris del marge esquerre encapçalats per Pedro Lamote i José Felipe Vergez, acompanyats pels alcaldes pedanis i auxiliars de Jesús i Maria i la Cava, i d’una trentena de noms “ supuestamente marineros y vecinos” d’estes mateixes localitats i denunciaven que no només s’havia sembrat en alguns llocs de l’Enveja, sinó que també s’havia fet “ en la mayoría de los de Amposta”. Demanaven que s’apliqués el que deia la llei i es destruïssin les collites. L’alcalde els va respondre que havia alertat al governador del que estava passant i li havia demanat que prengués mesures per a aturar el cultiu de l’arròs. També va explicar que l’alcalde pedani de l’Enveja li havia comunicat que no disposava de forces per a “contener a los que tenían tierras preparadas para dicho cultivo”. El mateix alcalde de Tortosa reconeixia la seua impotència, explicava que ell tampoc disposava de forces suficients per a imposar la seua autoritat i per això havia proposat al governador que l’única manera que hi havia d’impedir la collita per tot arreu era “ quitar las aguas del canal…porque todo otro medio era difícil sinó imposible”.\nCom a últim recurs, es va acordar que una comissió de regidors formada per Felipe Tallada i Daniel Fernández, anés una alta vegada a exposar verbalment al governador la situació crítica que s’estava vivint i la “ contravención que se está haciendo a sus bandos sobre dicho cultivo y los infinitos males que se van a ocasionar a la salud pública de esta comarca si pronto no dicta una enérgica providencia para cortarlos de raíz”. No coneixem el resultat de la reunió, però sabem que la collita va tirar endavant amb una certa complicitat del Govern. Molts pagesos se la van jugar, mentre per tot arreu ja es parlava que s’anava a autoritzar el cultiu de l’arròs, que la decisió estava presa, però encara no s’havia fet pública.\nEl dia 30 de juny, el regidor Felipe Tallada protagonitzava la que havia de ser la darrera ofensiva contra l’arròs. Presentava una moció al ple demanant al bisbe de Tortosa una relació de totes les defuncions ocorregudes en els anys 1859, 1860 i 1861, a les partides de l’Enveja, la Cava i Jesús i Maria. També es sol·licitava al comandant de marina una relació de tots els mariners i pescadors que havien emmalaltit de paludisme. Alhora, s’acordava afegir a estos informes el dictamen de 1861 dels metges i el dels agrimensors. Tot junt s’havia d’enviar al governador per completar l’expedient i intentar, a la desesperada, aturar la imminent decisió del Govern sobre l’arròs.\nDesprés d’uns mesos, el dia 19 de febrer de 1864, una Real Orden del Ministerio de Gobernación autoritzava el cultiu de l’arròs “ en el delta del Ebro y terrenos inmediatos de Amposta y San Carlos de la Rápita, en los límites que hoy tiene, però solo por cinco años”. L’Ajuntament de Tortosa es donava per assabentat. Passat aquell període provisional de cinc anys, el govern va autoritzar definitivament el cultiu de l’arròs al Delta. La Guerra de l’Arròs s’havia acabat.\nD’acord amb les nostres dades, el paludisme va tornar a repuntar amb força l’any 1865. En el cas de la parròquia Sant Miquel -la Cava i Jesús i Maria- aquell any hi va haver 73 defuncions, la majoria a causa de les febres. Després, amb el pas dels anys, els efectes de la malaltia es van anar reduint, amb algun rebrot puntual, sobretot en el període 1871/1875. Podríem dir que l’elevat número de vides que es va emportar el paludisme va ser el tribut que es va cobrar el Delta per deixar-se transformar.\nNota: El meu agraïment a l’historiador Ramon Buera per les dades de defuncions de la Parròquia Sant Miquel.\nFabregat, E: L’impacte de l’arròs. El delta de l’Ebre al 1860, 206.\nGilabert, J: “ Les febres mos ataranten”, blog Portfangós, 2018.\nLópez, M: “ Contribució a la història del paludisme a Amposta i el delta de l’Ebre: dels orígens al 1900″.\nEl monitor de la Salud, 1861/1864. (Transcripció de les actes del debat al Congrés de Diputats i altres articles).\nLa Corona, 1861/1864\nLa España, 1861/1864\nAcords Municipals 1862/1864, Arxiu Comarcal Baix Ebre.\nLlibres de Defuncions Església Sant Miquel.\n El dia 6 de juny de 1863 el diari francés Opinion Nacionale recollia la información següent: “ el cónsul francés anuncia por parte telegráfico que el gobierno español acaba de autorizar definitivamente, por real orden, los trabajos agrícolas emprendidos en tan inmensa escala de cuatro años a esta parte en aquellas vastas llanuras que tienen la extensión de un departamento de Francia. La autorización no puede ser otra que el permiso para el cultivo del arroz, pues este era el punto que estaba pendiente de la decisión ministerial”. El periòdic recollia la noticia del diari España.\n “Instància dels veïns de Sant Jaume d’Enveja” a L’impacte de l’arròs. El delta de l’Ebre a la dècada de 1860, d’Emeteri Fabregat. El document es va afegir a la Memòria que va presentar al Ministerio de Fomento la comissió creada l’any 1861 per a informar sobre la conveniencia o inconveniència del cultiu de l’arròs al Delta.\n “Exposición que tres mil habitantes en las riberas del Ebro han elevado a SM con objeto de que se prohíba el cultivo del arroz en los términos municipales de Amposta, San Carlos de la Rápita y distrito rural de la Enveja”, a L’impacte de l’arròs…\n “Al público”, L’impacte de l’arròs…, Emeteri Fabregat. També a “El monitor de la salud de las familias”, V. VI, 1862.\n24 24+00:00 febrer 24+00:00 2020