Aquesta recopilació d'articles té un doble propòsit: d'una banda, oferir una crítica del modern context intel·lectual anomenat «occidental secular» dominant a la nostra societat, des de la visió cristiana de que Déu és, Déu ha creat, i Déu ha parlat revelant-se als homes. D'altra banda, vol donar resposta, certament no exhaustiva, però sí veritable, la resposta cristiana, a les més vitals preguntes sobre la vida i la mort, sobre Déu i l'home, sobre la justícia i el pecat, sobre la natura de la fe i del coneixement. I ningú de nosaltres no és aliè a aquestes qüestions: cada ésser humà, home o dona, està situat entre el bressol i la tomba. No hi ha tema més important que l'origen i el destí que tenim, com individus. I el destí últim de cadascú depèn del seu origen i de la seva actitud, de la seva resposta, davant el propòsit per al qual Déu l'ha creat. De la seva actitud davant el seu Creador.\nAquesta resposta solament pot provenir de la saviesa de Déu, revelada en i per mitjà de Jesucrist. Una resposta que no solament vol satisfer interrogants, sinó resoldre la gran qüestió de l'allunyament de l'home de Déu, de la natura i contingut de la veritat, de les seves pròpies contradiccions. Resposta que és a més una invitació de Déu a cada home a conèixer-lo, a acceptar la reconciliació amb Ell. És a la vegada una crida al penediment i a la salvació a l'home enemistat i adversari de Déu. A passar de la mort espiritual i moral a una vida plena de sentit i joia en el coneixement de Déu i comunió amb Ell, el Creador i Senyor.\n...cada ésser humà, home o dona, està situat entre el bressol i la tomba. No hi ha tema més important que l'origen i el destí que tenim, com individus. I el destí últim de cadascú depèn del seu origen i de la seva actitud, de la seva resposta, davant el propòsit per al qual Déu l'ha creat. De la seva actitud davant el seu Creador.\nUna visió distorsionada\nSegons el context acadèmic secular, l'home ve d'animals inferiors, els quals van sorgir d'altres més inferiors, que van sorgir d'uns protozous que es van originar al atzar en un mar primitiu d'un món que s'havia condensat per processos físics sense direcció, procedent d'una matèria condensada que s'originà amb un esdeveniment que es pensa que va ser una Gran Explosió d'un àtom primordial [el «Big Bang»]. Aquest procés és conegut com l'Evolució, i és el marc de creença que confessa pràcticament tot l'Establiment Acadèmic.\nA la vegada, des d'aquest Establiment Acadèmic es proposa una visió en la que tota la realitat és matèria i moviment, i en la que la realitat humana no és res més que una manifestació de complexes reaccions bio- i electroquímiques. Una meravellosa màquina sorgida del atzar. Tota la vida i tot el significat de l'home són coses relatives i tenen el seu marc en aquesta terra ... i prou. Es manté que l'únic coneixement és l'anomenat coneixement científic.\nEl coneixement científic: la seva natura i les seves limitacions\nCertament, mitjançant el mètode científic podem adquirir un coneixement de les coses. Però no es tenen el compte, en aquesta visió del món, les limitacions enormes del coneixement científic, i se li atribueixen capacitats que de cap manera no pot tenir. Tal com diu Darby:\n«La ciència no pot anar més enllà dels fenòmens, i consisteix en la generalització dels mateixos sota una llei uniforme. Però, abans del curs seguit per les coses que existeixen han d'existir les coses que segueixen aquest curs, encara que aquest esmentat curs pugui haver començat amb l'existència mateixa de les coses; i sense dubte va ser així. Però l'objecte de la ciència és només aquest curs de les coses, el seu principi general com a llei fixa. La existència, i probablement la llei que segueix després, estan allí abans que puguin començar les recerques de la ciència, ... La ciència s'ocupa de fenòmens, i solament de fenòmens, i de descobrir els fets i les lleis que els governen; però tot el que fa és investigar l'operació present uniforme, allà on existeix, d'allò que existeix abans que comenci la recerca.\nLa ciència pot descobrir les lleis d'allò que existeix, però s'ha de deturar aquí; no té lleis per a la seva existència. ...\nAixò és, la ciència ha de deturar-se en allò que li pertany, en el curs i ordre del kosmos, o univers ordenat, i degut a la seva pròpia natura no pot anar més enllà. Jo sé que cal que hi hagi una causa primordial o primitiva per a tot allò que existeix; perquè tot en el seu àmbit és l'efecte d'una causa, i declara que ho ha d'ésser. En aquest cas, la mateixa existència material ha d'ésser l'efecte d'una causa, i també ho han d'ésser les lleis fixes. Pel que toca a què i com sigui aquesta causa primordial (que ella mateixa no és causada, o ja no seria primordial), la ciència no en pot dir res. Naturalment que no; i no pas per això es pot dir res en contra. És quelcom que pertany a la natura mateixa de les coses. Però la ignorància no és pas una base per a fer declaracions —hauria de dir millor que no és pas una base vàlida, perquè a la ignorància li agrada molt fer declaracions. Dit d'una altra manera, la ciència m'assegura, en base d'allò que coneix, que ha d'haver-hi una causa primordial d'allò que investiga; però és, i ha d'ésser, del tot ignorant d'aquesta causa —no pot concebre-la; no es troba pas al seu àmbit de coneixement. ...».1\n... La ciència s'ocupa de fenòmens, i solament de fenòmens, i de descobrir els fets i les lleis que els governen; però tot el que fa és investigar l'operació present uniforme, allà on existeix, d'allò que existeix abans que comenci la recerca.\n...La ciència pot descobrir les lleis d'allò que existeix, però s'ha de deturar aquí; no té lleis per a la seva existència. ...\nEstrictament parlant, el mètode científic només pot tractar d'allò que està sota la capacitat humana d'estudi i observació directa, o manipulació en laboratori, d'allò que és present i repetible. Només ens pot donar relacions materials i quantitatives de causa i efecte (si creiem en la causalitat!) dins el nostre univers. Però, en sensus strictus, no ens pot donar cap altre coneixement que aquest: com es relacionen les coses, però no el per què d'elles. El mètode científic no pot tocar, parlant estrictament, el com de l'origen de l'univers i de la vida, ni allò que té a veure amb propòsit o valors, ni allò que és únic i irrepetible. I molt menys encara la raó de que existeixi.\nSevero Ochoa, Premi Nobel, investigador sobre l'estructura material bioquímica de la vida, declarava a la revista Tiempo, poc abans de morir: «M'he dedicat a investigar la vida, i no sé per què ni per a què existeix» (Tiempo, 24 de febrer 1992, pàg. 50). Potser la clau estigui en la seva declaració: «Fa molt de temps que no sóc religiós» (Ibid. pàg. 55). Efectivament, si deixem de banda Déu i el coneixement que Ell ens dóna en la Seva Revelació, no podem pas saber el que és més important de les coses. De poc val conèixer el com del funcionament d'una cosa si no sabem per què i per a què ha estat feta, quin propòsit té. I això només ho podem saber si ens ho comunica qui ho ha fet.\nÉs molt freqüent confondre el com i el per què de les coses, i d'aquesta manera passa que de vegades professors desorientats amb textos poc rigorosos desorienten els seus alumnes quant a aquestes qüestions. El següent exemple adaptat d'un altre autor il·lustrarà aquestes diferències, que són tan poc tingudes en compte:\n—Ho explica tot, la ciència? Entri a la meva cuina i pregunti'm: —Per què està bullint la marmita?—\nJo li contesto: —La marmita està bullint perquè la combustió del gas produeix una calor que és transferida al fons de la marmita, el qual, com que és un bon conductor, la transfereix immediatament a l'aigua. Les molècules d'aigua s'agiten; giren pel voltant i fan un so, i finalment passen a aigua en forma de vapor; i és per això que la marmita bull.\n—Llavors la meva dona entra a la cuina i li preguntes: —Per què bull la marmita?— I ella et diu: —La marmita bull perquè et faig un te.\n—Jo no li vaig dir pas per què bullia la marmita. Li vaig dir com estava bullint la marmita. I la ciència no sap pas el per què de res, sinó solament el com i el què.\nEn realitat, el concepte cientista i evolucionista, com un tot, no és pas un avenç modern del coneixement, sinó una nova formulació de les postures naturalistes dels antics filòsofs grecs sobre la natura de la ciència i l'origen de la vida. Henry Fairfield Osborn, que fou director del Museu Americà d'Història Natural, observa quant a això:\nQuan vaig començar la meva recerca sobre anticipacions de la teoria evolucionista ... em vaig veure portat de tornada als filòsofs naturalistes grecs, i em vaig quedar atònit en veure que molts dels trets més remarcables i bàsics de la teoria de Darwin van ser anticipats fins i tot en èpoques tan remotes com el segle VII abans de Crist.2\nLa veritat és que la tesi creacionista de la Bíblia es va difondre en obert debat en mig d'un món pagà que rebutjava l'acció d'un Déu sobirà en creació i revelador en la història, i que feia servir arguments filosòfics apriorístics com el que defensava el cèlebre Galè (130-201 d.C.), que s'enfrontava així, de manera específica contra el relat del Gènesi:\nÉs precisament en aquest punt que la nostra pròpia opinió i la de Plató i altres grecs que segueixen el recte mètode de les ciències naturals difereixen de la posició presa per Moisès. Per a aquest últim sembla suficient declarar que senzillament Déu va ordenar que la matèria prengués forma en el seu degut ordre, i que així va ser; perquè ell creu que per a Déu tot és possible, fins i tot si volgués fer un brau o un cavall d'una pila de cendres. Però nosaltres no mantenim tal cosa; diem que certes coses són de natural impossibles, i que Déu ni tan sols intenta fer-les, sinó que ell escull allò millor de la possibilitat del devenir.3\nCurs natural i intervenció intel·ligent\nNaturalment, n'hi ha de coses que són de natural impossibles; però que alguna cosa sigui naturalment impossible no vol pas dir que sigui impossible d'una manera absoluta. En l'àmbit de la naturalesa es donen unes condicions molt determinades, naturals, que van en una direcció molt concreta. En canvi, en un marc intervingut, amb una acció dirigida amb intel·ligència i designi, es donen unes altres condicions que poden variar de manera total el curs dels processos. Per exemple, en el curs de la naturalesa, la calor passa sempre de cossos calents a cossos freds, abaixant-se la temperatura dels primers i augmentant la temperatura dels segons, fins arribar a un equilibri tèrmic (la mateixa temperatura). És de natural impossible que la calor segueixi un altre camí. Però en el frigorífic l'home ha dissenyat un mecanisme accionat per una energia, i d'aquesta manera inverteix localment el flux de la calor, de manera que allò que és de natural impossible, pel que respecta a la tendència de les coses, això és, que la calor vagi d'un cos fred a un de calent [l'expulsió de calor de l'interior del congelador, més fred, cap l'exterior, més calent] és fet possible per la intervenció humana. Així, aquest argument respecte a allò que és de natural impossible no es pot pas aplicar en el cas de la intervenció d'un ésser sobrenatural, tant si és l'home, amb totes les seves limitacions, com si és Déu, sense limitació ni de coneixement ni de poder.\nNo hi ha evidències històriques\nEl mateix registre fòssil, que es presenta tantes vegades en publicacions de divulgació popular com evidència de l'evolució en el passat, no dona en realitat cap evidència en favor d'un procés d'aquesta mena. Senzillament, no hi ha cadenes ni formes veritables de transició. Per exemple, l'evolucionista Stephen Jay Gould, professor de Geologia i Paleontologia a la Universitat de Harvard, deia això a la seva columna mensual a la revista Natural History:\nLa raresa extrema de les formes de transició en el registre fòssil continua essent el secret del gremi dels paleontòlegs. Ens imaginem que som els únics veritables estudiosos de la història de la vida, però per preservar el nostre relat predilecte sobre l'evolució per selecció natural considerem que les nostres dades són tan dolentes que mai no veiem el procés que pretenem estudiar.4\nTambé Colin Patterson, que és Conservador del Museu Britànic d'Història Natural, deia el següent, en una entrevista a la BBC-TV el 4 de març de 1982, sobre els esforços per donar explicacions a la inexistència de formes fòssils de transició:\nEl resultat de tot això és que tot el que hom pot aprendre de la història de la vida hom ho aprèn mitjançant la Sistemàtica, mitjançant els agrupaments que es descobreixen a la natura. La resta és explicar contes d'una o una altra mena. Tenim accés als extrems de l'arbre; l'arbre mateix és teoria, i els qui pretenen conèixer sobre l'arbre i descriure allò que va succeir —com van desaparèixer les branques i les branquetes— estan, em sembla, explicant contes.\nSe'n podrien donar més de cites de professionals de la paleontologia, en aquest sentit. És cosa certa que la percepció del públic sobre la natura del registre fòssil no és la que assenyalem aquí. Hi ha una intensa campanya de propaganda en diversos mitjans, que no acostumen a mostrar gaire respecte vers la veritable natura de l'evidència, i el públic no està informat de la veritat de la qüestió. S'accepta per arreu el mite que l'evidència fòssil recolza la creença evolucionista. I és una trista situació.5\nEl mateix registre fòssil, que es presenta tantes vegades en publicacions de divulgació popular com evidència de l'evolució en el passat, no dona en realitat cap evidència en favor d'un procés d'aquesta mena.\nUna creença, no una conclusió científica\nCal que quedi clar que l'evolucionisme no és una conclusió de la ciència, sinó què, com a l'antiguitat, és en realitat una doctrina, un sistema de creença que rebutja l'acció de Déu i que tracta d'explicar l'origen de tot el món dels éssers vius des d'una postura filosòfica que exclou d'entrada el Creador. Aquest punt l'expressa bé el cosmòleg evolucionista C. F. von Weizsäcker a la seva obra La importancia de la ciencia:\nNo és pas per les seves conclusions, sinó pel seu punt de partida metodològic que la ciència moderna exclou la creació directa. La nostra metodologia no seria pas honesta si negués aquest fet. No tenim pas proves positives de l'origen inorgànic de la vida ni de l'ascendència primitiva de l'home, potser ni tan sols de la mateixa evolució, si volem ésser pedants.6\nEncara no comprenem gaire bé les causes de l'evolució, però en tenim molts pocs de dubtes quant al fet de l'evolució; ... ¿quines són les raons per aquesta creença general? A l'última lliçó les vaig presentar en forma negativa; no sabem pas com la vida, en la seva forma actual, hagués pogut venir a existir per cap altra via. Aquesta formulació deixa silenciosament de banda qualsevol possible origen sobrenatural de la vida; així és la fe en la ciència del nostre temps, que tots compartim.7\nAixò és, no es creu en l'Evolucionisme perquè hi hagi proves positives reals que portin a una postura així com conclusió científica. Més aviat, l'home «modern» pren com punt de partida un rebuig contra tota possible revelació de Déu, i interpreta tot el món que l'envolta en termes d'una filosofia que ja d'entrada rebutja Déu. Així, l'Evolucionisme i la mentalitat racionalista atea no són una conclusió exigida per l'estudi de la realitat, sinó el mètode, la actitud mental amb la que es contempla tot, des d'una postura d'incredulitat. I val la pena investigar si aquesta actitud basada en la incredulitat es correspon amb la realitat de l'univers, del món dels éssers vius, de la història, i de la natura humana.\n«No és pas per les seves conclusions, sinó pel seu punt de partida metodològic que la ciència moderna exclou la creació directa. La nostra metodologia no seria pas honesta si negués aquest fet.»\nHi ha designi?\nCharles Darwin va escriure en el seu llibre L'Origen de les Espècies que ell no tenia dificultat per imaginar que una llarga sequera hagués pogut causar que alguns hipotètics avantpassats de la girafa amb el coll curt estiressin els seus colls de manera continuada per arribar a un subministrament de fulles en disminució. Naturalment, no tenia evidència fòssil per a una història evolucionista d'aquesta mena. Aparentment, tampoc no estava conscient de certs problemes peculiars de les girafes que fan que la seva fàcil suposició de l'evolució de les girafes sigui encara més difícil d'acceptar.\nEl cor de la girafa és probablement el més potent del regne animal, perquè es necessita al voltant del doble de la pressió normal per bombejar la sang per el llarg coll fins al cap. Però el cervell és una estructura molt delicada que no pot resistir una alta pressió de sang. Què succeeix quan la girafa s'ajup per beure? Fa esclatar el seu cervell? Feliçment, s'hi han inclòs tres trets dissenyats en la girafa per controlar aquest problema i altres de relacionats.\nEn primer lloc, la girafa ha d'estendre les cames apart per poder beure amb comoditat. Això abaixa un tant el nivell del cor, de manera que es redueix la diferència d'altura des del cor fins al cap del animal quan beu. El resultat és que l'excés de pressió en el cervell és menor que el que seria si les potes es mantinguessin dretes.\nSegon, la girafa té en les seves venes jugulars una sèrie de vàlvules unidireccionals de bloqueig que es tanquen en l'acte d'abaixar el cap, de manera que impedeixen que la sang torni a fluir cap el cervell.\n¿Però què passa amb el flux de sang a través de l'artèria caròtida des del cor fins al cervell?\nUn tercer tret de disseny és «la xarxa meravellosa», un teixit esponjós ple d'una multitud de vasos sanguinis localitzat prop de la base del cervell. La sang arterial flueix primer a través d'aquesta xarxa de vasos fins que arriba al cervell. Es creu que quan l'animal s'ajup per beure, la xarxa meravellosa controla d'alguna manera el flux de sang de manera que no tota la pressió sigui exercida sobre el cervell.\nEls científics que han estudiat aquesta qüestió creuen també que probablement el fluid cerebrospinal que banya el cervell i la columna espinal produeix una contrapressió que impedeix la ruptura o les fuites dels capil·lars del cervell. L'efecte és similar al d'un vestit antigravitatori dels que porten els pilots de combat i els astronautes. El vestit antigravitatori exerceix una pressió sobre el cos i les cames de qui ho porta estant sota una forta acceleració, i impedeix el desmai. Les fuites dels capil·lars de les potes de la girafa són també possiblement impedides per una similar pressió del fluid dels teixits fora de les cèl·lules. A més, les parets de les artèries de les girafes són més gruixudes que les de qualssevol altres mamífers.\nFa poc temps s'han fet algunes curoses recerques i s'han pres algunes mesures de pressió de sang en girafes vives en acció. Això no obstant, la manera exacta en les que aquests varis factors operen per permetre a aquesta estranya criatura que visqui no ha quedat clarament demostrada. De totes maneres, la girafa és un gran èxit. Quan ha acabat de beure, s'aixeca, s'obren les vàlvules de pas, és relaxen els efectes de la xarxa meravellosa i dels varis mecanismes de contrapressió, i tot va bé. Aquest és un dels innombrables exemples d'un designi intel·ligent d'un sistema coordinat i integral, que és clarament incompatible amb l'evolucionisme.\nEvidentment, Darwin no va conèixer tots aquests problemes singulars de les girafes, com tampoc molts d'altres que han sorgit des de llavors, entre ells la mateixa estructura de la cèl·lula i les seves intricades funcions cibernètiques. El coneixement afegit de l'estructura íntima de la vida, així com dels sistemes fisiològics i anatòmics a escala més gran, posa meravella sobre meravella, enfortint més i més l'argument del designi, que Darwin tant va voler combatre.\nAixí, l'Evolucionisme i la mentalitat racionalista atea no són una conclusió exigida per l'estudi de la realitat, sinó el mètode, la actitud mental amb la que es contempla tot, des d'una postura d'incredulitat. I val la pena investigar si aquesta actitud basada en la incredulitat es correspon amb la realitat de l'univers, del món dels éssers vius, de la història, i de la natura humana.\nUna altra mostra d'aquesta realitat, la del designi i propòsit de l'ull, era ja tan evident en temps de Darwin, que ell mateix confessa que racionalment semblava ésser una dificultat insuperable per al seu intent d'explicació mitjançant una evolució al atzar.\nSegons la hipòtesi evolucionista, tot el que existeix en el món dels éssers vius va arribar a existir per selecció natural d'aquells elements que anaven sorgint per atzar. Si eren útils, eren preservats en el context de la lluita per l'existència en un medi competitiu. Si no eren útils, eren eliminats. Així, l'evolucionisme proclama el principi de que tots els elements del món dels éssers vius existeixen perquè tenen una utilitat present per la supervivència.\nDarwin i Wallace (el seu col·lega i presentador conjuntament amb ell de la hipòtesi d'Evolució per Selecció Natural l'any 1859) van tenir un enfrontament uns anys després, a causa d'aquest concepte. Wallace va arribar, després de molta reflexió, a la conclusió de que la Selecció Natural era incapaç d'explicar l'origen d'una estructura concreta que estava evidentment sobredimensionada, i que l'home no havia arribat a fer servir-ne més enllà del 10 per cent de la seva capacitat: el cervell. Segons Wallace, ¿com explicar l'origen del cervell, tot el seu complicadíssim disseny, si el 90 per cent del mateix no es feia servir? Si el 90 per cent de l'estructura del cervell no havia actuat ni funcionat, ni encara el fem servir, no es podia haver format en el context d'unes condicions de competència i de lluita per la supervivència. ¿Com podem doncs explicar el seu origen per evolució mitjançant selecció natural? Darwin va reaccionar visceralment contra aquest tipus d'argumentació, però no va pas poder-la refutar. I aquest argument es manté, i per tota persona reflexiva és tant més poderós quant més es va coneixent la meravellosa complexitat i el disseny d'aquest orgue, la meravella més gran de l'univers.\nEl coneixement afegit de l'estructura íntima de la vida, així com dels sistemes fisiològics i anatòmics a escala més gran, posa meravella sobre meravella, enfortint més i més l'argument del designi, que Darwin tant va voler combatre.\nComplexitat i racionalitat\nLa veritat és que a les ments d'algunes persones es dóna un fenomen molt curiós pel que respecta a la complexitat. La majoria reconeixerien que al augmentar la complexitat d'informació i de disseny, ha d'haver-hi un augment en la intel·ligència i capacitat d'aquell que ho produeix.\nLa majoria de la gent reconeixeria que el dibuix d'un nen de tres anys no és una col·lecció de línies al atzar.\nPujant en complexitat a través d'instruments diversos, màquines fotogràfiques, etc., fins a la llançadora espacial —que és considerada com la màquina més complexa mai construïda per l'home— l'augment en complexitat és automàticament relacionat amb una major habilitat i intel·ligència. El més complex que és quelcom, tanta més intel·ligència es necessita per a produir-ho.\nPerò quan arribem al gegantí salt en complexitat entre la producció humana més complexa i les coses vivents, encara que sigui la humil ameba, el fenomen esmentat ataca sense advertència. Aquells que sovint es consideren les persones més racionals de sobte llancen la seva racionalitat per la finestra. En lloc de seguir la lògica de que un augment de complexitat exigeix una intel·ligència corresponentment més gran per crear-la, ara diuen que l'augment de complexitat demana una disminució d'intel·ligència, fins al punt que no es necessita de cap intel·ligència per a fer la més complexa de les màquines.\n¿Com va arribar a existir la primera cèl·lula vivent, una entitat amb una complexitat funcional i informàtica que se'ns escapa, per mètodes absolutament aleatoris? ¿Com va arribar a existir el cervell humà, la funcionalitat del qual no va poder arribar a existir degut a la necessitat del medi, estant com està sobredimensionat molt més enllà de qualsevol utilització coneguda a la història?\nObservant aquest fenomen, Darby observa:\n«La incredulitat voldria excloure un Creador. Aquesta negació és producte d'una actitud voluntarista. [John Stuart] Mill parla de causes primordials, de fets primitius, de col·locació de causes permanents; però això solament demostra que es va veure obligat a dirigir-se a allò que era primordial i permanent, a allò que existeix per ell mateix. Un altre ens diu que ens veiem obligats a admetre una causa o causes primordials, de la natura de les quals no ens poden dir res ni la lògica ni la ciència. "Així, ens veiem emportats a una paret opaca mitjançant un mètode que és totalment impotent per penetrar en el misteri que es troba darrera". I segueix així: "Això ho podem anomenar ateisme lògic o negatiu". Comprenc aquesta postura; perquè aquest autor, tot i essent evolucionista, no nega la revelació, sinó que es declara cristià; però la seva postura no és correcta, perquè pretén pensar en allò que està més enllà de la paret opaca, quan no coneix res ni sap res. No té ni tan sols dret a una postura negativa, sinó solament a dir: No ho sé pas; no pertany a l'àmbit del meu coneixement; senzillament, ho desconec, i ho deixo a la intuïció i a la revelació, on tot queda clarificat.»8\nLa postura humanista que Darby critica en els anteriors paràgrafs nega tota realitat transcendent de Déu i la Revelació. Nega d'entrada l'Ésser de Déu o que Déu pugui ésser conegut, o que Ell es pugui revelar. Segons aquesta postura, l'únic veritable coneixement que l'home pot arribar a tenir és el que es deriva de les seves observacions i raonaments. No s'admet, d'entrada, cap font de coneixement fora de l'home. Es nega tot coneixement que l'home pugui rebre per Revelació divina.\nAmb totes aquestes negacions es va necessàriament a una visió de l'home que no solament està apartada de la visió cristiana de que l'home és responsable davant Déu, sinó que és obertament hostil a aquesta visió. Es vol que l'home esdevingui la mida de totes les coses, el punt de referència absolut. Ell ha d'ésser l'amo del seu destí, amb totes les seves potencialitats.\nL'home, la seva grandesa i la seva misèria\nDes de la torre de vori acadèmica, i des de la comoditat d'un Occident pròsper, materialista i fart dels bens d'aquest món, es pot acariciar per un moment la fatuïtat de l'autonomia i de la glòria de l'Home com déu per a si mateix. Però en últim terme, hi ha la realitat de la mort, del sofriment, de la culpa. De la maldat de l'home. Aquí i allà sorgeix la realitat de l'home pecador. L'evolucionat home marxista autogestionari dóna pas a la realitat de la crueltat. L'home és llop per a l'home. Pels orgullosos europeus ja no es tracta d'Abisínia, ni de l'Irak. Ara ho tenim a la casa nostra de la culta Europa, en el somni de tants intel·lectuals teòrics: Iugoslàvia. I no tan lluny a la història, podem veure encara com el secularisme alemany va portar de les fal·làcies pseudocientífiques d'un Hæckel a la demència humanista d'un Nietzsche, donant el fruit amarg del hitlerisme en el que va caure la culta i escèptica, il·lustrada Alemanya, amb els horrors de les matances fredes, calculades, desapassionades, desnaturalitzades, tecnificades, científiques. És en va pretendre que la resposta als problemes humans rau en l'educació: El problema de l'home no és de manca d'educació, sinó negar Déu. És un problema moral. L'home necessita la conversió. Tornar-se vers el Déu revelat. En la cultura de l'Occident modern s'ha predicat la mort de Déu. Sense el Déu viu i veritable, el Déu revelat, és l'home el qui ha mort.\nLa creença en l'atzar per a l'origen de l'home porta inevitablement a la creença en la total futilitat de l'home. I no treu els interrogants. La negació de Déu no elimina tota la problemàtica moral de l'home: la realitat, íntima i coneguda intuïtivament, que hi ha bé i mal, que hi ha conductes i actituds blasmables i que hi ha allò que és recte i lloable. I l'atzar, el no res, no explica això. L'evolucionisme no és res més que una filosofia particular, un marc conceptual, un invent mental que vol explicar l'origen nostre i de totes les coses, tot negant la incòmoda realitat del Déu Creador i de la finalitat de la Creació en general, i de la finalitat de l'home i la seva responsabilitat moral en particular. I les pretensions de la filosofia especulativa evolucionista d'ésser ciència s'estavellen contra una anàlisi crítica rigorosa de la realitat de la situació. Una visió del món basada en fal·làcies és com una casa edificada sobre la sorra, sense fonaments. La primera riuada forta enderroca tot l'edifici. La negació de Déu i de la finalitat de la Creació segons la voluntat de Déu està basada sobre un conjunt de fal·làcies que porten les persones i la civilització com un tot vers la ruïna. I vers l'anunciat judici de Déu.\nLa negació de Déu i de la finalitat de la Creació segons la voluntat de Déu està basada sobre un conjunt de fal·làcies que porten les persones i la civilització com un tot vers la ruïna. I vers l'anunciat judici de Déu.\nLa resposta divina: gràcia, vida i plenitud\nTenim una revelació de Déu. I la revelació és l'únic mitjà pel que un ésser personal pot donar-se a conèixer a un altre com tal ésser personal. La paraula i la interacció són imprescindibles. Mitjançant la creació podem conèixer quelcom sobre Déu: el Seu etern poder i deïtat. Però és solament mitjançant la revelació que podem conèixer-lo a Ell de manera personal, això és, mitjançant una comunicació verbal. Per això tenim les sublims paraules de la Revelació: «Al principi era la Paraula, i la Paraula era amb Déu, i la Paraula era Déu. ... I la Paraula es va fer carn ...».\nNaturalment, es pot adduir que hi ha moltes preteses revelacions. ¿Com podrem conèixer la veritable? Aquesta pregunta es presenta generalment com una objecció a la idea de la revelació.\nSi reflexionem sobre aquesta pregunta, no obstant, veurem que en realitat constitueix la confessió d'una cosa molt greu. L'home no coneix Déu. ¿Què ha passat per a que l'home estigui tan apartat de Déu que ja ni el coneix, que el seu estat natural no sigui el d'una feliç comunió amb el seu Déu Creador? Aquesta mateixa pregunta constitueix una confessió d'alienació. Quelcom ha succeït, i l'home està alienat de Déu. Hi ha una barrera entre l'home i Déu. I la Revelació que proclama provenir de Déu i en la que tenim a Déu adreçant-se a l'home ja des del començament, la Bíblia, ens dona des d'aquest mateix principi la explicació de allò que va succeir, i entre moltes altres coses ens parla de:\nLa causa de l'alienació de l'home de Déu: el pecat de l'home.\nLa causa i la natura veritable de la mort de l'home.\nLa intervenció de Déu en Crist Jesús, per solucionar aquesta alienació i el seu fruit, la mort i la corrupció, mitjançant la redempció obrada pel Crist a la creu i la Seva resurrecció i victòria sobre la mort.\nLa crida de Déu als homes per a que deixin de donar-li l'esquena i s'en tornin a Ell en penediment, i acceptin la Seva obra en salvació.\nEls plans de Déu per aquest univers, en salvació i restauració per als qui tornin a Ell, i de judici per als qui es mantinguin en la seva rebel·lió.\n... la incredulitat, i la seva expressió filosòfica, l'agnosticisme, són postures\nrealment irracionals, a la llum de la natura de l'home i de les seves\nmés profundes necessitats i anhels.\nD'altra banda, la incredulitat, i la seva expressió filosòfica, l'agnosticisme, són postures realment irracionals, a la llum de la natura de l'home i de les seves més profundes necessitats i anhels.\nIntuïtivament, l'home veu la mort com quelcom estrany, hostil, enemic. En el més íntim del seu ésser, té el sentiment, reprimit potser, però el té, que la mort no forma part de la veritable natura del seu ésser. La mort de l'home no és la culminació de la seva existència natural. És un trencament.\nLa Revelació ens diu que la mort va entrar en el món, en el sistema ordenat de coses sota l'home, i en la mateixa raça humana, com a conseqüència que l'home va desobeir Déu. Com ja ho va observar Tertul·lià al segle III d.C., resumint l'ensenyament de la Revelació sobre la mort: «Nosaltres, els qui coneixem l'origen de l'home, sabem amb certesa que la mort no prové de la natura, sinó del pecat.»9 Així, la mort no és condició necessària de la natura humana ni de la creació, sinó un estat en que s'ha caigut al apartar-se l'home de Déu. És el salari del pecat.\nDavant la mort i la seva causa, el pecat, intervé Déu amb la Redempció, per pura gràcia i amor als homes: Déu el Fill es fa Home, i participa de carn i de sang, a fi de, per mitjà de la mort i de la seva resurrecció, alliberar els que estaven subjectes a servitud per temor a la mort, i allunyats de Déu i en condemnació. La Redempció, com la Revelació, és una iniciativa de Déu. I la mera negació d'aquesta realitat per part de qui sigui no constitueix una refutació. La realitat es manté en peu.\n... la mort no és condició necessària de la natura humana ni de la creació, sinó un estat en que s'ha caigut al apartar-se l'home de Déu. És el salari del pecat.\nLa resposta de Déu a la caiguda de l'home, a l'apostasia de l'home, a l'enemistat de l'home contra Ell, és una resposta d'amor, de Revelació: d'anar a buscar l'ovella perduda, de donar el Pastor la vida per les ovelles, de triomf en Resurrecció, d'anul·lació del poder de la mort, i d'oferiment de la reconciliació amb Déu a tot aquell qui es torni a Ell mitjançant Jesucrist, Déu i Salvador, qui va morir el just per nosaltres els injustos, per portar-nos a Déu. I que si bé va morir a mans d'homes que l'odiaven, Ell es va lliurar voluntàriament per amor a nosaltres. I en mig de tot, la Seva resposta va ser una resposta de perdó que ens convida a deturar-nos i penedir-nos de la nostra hostilitat contra Ell i de la nostra ridícula afirmació d'independència. La Seva resposta va ser: «Pare, perdona'ls, que no saben pas el que fan» (Evangeli de Lluc 23:34).\nLa resposta de Déu a la caiguda de l'home, a l'apostasia de l'home, a l'enemistat de l'home contra Ell, és una resposta d'amor, de Revelació: d'anar a buscar l'ovella perduda, de donar el Pastor la vida per les ovelles, de triomf en Resurrecció, d'anul·lació del poder de la mort, i de oferiment de la reconciliació amb Déu a tot aquell qui es torni a Ell mitjançant Jesucrist, Déu i Salvador, qui va morir el just per nosaltres els injustos, per portar-nos a Déu.\nDéu el Fill es va fer Home. Era necessari que la justícia de Déu quedés satisfeta en quant els nostres pecats. Déu no pot passar simplement per alt els pecats. Deixaria d'ésser just. El pecat havia d'ésser condemnat i castigat. Fou per això que Jesucrist, Déu el Fill, home veritable, es va presentar com representant dels homes. Tenia dret a fer-ho, perquè era veritable home. Podia fer-ho, perquè era perfecte i va agradar el Pare en tot. Podia fer-ho, en la seva natura a la vegada Home perfecte i Déu omnipotent. El seu sacrifici en obediència, a la Creu, va vindicar de tal manera la justícia de Déu respecte els pecats de l'home, que Déu pot atorgar el perdó i l'absolució judicial, i acceptar, a tot el qui s'acull a Crist com el seu Salvador i Substitut. Aquest sacrifici de Crist a la Creu, l'Home-Déu sense pecat, sota la ira de Déu en lloc dels homes a qui representava, va ser necessari «per tal que ell sigui just i justificador del qui té la fe en Jesús» (Romans 3:26).\nAmb la Resurrecció, Déu va vindicar Jesús. La mort no el podia retenir a Ell, que era sant. Feta la obra de l'expiació, satisfeta la justícia de Déu respecte a nosaltres, va ressuscitar, desfent la mort i el seu poder en principi, en quant Ell mateix. I aquest poder es manifesta en la vida dels creients, i es manifestarà en la resurrecció i la regeneració de la nova creació.\nLa base del nostre coneixement d'aquesta realitat no és certament la limitada ciència, no és la nostra limitada observació ni la nostra curta raó: és el testimoniatge personal fidedigne de Déu en Crist, el Ressuscitat, Aquell per qui i per a qui han estat fetes totes les coses, el Senyor de tot i de tots.\nAquesta és la vida que Déu ofereix a tot al qui creu en Jesucrist. Ell va dir: «Jo he vingut perquè tinguin vida, i la tinguin en abundància» (Evangeli de Joan 10:10). Una vida que va més enllà i venç la mort. Jesús va dir també: «Jo sóc la resurrecció i la vida; qui creu en mi, encara que mori, viurà» (Evangeli de Joan 11:25). I la base del nostre coneixement d'aquesta realitat no és certament la limitada ciència, no és la nostra limitada observació ni la nostra curta raó: és el testimoniatge personal fidedigne de Déu en Jesucrist, el Ressuscitat, Aquell per qui i per a qui han estat fetes totes les coses, el Senyor de tot i de tots.\n1. Darby, J. N., «Science and Scripture», a The Collected Writings of J. N. Darby, Vol. 31, pàgs. 139-141. Tornar al text\n2. Osborn, Henry Fairfield: From the Greeks to Darwin, Charles Scribner's Sons (New York, 1929). Tornar al text\n3. Sobre la utilitat de les parts del cos, 11:14. Tornar al text\n4. Natural History, vol. 86 (5), maig 1977, pàg. 14. Tornar al text\n5. Si al lector li venen a la ment els arguments tant repetits de l'Archæopteryx o de «la sèrie del cavall», li recomanem la lectura de la discussió d'aquestes preteses evidències en un altre article d'aquesta Proposta, Creació o Evolució?. Tornar al text\n6. Weizsäcker, Carl F. von: La importancia de la ciencia, Ed. Labor (Barcelona, 1973), pàg. 125. Èmfasi afegit. Tornar al text\n7. Ibid., pàg. 131. Èmfasi afegit. Tornar al text\n8. Darby, J. N., «Science and Scripture», a The Collected Writings of J. N. Darby, vol. 31, pàg. 142. Tornar al text\n9. Tertul·lià, De Anima, 52. Tornar al text\nNom original del fitxer: 01 Pròleg.rtf - preparat el dimarts, 7 octubre 1997, 10:51


Biblioteca Comarcal del Pla de l´Estany - Banyoles - Dossier de premsa - El nou pas per sobre l'AP-7 a Sant Julià de Ramis s'obrirà aquesta setmana\nEl nou pas per sobre l'AP-7 a Sant Julià de Ramis s'obrirà aquesta setmana\n02 d'agost de 2011 | El Punt\nAixò obliga a llar avui i demà el desviament provisional i l'antiga carretera de Banyoles. Els veïns del Golf Girona i dues urbanitzacions han de fer volta\nEl vial nou sobre l'autopista AP-7 al seu pas pel terme municipal de Sant Julià de Ramis s'ha previst que s'obri al trànsit aquest mateix divendres. Els treballs per fer el pas nou ja permeten perfilar el tram de la carretera que passa per sobre del fals túnel de 188 metres que s'ha construït a l'autopista i permetrà recuperar el recorregut habitual dels vehicles.\nEls treballs obliguen a tancar al trànsit avui i demà el desviament provisional, el pas per sota l'autopista a través del carrer Cimà i l'antiga carretera de Banyoles. Per aquest motiu, el consistori recomana als veïns de les urbanitzacions dels Camps de les Comes, Montagut i del Golf Girona que, com a ruta alternativa, utilitzin ...


Molts alcaldes i alcaldables de la Conca d'Òdena fan campanyes electorals durant quatre anys prometent que portaran nova indústria i generaran molts llocs de treball, una promesa que pretén convertir en realitat el que és un record. La realitat, però, és que aquesta promesa s'acaba transformant en mercadones, aldis i lidls, oblidant que la nova indústria ja no és dedica només a fer mitjons, sinó també a programar virtualment. Can Morera, però, és la “terra promesa” per alguns alcaldes de la Conca d'Òdena, especialment per l'alcalde d'Igualada, Marc Castells, segons el qual és necessari generar un gran espai industrial per facilitar la vinguda de grans indústries a la Conca d'Òdena, tota una estratègia de màrqueting molt ben orquestrada: generar «consciència de la necessitat». Aquesta estratègia de màrqueting consisteix en assenyalar un problema i oferir-nos alguna cosa per solucionar-lo, i això és justament el que ha fet Marc Castells amb la promesa d'un macropolígon a Can Morera: ha assenyalat la manca de grans espais industrials com a causa que moltes grans indústries no vinguin a la Conca d'Òdena (problema), i defensa la necessitat d'un macropolígon a Can Morera per a que hi càpiguen aquestes grans indústries (solució). Però, per què tot el sòl industrial buit que hi ha a la Conca d'Òdena (més de 200 hectàrees) no serveixen a Marc Castells? Si observem les relacions econòmiques globalment més enllà de la Conca d'Òdena, veurem que el projecte que s'està pensant per a Can Morera no és un altre que el d'un gran macropolígon on poder construir grans naus de magatzem amb un minso percentatge de llocs de treball.\nActualment, i des de fa molts anys, els principals ports europeus que s'ocupen de rebre totes les mercaderies provinents d'Àsia, principalment la Xina, són el de Rotterdam (Holanda) i el d'Anvers (Bèlgica), passant prèviament pel canal de Suez i travessant tot el mediterrani. El volum de mercaderies que reben aquests dos ports europeus és enorme i per aquest motiu és vol construir el corredor del mediterrani, una connexió ferroviària amb els ports mediterranis de l'estat espanyol per tal de distribuir les mercaderies que provenen de l'Àsia a tota Europa, estalviant el recorregut marítim actual. Ara bé, establir aquest corredor al litoral espanyol significaria tota una modificació de la distribució de les mercaderies, perquè serien els ports catalans i valencians els que rebrien tot aquest volum de mercaderies en comptes dels belgues i holandesos. Per tal de rebre aquest volum de mercaderies, esdevé necessari establir grans magatzems on poden deixar-les i distribuir-les ferroviàriament per tota Europa, quedant molt lluny la promesa de grans indústries que defensa Marc Castells amb la proposta d'un gran macropolígon a Can Morera. Aquests grans magatzems, però, no només es poden construir en qualsevol lloc del territori català, sinó que de fer-los a Can Morera destruiríem part dels actuals llocs de treball agrari d'Òdena per acabar generant menys dels que existeixen actualment.\nÉs evident que Marc Castells té un enorme interès en generar aquest gran macropolígon a Can Morera degut a la vehemència amb la que defensa aquest nou gran espai industrial, però només podem especular sobre els vertaders interessos del batlle. De qui segur que no tenim dubtes és dels dels propietaris de gran part de les terres interessats en el macropolígon de Can Morera... No obstant, hem de reconèixer quelcom: gràcies l'estratègia de màrqueting generada per Marc Castells i altres actors, ja no podem defensar el sòl agrícola de Can Morera per se, sinó que hem de generar una alternativa econòmica al macropolígon industrial, una fita titànica però necessària perquè malgrat el projecte de sòl industrial es trobi en aquest moment en standby perquè el govern d'Òdena no hi està d'acord, les properes eleccions poden fer canviar de rumb els interessos de l'Ajuntament odenenc. És per aquest motiu que, davant la idea d'un macropolígon, cal generar noves idees que el puguin substituir definitivament, no només per ser millors econòmicament, sinó també per ser ecològicament més sostenibles, laboralment més respectuosos i ciutadanament més participatius.\nExisteixen moltes propostes periurbanes, i una d'elles, potser la més coneguda, és la del parc agrari, una zona delimitada on la producció local i el turisme patrimonial i natural hi conviuen amb la proximitat de la ciutadania. Un dels casos més famosos és el de la ciutat italiana de Milà, on des de principis del segle XX el creixement urbanístic descontrolat va fer desaparèixer bona part del paisatge rural del nord de la ciutat. Per aquest motiu l'any 1990 es va crear il Parco Agricolo Sud Milano, una gran àrea rural de 47.000 hectàrees d’amplada i amb forma de mig cercle la finalitat de la qual és preservar, salvaguardar i millorar el patrimoni natural i històric de la vall del Po. Existeixen moltes ciutats a nivell europeu que compten amb grans parcs agraris al voltant de zones urbanes que preserven el paisatge i generen un turisme ecològic, però també a casa nostra trobem diversos exemples com són els parcs agraris del Baix Llobregat, de Sabadell o dels Gallecs a la comarca del Vallès Occidental. Per què a la Conca d'Òdena no podem tenir un model similar?\nLa possibilitat d'un parc agrari és només una idea, una proposta alternativa a un macropolígon destinat a grans magatzems, però més enllà de la possibilitat d'un parc agrari, el que realment necessitem amb molta urgència és començar a introduir la idea que és possible i necessari un projecte alternatiu a Can Morera que no sigui el macropolígon, quelcom que l'associació de Per la Conca ja ha començat a treballar. El motiu és ben senzill: generar un sòl industrial tan gran amb finalitats de gran magatzem, no només destruiria els llocs de treball agrari actuals de la zona, sinó que perdríem una zona natural molt gran en uns moments en els que la terra ens avisa constantment que l'estem destruint. Cal posar molt de seny en aquest projecte i no deixar-se endur per cants de sirena, per contra acabarem amb enormes zones industrials buides i magatzems de mercaderies que destrossaran el nostre paisatge sense generar cap lloc de treball nou. El futur de la Conca d'Òdena és a les nostres mans i passa per decidir què volem fer amb Can Morera.\nP.D: aquesta reflexió ha estat possible gràcies a la plataforma en defensa de la regió agroalimentària de la vegueria del Penedès SOS Penedès que el desembre del 2019 l'associació Per la Conca els va convidar a una xerrada a l'Ateneu de la classe obrera d'Igualada.\n17 de febrer 2020.11:28h\nHe aisitit a vàries presentacions d´aquests anomenats ”Els plans estrategics”, que s´han presentat, i els podria fer i presentar qualsevol nen de primària, gratuïtament, com a participant... Llegir més d´un concurs de contes, però sense embutxacar-se ni 1 euro, Qui sap, amb l inventiva que es té a aquestes curtes edats, sería més factible que els ”Plans” de fins ara presentats. Més rigor, impostos adequats per el que arrisca i menys endolla´t s per presentar contes de fades, on hi volen coloms carregats d´euros que tothom vol caçar- 200 hectarees lliures, son unes quantes per´encetar.-ne de noves.\n11 de febrer 2020.08:52h\nSí, en bona part estic d’acord amb l’article, que le que toca urgentment és el recolzament efectiu al ampli teixit industrial, particularment PIMES, d’Igualada la Conca,... Llegir més l’Anoia. per omplir el Polígons industrials ja existents (sense esperar els nous promesos de gran volada) i també, prioritàriament, contribuir a la reconversió de les ja existents en empreses més competitives i rendibles, de forma sostinguda, davant els reptes globals, cada cop més exigents.\nCom he proposat altres vegades, cal que des de l’Administració, amb la complicitat del agents locals (empresarials, sindicals, professionals, socials) es poden impulsar reforçar un ampli ventall de mesures, com:\nadopció de tecnologies disponibles rendibles\nSeriem capaços de promoure un PACTE x INDÚSTRIA ANOIA entre tots els agents de l’Anoia ?\nEncara que més modest, estic pensant en el casos PACTOS DE LA MONCLOA (Espanya), PACTE NACIONAL D’INDÚSTRIA (Catalunya), planificats, executats i controlats per un equip multidisciplinari dirigits i liderats per una persona (o persones) de consens i reconeguda vàlua (com van ser els professors Enrique Fuentes Quintana i Joan Trullén Thomàs, respectivament).\nUn projecte “en serio”, amb objectius ESMART (Específics, Mesurables, Assumibles, Realistes, Temporitzats), juny de fer “volar coloms” com passa massa sovint, per no caure en la inacció i l’oblit com altres precedents i i l’oblit com el PLA (ESTRATÈGIC) DE L’ANOIA 2010 – 2020 presentat, pel CESCA (Consell Econòmic i Social de la Comarca de l’Anoia) o el més sectorial PLAN ESTRATÉGICO ANOIA 2006 . 2008, just abans de la gran crisi, d’altres que s’han fet en els darrers 30 anys-


FLAVIA COMPANY : A VECES LA VIDA ES UN CUENTO DE HADAS\nEsto es Gloria!\njue. feb. 23, 08:22:00 p. m. 2012\nJajajaja, tal cual. :-)


NIU DE L’ÀLIGA – Rutes a peu\n16 de gener de 2020 31 de maig de 2015 per Rutes a peu\n10 comentaris a “NIU DE L’ÀLIGA”\n8 de juliol de 2016 a les 16:52\nhola! una pregunta, són tres hores d’anada i tres de tornada o tres en total? hi vaig anar fa una pila d’anys i ja no me’n recordo, gràcies!\n8 de juliol de 2016 a les 17:14\nHola! En total son 3 hores (anada i tornada), salutacions!\n3 d'agost de 2016 a les 12:54\nDes de on aparques fins al niu de l’aliga, quan hi ha de temps?\n3 d'agost de 2016 a les 13:14\nHola! Hi ha una hora i mitja a pas de nen, salutacions!\n15 d'agost de 2017 a les 21:33\nDe ruta familiar naaaada. Son 4’2km a pié., Empieza ancho y llano pero los últimos 2 km es estrecho., Con pendiente y para rematar el trayecto con la última bajada es escarpada., Para niños a partir de 8 ańos…\nNo llevéis neveras no se puede hacer picnic..\n16 d'agost de 2017 a les 11:42\nEsta ruta es muy conocida y familiar, estamos de acuerdo que la bajada al Niu es estrecha pero es corta y se puede hacer bien ayudando a los peques a bajar. La edad recomendada creemos que es la adecuada. El picnic si se puede hacer, hay una zona de picnic en el inicio o final de la ruta, hay mesas con zona de columpios y lavabos, es el lugar ideal para hacerlo, no en la montaña.\nTampoco esperamos que las rutas sean del agrado de todos, la montaña es como es y nosotros explicamos las rutas de la mejor manera posible sin pedir nada a cambio. Nosotros cuando vamos a un sitio nuevo buscamos el máximo de información antes de hacerlo. Espero que la siguiente la puedas disfrutar, saludos!\n30 de març de 2018 a les 11:44\nHola. volem anar amb la nostra gosseta diumenge. No és molt dificil oi? que jo no estic gaire en forma…. i volem dormir una o dos nits x allà… algú sap on ? amb mascota clar. Moltes gràcies a mi m’ajuda molt tot el que dieu.\n6 d'abril de 2018 a les 19:59\nCarme, hi ha rutes més curtes que pots fer ja per començar potser aquesta és una mica llarga, mira a totes les rutes i a cada una d’elles pots veure la distància de la ruta. Et recomanem la Font de la Llúdriga a Capafonts\n17 de juliol de 2018 a les 20:26\nDesde barcelona en coche donde es me hora para dejar el coche aparcado y ir a pie hasta llegar al Niu de l’aliga.\n20 de juliol de 2018 a les 18:48\nHola, no acabamos de entender tu pregunta. Si la duda es, a que hora está abierto el párking, te recomendamos que contactes directamente con el Ayuntamiento de Alcover. Todo y eso, abren temprano. Saludos\nRespon a Rutes a peu Cancel·la les respostes\nBones festes i feliç any 2021. Molta salut i munt


L’hotel de Masia Salat canvia de propietaris per reconvertir-lo en una residència d’avis | Notícies | SomGarrigues\nDimecres, 1 de de març de 2017 - Les Borges Blanques\nL’hotel de Masia Salat canvia de propietaris per reconvertir-lo en una residència d’avis\nEs demanarà a empresaris de la comarca si volen participar en la inversió de transformar-lo en un geriàtric.\nEmpresaris de la comarca han comprat l'Hotel de la Masia Salat, entre les Borges Blanques i Juneda, amb l'objectiu de reconvertir-lo en una residència per a gent gran. En total, els promotors xifren la remodelació de l'hotel en 3 milions d'euros, inversió que volen sufragar amb la creació d'una societat participada per empresaris borgencs i de la comarca. És per això que, després d'una reunió inicial on es va valorar la viabilitat del projecte, faran una segona reunió per explicar tot el projecte i oferir als veïns la possibilitat de convertir-se en inversor comprant participacions.\nSegons el projecte inicial, la residència geriàtrica disposarà de 65 habitacions i es preveu que pugui oferir un màxim de 100 places. Segons l'estat actual de l'hotel, tal com explica un dels seus impulsors, el borgenc Josep Valero, només caldrà fer canvis a la planta baixa i a la primera, remodelar tots els banys i adaptar alguna cosa de la segona planta i adequar les sales comunes a les necessitats i serveis de la residència.\nLa gestió de la residència anirà a càrrec d'una fundació privada dedicada a l'atenció geriàtrica i ja s'estaria parlant d'una en concret que hi podria estar interessada, tot i que encara no s'ha tancat cap tracte formal.\nLa idea de reconvertir aquest hotel, tancat des del 2014, en una llar residencial per a gent gran va començar a configurar-se el passat mes de desembre. Segons Valero, altres ubicacions es van posar sobre la taula, tot i que finalment es va apostar per la Masia Salat tenint en compte que ja es comptava amb "un immoble gairebé acabat i en què la inversió no era gaire elevada".\nLa compra s'ha fet al BBVA, propietari de l'immoble des de que els seus antics propietaris, la família Riera, va perdre l'hotel per impagaments. La mateixa financera serà l'encarregada de vendre les participacions d'inversió per al nou projecte i continuarà sent la propietària també del restaurant annex fins que no surti un nou comprador. La finalitat d'aquest restaurant, si finalment es canvia l'ús de l'immoble hoteler a residència per a gent gran, queda oberta.\nLa rotonda pendent\nPer tal que la Generalitat autoritzi el canvi d'ús hoteler a residencial, caldria que la rotonda prevista en aquesta zona estigués construïda.\nS'ha de tenir en compte que l'encreuament de la carretera N-240 a l'altura del complex és un punt conflictiu. Fins al tancament dels equipaments del complex, s'havien registrat més de vint accidents, amb vuit morts, diversos ferits greus i una trentena de lleus.\nJust un any abans de tancament, el 2013, el Ministeri de Foment, propietari de la carretera, va autoritzar la construcció d'una rotonda per tal de minimitzar el risc d'accidents en aquest punt negre. Ara bé, en tractar-se d'una rotonda que facilitaria l'accés a un recinte privat, Foment va determinar que havien de ser els propietaris els qui s'haurien de fer càrrec del cost. Malgrat que la família Riera s'hi va comprometre, la rotonda no es va arribar a construir per falta de finançament.\nÉs per aquest motiu que, entre tots els tràmits burocràtics que els promotors de la residència geriàtrica han de resoldre, també hi ha el de la rotonda. De fet, l'Ajuntament veuria amb bons ulls el projecte, però entén que primer s'ha de resoldre la perillositat de l'encreuament. El tema del finançament des del grup promotor de la residència consideren que s'hauria de tornar a plantejar.\nReunió per buscar inversors\nDesprés d'una reunió a mitjan febrer per valorar la viabilitat del projecte, a la qual van assistir una trentena de persones, entre elles representants de la immobiliària que gestiona els béns del BBVA, advocats i l'alcalde de l'Ajuntament de les Borges, Enric Mir, se'n convocarà una altra en pocs dies. Valero explica que s'enviarà una circular a totes les cases informant de la reunió i on s'explicaran totes les especificitats del projecte per tal que els empresaris interessats puguin comprar-ne participacions.


Jordi Savall | Liceu Opera Barcelona\nFa més de cinquanta anys que es dedica a la recerca de músiques antigues, per a posteriorment llegir-les i interpreta-les amb la seva viola de gamba, o com a director musical. Les seves activitats com a concertista, pedagog, investigador i creador de nous projectes, tant musicals com culturals, el situen entre els principals artífexs del fenomen de revalorització de la música històrica.\nÉs fundador, juntament amb Montserrat Figueras, dels grups musicals Hespèrion XXI (1974), La Capella Reial de Catalunya (1987) i Le Concert des Nations (1989). Al llarg de la seva carrera ha enregistrat i editat més de 230 discos de repertoris de música medieval, renaixentista, barroca i del classicisme, amb una especial atenció al patrimoni musical hispànic i mediterrani, que han estat mereixedors de moltes distincions.\nDebutà al Gran Teatre del Liceu la temporada 1990/91 amb Una cosa rara, i hi ha tornat amb L’Orfeo (1992/93 i 2001/02), els concerts Le Concert des Nations (1993/94) i Canti Guerrieri e amorosi (2000/01); Il burbero di buen cuore (2011/12), amb tres concerts (2012/13, 2013/14 i 2014/15), Teuzzone i el concert Ensaladas. Retaules Musicals del Renaixement (2017/18).\n8ª i 9ª Beethoven ( Director musical )


Carles Puigdemont: 27 d'octubre és una jornada de dignitat\nARTICLE DE CARLES PUIGDEMONT – 130È PRESIDENT DE LA GENERALITAT DE CATALUNYA\nNo van trobar les urnes per impedir el referèndum ni van poder aturar la declaració del 27 d’octubre al Parlament, però és ben cert que la repressió articulada en forma de causa general contra tot el moviment independentista va frenar temporalment la construcció d’un nou estat que havíem plantejat en un escenari de normalitat democràtica a l’Europa del segle XXI. El nostre procés era i és altament cívic, democràtic, no-violent, i només pot culminar-se si és d’aquesta manera. Però la resposta de l’Estat no té els mateixos compromisos amb la democràcia i la no-violència que la immensa majoria dels catalans expressem, i això cal tenir-ho en compte. Lamentablement l’Estat no ofereix una via democràtica i dialogada perquè Catalunya exerceixi el seu legítim dret a l’autodeterminació, i això va quedar clar ara fa tres anys… i al llarg de tots aquests tres anys de dura repressió l’Estat s’ha encarregat de recordar-nos-ho.\nPle extraordinari del 26 d'octubre de 2020


La quarta Firra porta més elaboradors que mai | Notícies | SomGarrigues\nDivendres, 6 de d’octubre de 2017 - Les Borges Blanques\nLa quarta Firra porta més elaboradors que mai\nEs passa dels nou de l’any passat a tretze, amb un total d’una quarantena de cerveses per poder tastar. La jornada tindrà lloc el 7 d’octubre al passeig del Terrall.\nLa quarta edició de la Firra, la mostra de cervesa artesana que es fa a les Borges i que organitza l'associació Amics de la Cervesa de les Garrigues el 7 d'octubre, en col·laboració amb l'Ajuntament, la cerveseria O'Brothers i una trentena de comerços locals, creix aquest any en nombre d'elaboradors i passa dels 9 de l'any passat als 13, xifra a què no s'havia arribat mai (el 2015 eren 11). Si es té en compte que cada elaborador presentarà dos o tres productes, la mostra de cerveses diferents arriba a la quarantena.\nCom cada any, la Firra tindrà lloc al passeig del Terrall, amb activitats paral·leles tant per a canalla com per a adults. La jornada comença a les 11 del matí i s'allargarà fins a les 12 de la nit. Entremig s'han programat una xocolatada, inflables o l'actuació d'un pallasso, entre altres activitats. Els assistents tindran una zona chill-out i hi haurà beermouth al migdia i beerbacoa al vespre. L'àpat central, però, serà el dinar, per al qual es vol aconseguir omplir 400 places.\nSis actuacions musicals\nDes de la primera edició, la Firra ha volgut donar protagonisme també a la música en directe. Aquest any hi haurà sis actuacions durant la jornada: The New Orlinyes Jazz Style, L'Home Llop & The Astramats, Cotés, Waltrapa & The Cashmakers, Surfin' Trash Hero y Los Sick Doctors i el cantautor Sergi Estella. A la nit, l'organització proposa enllaçar amb el concert de Solo & Companyia que hi ha previst a la cafeteria Slàvia.


La llebre amb ulls d’ambre, Edmund de Waal | quadern vermell\nPàgina d'iniciLa llebre amb ulls d’ambre, Edmund de Waal\n02/04/2018 ramon fàbrega sala General, Les meves lectures, novel.les\nEditorial Quaderns Crema.- Traducció Carles Miró.- 384 Pàg.\nEdmund de Waal, descendent de la nissaga dels Ephrussi —una rica i influent família jueva d’origen rus establerta a Europa- narra la història de la seva família, entre la qual hi havia no solament comerciants i banquers, sinó també col·leccionistes i amants de l’art. La historia es desenvolupa bàsicament a Paris i Viena tot seguint les activitats de membres de la família i dels seus respectius negocis.\nSegurament el gran valor d’aquest llibre és el de la seva estructura narrativa. Defuig d’allò que podria denominar-se una crònica familiar per crear una trama original: conjugar el seguiment d’una col·lecció de 264 netsukes (miniatures japoneses tallades en fusta o en ivori) amb els avatars diversos de la nissaga dels Ephrussi per Europa durant un període que abasta les dues guerres mundials fins els nostres dies.\nUn gran esforç i també dubtes:\n“Ja no sé si aquest llibre tracta de la meva família, de la memòria o de mi, o si segueix essent un llibre sobre miniatures japoneses”\nLes figuretes netsukes, com altres objectes d’art japonesos, causaren una gran admiració entre els col·leccionistes occidentals. La col·lecció l’havia comprada el fundador de la dinastia, Charles Ephrussi, i a través dels avatars que es narren a la novel.la va passant per diferents mans de la nissaga familiar.\nUn dels puntals de la intriga es desenvolupa durant la segona guerra mundial amb la persecució del jueus i de l’expropiació de l’important patrimoni de la família Ephrussi per part dels nazis. ¿Què passa amb els netsukes?.\nEl títol del llibre “La llebre amb ulls d’ambre” fa al·lusió a un dels netsukes especialment admirat per l’autor. També porta un subtítol: “Una herència oculta” tal com el lector podrà constatar i admirar.\nEls grans fets de la història, es conjuguen amb els diferents protagonistes de la nissaga familiar i amb les miniatures que ostenten també un autèntic paper de protagonistes. Per un costat com a peces admirades pels col·leccionistes exposades dins una vitrina, per l’altre com a testimonis muts dels grans episodis de la història d’Europa durant els segles XIX i XX. Però quan realment assoleixen una funció màgica i simbòlica és en mans de les criatures que les fan servir no només de joguines sinó com a catalitzadors de la seva imaginació: històries i fabulacions sobre tigres, conillets, tortugues, monjos, cargols, lluites de samurais amb l’espasa, rates, etc..També, com a un amulet a la butxaca, com és el cas del mateix autor de la novel.la i posseïdor final de la col·lecció.\n“Mentre feia rodar aquests objectes en els meus dits, o els portava a la butxaca com a amulets, volia saber els llocs on havien estat, entrar a les habitacions on havien viscut, volia saber fins i tot quins quadres penjaven a les parets, i com entrava la llum per les finestres.”\nDesfilen per la novel.la diferents personalitats del món artístic i cultural: Proust, Monet, Manet, Degas, Renoir, Strausss, Schiele, Rilke… Tots ells relacionats d’alguna manera amb la família de De Waal.\nUn dels episodis dramàtics que s’hi narra és la deriva familiar com a conseqüència de la persecució dels jueus per part dels nazis: des d’una situació de poder i privilegi a una situació de persecució i marginalitat. L’única cosa que ha sobreviscut de totes les possessions familiars és la col·lecció de 264 miniatures japoneses.\nAl darrere de la narració s’hi entreveu un gran treball de recerca i erudició tant sobre els avatars i l’arbre genealògic dels membres de la família de l’autor De Waal com dels fets històrics que s’hi relacionen. Només cal donar un cop d’ulls a la llarga llista d’agraïments.\nVull destacar que la lectura d’aquesta novel.la, potser crònica, m’ha fet avinent la importància de les coses i dels objectes que ens acompanyen durant la nostra vida. Des de les més grans, quadres, mobles, fins a les més petites. I tot això és narrat d’una manera amena i perfectament entrelligada i entreteixida.\n← La filosofía en el tocador, Marqués de Sade\nEl nedador, John Cheever →


ELS FILLS DE LA LLUM. CANALITZACI DEL 1993.09.04. - MISSATGES DEL CEL - 2022\nTaula de continguts amagar 1 La vella i llegendària Atlàntida, un dia sortirà de les llegendes i dels mites per prendre una realitat viva del passat. 2 Tots són Fills de la Llum, però la gran majoria encara inconscient, amb una ment encara en els primordis del seu desenvolupament, va perdre la noció completa d'on va venir, cap a on va, què fa, què ha de fer a la Terra i quin és el seu veritable origen. 3 Les virtuts van parar de créixer, i aquestes delicades flors espirituals ser poc a poc desapareixent del món físic dens. 4 La Terra, amb la seva humanitat física, es va submergir en el major dels seus abismes, la nit de l'ànima va sorgir, l'animal salvatge ocult dins de l'home i encara no domat i sublimat va quedar totalment solt, es va apoderar de la vida de tots els pobles . 5 El rescat atlanteano està començant, per tot el món i en tots els pobles. 6 S'està estenent per la Terra aquell perfum de l'amor i de fraternitat, de la saviesa, de la pau entre tots els pobles, races i creences, on les més àmplies llibertats estan sent conquerides amb molta harmonia i equilibri per al bé de tots i no, com en el passat, només d'alguns. 7 Completament conscients i amb ments i intel·ligències degudament desenvolupades, podran ajudar-los a portar el Regne de Déu per a la Terra.\nLa humanitat espiritualment va sortir fora del seu camí, aquell, mitjançant el qual, a l'infinit espiral evolutiu, a cada volta ascendeix a una vuitena dalt, portant cada un retorn al Regne de la Llum perquè tothom pugui rebre la seva eterna herència divina, deixant de caminar pels "camins de les tenebres".\nTots els éssers humans són Fills de la Llum i, com a tals, tenen el deure i l'obligació de convertir les tenebres en llum, la ignorància en saviesa, l'odi en amor, la guerra en pau, la injustícia en justícia divina, perquè tots rebin la seva herència divina, i tornin també a la casa del Diví Pare-Mare, com els seus legítims Fills de la Llum.\nLa vella i llegendària Atlàntida, un dia sortirà de les llegendes i dels mites per prendre una realitat viva del passat.\nEls seus civilitzacions van llegar a la humanitat molts dels coneixements que avui posseeix, així com una estructura físic-psíquica-mental que tots mantenen.\nEn aquells temps, on els homes i els déus convivien junts, aquests "Titans de l'esperit diví" ensenyaven als homes els més diversos aspectes de la vida.\nIndicaven a tots com havien de comportar-se i perfeccionar-se perquè les virtuts de l'esperit, de l'ànima, de la ment i del cos sorgissin i es desenvolupes, perquè poguessin tenir la consciència que són legítims Fills de la Llum, amb ments creatives àmpliament desenvolupades, per poder reprendre al Regne de la Llum, d'on un dóna tots van sortir.\nTots són Fills de la Llum, però la gran mayoraan inconscient, amb una ment an en els primordis del seu desenvolupament, va perdre la noció completa d'on va venir, cap d nde va, qu fa, qu ha de fer a la Terra i quina s seu veritable origen.\nGrans errors evolutius, a partir de cert perode de la Atlntida, l'ésser humà va comenar a cometre. Això va fer que sorgissin molts aspectes negatius en l'home, com per exemple, la concentraci de la voluntat exageradament en la riquesa material, que a poc a poc va anar prenent compte de tots.\nLa cobdícia, l'orgull, la ràbia, l'odi i la set de poder personal per subjugar i esclavitzar va anar augmentant cada vegada més.\nEls menys evolucionats van prendre compte de les regnes a la conducci dels pobles, els espiritualment amb menor capacitat, a través de la força, van portar a aquells que espiritualment hagin d'estar al cim de la jerarquia a humana, a la mort ia l'esclavitud.\nLes virtuts van parar de créixer, i aquestes delicades flors espirituals ser poc a poc desapareixent del món fsic dens.\nLa subtilitat va donar lloc a la brutalitat, la bellesa a la rudesa, la saviesa la ignorància, la vida a l'assassinat, l'honestedat a la deshonestedat, la fidelitat a la infidelitat, la felicitat a la infelicitat.\nLes ensenyaments i les energies espirituals van començar a ser utilitzades per alguns sectors de la vida humana per esclavitzar en comptes d'actuar per espiritualitzar, alliberar i fer que tots continuessin el seu ascens al llarg de l'espiral evolutiva, cap al Regne de Déu.\nAixí, en tancar-un gran cicle, ² la humanitat d'aquella època no va pujar, sinó que va continuar els seus cicles de repeticions, c onstruyó seus laberints circulars i fins avui es troba dins d'ells, amb l'excepció d'un percentatge encara reduït de la humanitat que va aconseguir sortir d'aquesta roda sense fi de causes i efectes, efectes i causes.\nAquests són els iniciats de totes les èpoques, són els mestres i deixebles de tots els pobles que àrduament es van sacrificar, tractant d'aturar aquesta roda sense fi (la roda del karma continu), fent que cada vegada més un nombre major d'éssers humans ascendir a una vuitena amunt en la seva espiral evolutiva.\nCom la humanitat es va allunyar del cultiu d'aquestes delicades flors espirituals que són les virtuts, resolent seguir el camí de la força, de la brutalitat i del dolor, aquests grans Titans de la Llum Divina, els Déus Majors, els Divins Obrers més grans del diví Creador, absolutament, es van allunyar temporalment de la Terra per deixar que l'home aprengués amb els seus propis errors, i perquè un dia ells poguessin reprendre en altres condicions.\nLa Terra, amb la seva humanitat física, es va submergir en el major dels seus abismes, la nit de l'ànima va sorgir, l'animal salvatge ocult dins de l'home i encara no domat i sublimat va quedar totalment solt, es va apoderar de la vida de tots els pobles.\nEn conseqüència, la Terra va haver de aïllar-se de la Confederació de les Fraternitats Universals, doncs estava atacada pel virus de l'autodestrucció. L'home de la Terra es va tornar massa perillós per a altres sistemes i va ser aïllat del contacte conscient i intel·ligent amb altres formes de vida.\nAvui, gradualment, parcel·les cada vegada més grans d'éssers humans, a mercè d'un gran treball de espiritualització, busquen l'autèntic desenvolupament, la reobertura dels seus canals espirituals de comunicació amb altres plans, mons i dimensions superiors.\nAquests estan podent tornar als contactes amb altres formes de vida més intel·ligents, més espiritualitzades, que viuen en altres plans, mons i dimensions. Són contactes que tendeixen a expandir-se contínuament i que durant el tercer mil·lenni seran comuns a tots els que estiguin evolucionant a la terra.\nEl rescat atlanteano està començant, per tot el món i en tots els pobles.\nSi l'ésser humà medita una mica sobre el passat i el present, si es mira profundament als aspectes de la vida i de l'evolució, si aconsegueix pensar sense els dogmes i teories sobre el que és la vida, arribarà a la conclusió que el que avui s'anomena viure no pot ser, de cap manera, el que el Gran Creador ha construït per a tothom.\nVan existir civilitzacions en el passat que van seguir les lleis universals i van ser grans, van ajudar als seus pobles a sublimar ia evolucionar.\nNo obstant això, els errors, les transgressions a les lleis naturals han portat els éssers humans als abismes dels seus propis errors.\nNo es pot admetre que l'home, dotat d'un esperit diví, una ment universal i una vida eterna, continuï dins d'aquests laberints d'errors, que em temo a viure en la ignorància materialista, en les tenebres.\nÉs aqu on la humanitat està arribant, a una gran transformació o un gran gir evolutiu que passarà durant el cicle acuariano, amb la consciència correcta del veritable viure.\nSí, ha costat molt, però veiem despuntar novament a poc a poc el cultiu d'aquestes delicades flors de les virtuts, plantades en els cors, ments i ànimes de molts éssers humans.\nS'està estenent per la Terra aquell perfum de l'amor i de fraternitat, de la saviesa, de la pau entre tots els pobles, races i creences, on les més àmplies llibertats estan sent conquerides amb molta harmonia i equilibri per al bé de tots i no, com en el passat, només d'alguns.\nEl descordar d'aquestes noves flors espirituals serà un pas decisiu, on una porció més gran de la humanitat portarà l'evolució de la Terra a ascendir a un nou cicle de l'espiral cap una octava amunt.\nEls laberints estan desapareixent i els abismes sent vençuts pels nous ponts.\nMolts estan, finalment, ascendint en l'espiritualitat dels seus cors, sentiments, ments, ànimes i actituds, escampant nous colors i perfums, on l'amor crístic està sent més conreat a la naturalesa interna de cada ésser.\nAquest treball herculi ve sent construït per obrers, aquesta unitat fantàstica d'éssers que, vivint amb la llum i per a la La Llum Divina, vénen afavorint les parcel·les cada vegada més grans de la humanitat a sortir del camí de la violència, del patiment, de les injustícies, de les tenebres per seguir l'altre camí, el de la Llum, l'amor, la pau, la saviesa, l'harmonia, l'equilibri i de la fraternitat universal.\nAquest ha estat el treball del Govern Ocult del Món, la unió dels Éssers que van aconseguir arribar al Regne de la Llum Divina a la Terra i que, amb gran sacrifici, vencent els seus propis abismes personals, vénen formant escales espirituals per treure els homes dels abismes, obrint nous portals, ³ per on la humanitat pugui sortir de les seves laberints individuals i col·lectius. Van construir nous ponts perquè tothom pugui vèncer els seus propis abismes i arribar al cim de la seva pròpia muntanya interna, al Regne de la Llum, a Regne del Diví Pare, tornant a ser els seus autèntics Fills de la Llum.\nCompletament conscients i amb ments i intel·ligències degudament desenvolupades, podran ajudar-los a portar el Regne de Déu per a la Terra.\nEls grans Titans de la Llum Divina, els Déus Majors, estan poc a poc reprenent el planeta, per ajudar en l'evolució de tots els éssers que habiten la Terra. Anem, un cop més, a tenir la seva preciosa col·laboració per continuar les Divines Obres del Gran Creador.\nEn aquests últims anys van començar a reprendre a la Terra alguns d'aquests Titanes, aquestes divinitats que no són llegendes ni mites, són Éssers que van aconseguir la seva unió còsmica i divina; per això, són cridats divinitats.\nEn el passat van ser cridats de Déus, perquè els pobles reconeixien en aquests Éssers els autèntics jardiners de l'univers, els veritables missatgers i arquitectes del Gran Creador Universal. A continuació, parlarem una mica de la tornada d'aquestes divinitats que molts creuen que són fantasies de les ments infantils de la humanitat, el que és un gran error.\nLa saviesa de la humanitat recorda que tota la llegenda i el mite tenen una base de veritat.\nMestre Zanon (Conegut també com a Mestre Júpiter) 1993.04.09.\n¹ "Hi ha un regne de l'ànima anomenat Regne de Déu, que és en realitat un altre regne de la naturalesa, un cinquè regne. L'entrada en aquest regne és un procés tan natural com ho va ser el pas de la vida, elevant d'un regne de la natura a un altre, en el procés de l'evolució. "-" De l'intel·lecte a la intuïció "- Alice A. Bailey .\n²Gran Cicle, la Terra i la humanitat, en la seva trajectòria evolutiva, travessen diversos cicles. Hi ha cicles dins d'altres cicles grans, tot obeint a la Llei dels Cicles en cada un d'ells, i es compleixen diverses etapes de la "Gran Obra Divina". Cada vegada que el sol transita pels dotze signes zodiacals, tanca un dels grans cicles d'aproximadament 25.992 anys.\n³Ver "Portal per a Eternidade" - Henrique Rosa.\nMissatge dels àngels: Un amor que es troba més enllà dels límits\n01Curs GRATUÏT a TENERIFE de Prana Violeta Healing - 18 i 19 febrer 2017\n019 maneres de preparar-se pel canvi i viure la teva vida somiada\n01Els 5 Animals Sagrats de l'Índia\n01Tres coses que tota noia moderna ha de saber\nEl salvatge camí místic (Part 5), per Román Hidalgo\nHe imaginat a Déu a la meva imatge i semblança ... m'he relacionat amb un Déu a la meva imatge i semblança ... i ara que ho escric penso ... està bé, molt bé, bastant bé. sí; ell és com jo. A molts els horroritzarà que el Cap sigui com jo, però si jo sóc com Ell, el és com jo ... clar. Què tan fide\nSalutacions germans i germanes, Avui, Adele està llista per canalitzar el meu tercer missatge. Tu, Adele i jo som realment UN. Això vol dir que si estàs llegint això, el teu Ésser Superior, ha contribuït al procés d'escriptura i és per això que et van atreure aquests missatges. El missatge canalitzat d'avui és potser un dels missatges més importants que el Col·lectiu Humà necessita saber en aquest moment. És el momen\nAgraït de l'anomenat i feliç d'estar aquí ... La saviesa conscient resulta d'acceptar-la, no simplement de enyorar-o considerar que és una cosa que ve amb el futur. El futur poques vegades atorga als savis alguna cosa i molt menys va atorgar l'afirmació que els són. És savi aquell que pot aprofundir en el seu pensament i reconèixer que l'aprenentatge ja viscut és suficient per considerar que pot observar amb saviesa tot allò que visqui a partir d'aquest moment. La savie\nLluna Plena de Sagitari "El Vent d'Aquari 6: Sushumna\nTransicions del Cos Emocional ~ Mare de Déu canalitzada per Natalie Glasson\nMissatge Setmanal del Sr. Ascendit Hilarión per Marlene Swetlishoff 2 juny 2013\nEl que veu un xaman en un hospital psiquiàtric


Petits i grans: de juliol 2016\nLlibres de colors\nLa vida quotidiana està plena d’oportunitats per mirar, aprendre i experimentar amb els colors. Els infants saben moure’s en l’àmbit creatiu amb fluïdesa i naturalitat perquè són artistes per excel·lència; ells observen els colors i els inclouen en els seus jocs. Els adults els hem d’acompanyar, amb sensibilitat, en l’acció de mirar i observar.\nSeung-yeoun Moon i Suzy Lee\nÉs l’hora del bany, però els dos germans prefereixen continuar jugant. Troben unes pintures i la imaginació fa que esdevinguin un cap indi i una gata salvatge i recorren mars i oceans, on s’ho passen d’allò més bé fins que tornen a sentir la veu de la mare i corren amb els pinzells cap al bany.\nMac Banrett i Jon Klassen\nUna història molt senzilla però carregada de valors: una nena troba una capsa plena de llana de colors diferents i comença a fer mitja, primer un jersei per a ella, després per al seu gos, i més tard per a totes les persones que coneix i fins i tot per als arbres, els animals i els edificis.\nMenena Cottin i Rosana Faría\nUna obra singular sobre la percepció del color. Aquest llibre negre proposa a tots els nens una experiència sensorial inèdita: percebre el color sense necessitat de veure’l. Una edició que va merèixer el primer premi a la Fira del Llibre Infantil de Bolonya i que va ser triat per The New York Times entre els millors llibres il·lustrats del 2008.\nDrew Daywalt i Oliver Jeffers\nLes ceres d’en Duncan ja n’estan ben tipes, ja no aguanten més i per això han decidit escriure una carta al seu propietari. Cada cera li exposa la seva queixa: la vermella se sent explotada, la blanca ignorada, la negra té una crisi d’identitat, i així una a una van expressant els seus sentiments, les seves angoixes i els seus desitjos.\nPublicat per PETITS I GRANS a 14:29 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: Llibres i jocs\nEntre platges i serralades, el Maresme és el paradís mediterrani per excel·lència. Un espai ideal per a la pràctica d’activitats nàutiques, amb moltes propostes alternatives per gaudir també de la muntanya.\nD’ON VE LA LLET\nEntre Dosrius i Canyamars es troba Can Gel, una granja de producció lletera que ofereix visites guiades a particulars. Una granja que està dissenyada per ser mostrada i això es nota: tots els detalls estan molt cuidats. En aquesta visita els nens podran veure en directe el dia a dia de la granja i entendre com arriba la llet a la seva tassa del desdejuni. Si bé la granja està dissenyada per ser vista, en tot moment queda clar que es tracta d’una explotació que no para ni un minut, i es pot veure tota l’activitat de la granja menys el munyiment.\nVeïnat Rimblas, 1. Canyamars, Dosrius\nTel. 600 437 181\nPer tastar: Et recomanem alguns productes típics d’aquesta zona, com ara els pèsols de Llavaneres, les maduixes, els escamarlans i les mongetes del ganxet, que tenen una mida mitjana i són cremoses al paladar.\nUN PARC MOLT ORIGINAL\nEl Parc Francesc Macià té espais de joc per a nens de 3 a 14 anys i una àrea especial per a menors de 3 anys. Gràcies a la seva ubicació, entre el mar i la muntanya, podeu passar part del dia tant a la platja com realitzant rutes de senderisme pel bosc. L’entrada és gratuïta. Es poden portar entrepans, ja que hi ha diversió garantida durant hores. És el parc de les escultures gegants: pastissos gegants, bolets enormes, flors de grandària extra, gomes d’esborrar de grans dimensions, llapis grans, una maquineta de fer punta gran…\nc/ del Besòs\nPublicat per PETITS I GRANS a 14:28 Cap comentari :\nUn estiu en joc\nLes tardes estiuenques són molt adequades per buscar una bona ombra, un bon grup d’amics i compartir una estona divertida jugant a algun joc de cartes. Segur que més d’un et pot sorprendre.\nPer Alfred Garcia Demestres. Músic i assessor lúdic\nUff, quina calor! Ja ha arribat l’estiu i el col·le o l’insti queden en el record, aparcats durant una mica més de dos mesos. És temps d’aigua i aire lliure, de piscina o platja, o de muntanya si tens antecedents vampírics i ajeure’t al sol no t’agrada. En qualsevol cas recorda prendre precaucions i protegir-te amb crema solar. Val, sí. Tens raó. Les mares i pares som molt insistents amb el tema de la crema. Neeen! No oblidis el protector solar! I tu penses, que pesats! Però, per favor, no ho oblidis ja que la diversió no ha d’estar renyida amb la salut. Per cert, ara que me’n recordo, no som aquí per parlar de crema solar, sinó de diversió.\nDos mesos i mig donen per a molt. Per perdre’s una estona pel món virtual amb el teu telèfon o amb la consola; per llegir un bon llibre d’aventures; per gaudir del cinema; per gandulejar una estona al sofà o al llit; per escoltar música i deixar-te portar pel seu ritme; per ajudar a casa, que de tant en tant s’agraeix. I l’estiu és un temps fantàstic per buscar una bona ombra, reunir-nos amb els amics i jugar, sabent que tenim tot el temps del món.\nÉs possible que quan eres petit t’agradés disfressar-te de xèrif del salvatge oest. Te’n recordes, de Woody de Toy Story? Potser ja ets massa gran per a això, però encara pots emular un malfactor o un xèrif amb Bang (Emiliano Sciorra), un divertit joc de cartes en el qual no pots fiar-te ni de la teva ombra. Cada jugador rep una carta en secret amb un personatge: pots ser el xèrif, un ajudant de xèrif, un malfactor o un renegat. L’únic personatge que juga amb la carta descoberta és el xèrif. L’objectiu del xèrif és eliminar els malfactors i el renegat. Els malfactors tenen com a objectiu eliminar el xèrif. Els ajudants del xèrif, protegir-lo. I el renegat té el paper més difícil però el més emocionant, aconseguir que quedin eliminats els ajudants del xèrif i els malfactors, i eliminar el xèrif en un duel final. Per a això es juguen unes cartes de trets, o de protecció. Hi ha armes de diferent potència, cavalls, cartes de cantina i de magatzem on aconseguir millores. Però és clar, a qui hem de disparar, si d’entrada no sabem qui és qui? Per les accions dels jugadors cal anar deduint els rols dels altres i esperar que no t’hagin enganyat.\nSi l’oest no et crida l’atenció, pots buscar informació d’altres jocs. Ja saps com funciona Internet. Si prefereixes les històries de terror, busca Els homes llop de Castronegro. Si t'agrada el menjar japonès, Sushi Go o Wazabi. Si ets un fan dels cotxes, amb RallyRas pots riure molt. Amb Saboteur et pots endinsar en profundes mines d’or. Esperem que aquest estiu et diverteixis molt jugant, i vés amb compte amb el sol!\nPublicat per PETITS I GRANS a 14:26 Cap comentari :\nFestivals arreu. Música, circ...\nJardí Botànic de Cap Roig. Calella de Palafrugell\nDates: 29 i 30 de juliol, a les 20 h\nEls súpers celebraran una festa amb música del disc Arkandú i les cançons de sempre, i hi haurà moltes sorpreses per a tots els súpers, els grans i els petits.\nCastell de Peralada. Carrer Nou de Sant Joan, s/n. Peralada.\nData: 12 d’agost, a les 21 h\nGrinyols està inspirat en éssers del món màgic de les llegendes del Montseny, com ara els gegants o les dones d’aigua, i inclou números d’acrobàcia i clown.\nData: Diumenge 14 d’agost, a les 20 h\nTarzan és una festa que utilitza l’humor, els balls i les cançons perquè vegem el mite de l'home de la selva i tots els altres personatges amb ulls afectuosos i amables.\nData: 11 d’agost\nEl Torneig de Cavalls conté acció i emoció: arrossegaments, caigudes al galop i proves d’habilitat són només algunes de les accions de què el públic podrà gaudir.\nPublicat per PETITS I GRANS a 13:54 Cap comentari :


Juno RecordsのClyde Built\nフォーマット: hand-stamped double 12"\nカタログ番号: MOSDEEP 030\nRelated artists: Aubrey | Darren Nye | Kuldaboli | Kyle Hall | Dan Piu\n1. "Welcome To Nowhere" (5:49)\n2. "Matrix 1000" (5:41)\n3. "New Euro Politique" (3:37)\n1. "Fridays At Pure" (5:42)\n2. "Clyde Built" (5:44)\n1. "Qinosen" (8:53)\n2. "Decades" (5:38)\n1. "White Corries" (6:06)\n2. "Fragments Of Yesteryear" (3:57)\n3. "Stupid Humans" (5:12)\nRick Hopkins, Ben Sims, Mark Forshaw, ISOUL8 (Volcov), Giorgio Luceri, G-Prod, Gilbert (Innate Records)


Naguabo - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Naguabo (Puerto Rico))\n18° 13′ 53″ N, 65° 45′ 36″ O / 18.23135°N,65.75988°O / 18.23135; -65.75988Coord.: 18° 13′ 53″ N, 65° 45′ 36″ O / 18.23135°N,65.75988°O / 18.23135; -65.75988\n15 juliol 1821\nNaguabo és un municipi de Puerto Rico situat a la costa est de l'illa, també conegut amb els noms de Cuna de Grandes Artistas i Los Enchumbaos. Confina al nord amb el municipi de Río Grande i Ceiba; al sud amb Humacao i el Pas de Vieques; a l'est amb Ceiba i el Pas de Vieques; i l'oest amb Las Piedras. Forma part de l'Àrea metropolitana de San Juan-Caguas-Guaynabo.\nNaguabo compta amb alguns manglars a la desembocadura del riu Daguao, la badia d'Algodones i a Punta Lima. Està dividit en 10 barris: Daguao, Duque, Húcares, Maizales, Mariana, Naguabo Pueblo, Peña Pobre, Río, Río Blanco, Santiago i Lima.\n↑ «Municipio de Naguabo» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertoriqueña de las Humanidades, 2005-2015 [Consulta: 1r novembre 2017].\nDirectori de Municipis, Naguabo a la web oficial de l'Estat Lliure associat de Puerto Rico (castellà)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Naguabo\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Naguabo&oldid=24855809»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 7 set 2020 a les 17:22.


Vegeu el repartiment de 'Els anys meravellosos' llavors i ara | Recordes? - Històries\nNo Hi Ha Espectacle\nVegeu el repartiment de ‘Els anys meravellosos’ llavors i ara — 2022\nGuanyar un lloc al Top 30 de Nielsen en el transcurs de les primeres quatre temporades i guanyar un Emmy just després dels primers 6 episodis són dues proeses importants per a qualsevol programa de televisió. Els anys de les meravelles va funcionar del 1988 al 1993, navegant per la història de l'edat de Kevin Arnold. El programa de comèdia i drama va donar al seu públic alguns personatges inoblidables com Kevin, Winnie, Paul i Wayne. Això és el que fan ara.\n1. Danica McKellar (Winnie Cooper)\nMcKellar ha tingut una interessant carrera professional Els anys de les meravelles . No només és un actor increïble, sinó que també guarda amor per les xifres. És cert, Winnie Cooper, del programa, va obtenir el títol de Matemàtiques a la UCLA. També va animar els nens més petits a aprendre matemàtiques escrivint ella mateixa quatre llibres sobre matemàtiques. Bastant prolífic, oi? Tot i això, això no la va dissuadir de continuar actuant. Va aparèixer esporàdicament en programes com La teoria del Big Bang, Com vaig conèixer la teva mare, etc.\nvinagre a la tassa del vàter\n2. Josh Saviano (Paul Pfeiffer)\nEl millor amic amb aspecte friki de Kevin va créixer fins a ser un jove impertinent i llicenciat en dret. Ha deixat d’interpretar i ara té la seva pròpia empresa de consultoria de marques i famosos.\n3. Fred Savage (Kevin Arnold)\nLa bonica cara darrere del programa, Fred Savage, ha complert totes les expectatives despertades després que el seu públic l’hagi vist i estimat Els anys de les meravelles. Després que va acabar el programa que es va convertir en la seva plataforma de llançament, Savage va ser vist en nombrosos programes i pel·lícules. A part d’actor, també ha treballat com a artista de veu i productor, treballant darrere de l’objectiu. Si el voleu veure ara, podeu sintonitzar el programa FOX, El molí.\njoguina vella més cara\n4. Jason Hervey (Wayne Arnold)\nWayne probablement es va cansar d’assetjar al seu germà petit. Ha ocupat un segon pla en l’actuació i treballa des de l’objectiu com a artista de veu i productor. Ha produït especials esportius per a espectacles com Vegeu Dad Run , Hardcore Pawn: Chicago, país fora de la llei i també el Campionat Mundial de lluita lliure.\n5. Dan Lauria (Jack Arnold)\nInterpretant el típic pare nord-americà, Lauria va continuar assumint els seus papers més notables a causa del seu famós personatge de figura paterna. El seu amorós i alhora brusc acte d’home de la família es va perdre moltíssim després de finalitzar el programa. Però l’actor es va veure fent aparicions en espectacles com Com vaig conèixer a la teva mare , Grey’s Anatomy , i El mentalista .\n6. Alley Mills (Norma Arnold)\nTot i que Mills ha aparegut i ha estat una figura constant en diversos espectacles, el seu paper més destacat va ser el de Norma Arnold Els anys de les meravelles. Se la recorda sobretot per la part que va jugar a la perfecció amb tot el seu amor matern. Actualment es veu al programa L’atrevit i el bell.\n7. Olivia d'Abo (Karen Arnold)\nD'Abo ho ha fet tot! El seu paper atrevit i animat al programa també era una bona representació de la seva vida real. Ha treballat en diferents camps de la indústria de l’entreteniment. Ha treballat a Broadway, ha prestat veu a personatges de dibuixos animats, ha llançat un àlbum en solitari i, per descomptat, ha actuat en molts espectacles i pel·lícules.\n8. Daniel Stern (El narrador)\nDaniel Stern es va convertir en una joia d'home. Podríeu trobar-vos sorprenent després de veure'l Sol a casa , però la seva reflexiva veu darrere de Kevin a The Wonder Years és només un cop d'ull a la seva generositat. Juntament amb la seva dona, va fundar la Malibu Foundation for Youth and Families, va ensenyar alfabetització mediàtica a les escoles i va fer tants altres actes de virtuosisme que li van valer el 'Premi Call to Service' del president Obama.\nTinc ciutats però no tinc cases\nVuit rares fotos d'Elvis Presley quan servia a l'exèrcit\nPatricia Heaton anuncia oficialment una reunió de ‘Everybody Loves Raymond’\nEls psicòlegs adverteixen que escoltar música de Nadal massa aviat perjudica la vostra salut\nMichael Jackson revela la seva 'infància es va perdre' en una entrevista desgarradora\n15 dels disfresses de Halloween més bonics per a nens\nepisodi de Chris Farley Chippendales\nquines botigues de sears i kmart tanquen\ncapoll de ratolí escalfat\nbonica en elenc rosa llavors i ara\nrepartiment de la família de les perdiu


Ripollet Ràdio | El 7è Art De Talia 27/01/2014 (Podcast)\nData d'emissió: 27 gener 2014 Hora d'emissió: 20:00 Programa: El 7è art de Talia\nPrograma num. 428\nANIVERSARIS: 25 anys de la mort del pintor Salvador Dalí. 50 anys de l’estrena del film ¿Teléfono rojo? Volamos hacia Moscú. 70 anys de l’estrena a Broadway del musical Mexican Hayride. Centenari del naixement del director Vittorio Cottafavi.\nL’ENTREVISTA DEL DIA: Entrevista amb Iris Alarcón, directora del muntatge Tarzán, el musical, que es representa per Amics del Teatre de Ripollet, els dies 1 i 2 de Febrer a Ripollet.\nESTRENES DE CINEMA: Films no vistos: Casi inocentes; Otello, Presentimientos i Hércules: el origen de la leyenda. Crítiques dels films: En la flor de la vida (Nick Quinn), En solitario (Christophe Offenstein), Todo el santo día (Paolo Virzí), Nymphomaniac Vol. I i Vol. II (Lars von Trier), Oslo, 31 de Agosto (Joachim Trier), The Grandmaster (Wong Kar Wai), Old Boy (Spike Lee), ¿Qué hacemos con Maisie? (Scott McGehee i David Siegel); Mindscape (Jorge Dorado), El médico (Philip Stolzl) i La ladrona de libros (Brian Percival).\nESTRENES DE TEATRE: Crítiques de les obres: Post Classic (Tortell Poltrona, al Teatre Auditori de Ripollet, dia 31); Jo mai (de/dir: Iván Morales – Teatre Lliure de Gràcia), Un mosquit petit (de/dir: Marc Artigau i Queralt – TNC – Sala Tallers), La Odisea de Homero (versió lliure de Rafael Alvárez “El Brujo”, adaptador, director i intèrpret,Teatre Condal) i Pulmons (de: Duncan McMillan. Dir. Marilia Samper – Sala Beckett). Citades, amb comentari pendent: Per un si o per un no, Un enemic del poble i La gran duquessa de Gerolstein.\nTEMES MUSICALS: 1 tema de cadascuna de les bandes sonores originals dels films següents: Recuerda (música de Miklos Rozsa); Frozen (cançó Let It Go, nominada a l’Oscar, música i lletra: Kristen Anderson-López i Robert Lopez, cantat per Idina Menzel), La ladrona de libros (música de John Williams, banda sonora nominada a l’Oscar) i ¿Telefono rojo? Volamos hacia Moscú (canço: We’ll Meet Again, cantada per Vera Lynn). 3 temes del musical Mexican Hayride (lletra i música de Cole Porter. Original Broadway cast). 2 temes del musical: Tarzan, the musical (música de Phil Collins. Temes: Two Worlds i Son of Man, original Broadway cast)\nEl 7è Art De Talia 20/01/2014»


Quart de Poblet | | Page 2\nConvocatòria per a la concessió de fins a un màxim de 19 beques de formació en l’Ajuntament de Quart de Poblet en el marc del programa “La Dipu et Beca” 2018 de la Diputació de València.\nBases “La Dipu et Beca 2018” a Quart de Poblet. by Quart Jove on Scribd\nPágina 2 de 78«12345678910...203040...»Última »


Emotiu comiat i homenatge a Khaled Khatib, puntal del Banc de Sang de Manresa - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEmotiu comiat i homenatge a Khaled Khatib, puntal del Banc de Sang de Manresa\nLa sala Montserrat de Fontanova s'ha omplert de gom a gom\njordi morros manresa 11.01.2018 | 07:54\nUn moment de la cerimònia que s´ha dut a terme aquest dimecres al matí J.M.G.\nMor als 58 anys Khaled Khatib, valuós puntal del Banc de Sang durant 30 anys\nUna cerimònia laica en la qual hi ha hagut música, poesia i emotius parlaments ha servit per recordar i acomiadar el promotor del Banc de Sang de Manresa Khaled Khatib, mort de forma sobtada aquest diumenge als 58 anys. L´acte s'ha fet aquest dimecres al matí a la sala Montserrat de Fontanova, que ha quedat petita.\nA l'acte hi ha intervingut el fill de Khatib, Marc Khatib Bernades, que ha assegurat que «no li fem un acomiadament, sinó un homenatge» als seus valors, la seva passió, a un «pare de família i a un líder».\nLa intervenció de Khatib Bernades ha sigut un dels moments més emocionants de la cerimònia. Durant el seu record ha intercalat consells del seu pare com «s´ha de tenir il·lusió per fer les coses» o bé «sempre s´ha de ser agraït, donar les gràcies no costa res», amb detalls de la seva personalitat. Era amant de la unió, la participació i la família, ha dit. També «perseverant, tossut i cap quadrat». Ha recomanat als assistents que «no marxeu tristos ni indignats perquè s´ofendria», Finalment ha desitjat «salut, família, música i més que mai, somriures».\nTambé hi han intervingut una neboda de Khaled Khatib i una representant de l´Associació de Donants de Sang de l´Anoia. Per la seva part l´oficiant de la cerimònia ha fet una glossa de Khatib i ha recordat que va néixer a Beirut, al Líban, on s´hi va estar fins els 20 anys. La guerra al seu país el va empènyer a marxar a Barcelona i, posteriorment, a Manresa. «Amb esforç, voluntat i estima es va integrar», i ha recordat que Khatib sempre deia que era «d´arrels libaneses, cor català i molt manresà».\nA la cerimònia hi ha assistit l´alcalde de Manresa, Valentí Junyent, acompanyat de diversos regidors. També hi havia una àmplia representació de la Fundació Althaia, de la FUB, on treballa la dona de Khatib, del Banc de Sang i teixits de Catalunya i d´entitats amb qui havia estat vinculat com el Centre d´Esports Manresa. A més a més de la seva feina al Banc de Sang era un activista social.\nKhaled Khatib feia més de 30 anys que residia a Manresa. Casat i amb un fill, va morir de forma sobtada diumenge passat. Formava part de l´equip del Banc de Sang i Teixits des del juliol del 1987, i els darrers onze anys la seva feina s´havia centrat en la promoció de la donació de sang a la Catalunya central. Dinamitzava prop de 400 col·lectes cada any i també el Banc de Sang que hi ha a l´Hospital de Sant Joan de Déu de Manresa de la Fundació Althaia que, recentment, va estrenar el seu nou equipament.\nCarta de comiat del fill de Khaled Khatib al seu pare. Manresa\nBanc de Sang de Manresa


Viatjarem estimada. Asseiem-nos davant la geografia mundial. Et prenc la mà i et beso tendrament a la galta mentre ens perdem per la platja de Lekeito. T’acaronaré els cabells a Compostel.la. Des d’allí volarem fins a Arran. Les mans se m’escaparan per acaronar-te sota la roba, qui sap si un pit o el teu llombrígol. Tu m’apretaràs la mà amb tal tendresa que tot jo m’estremiré. Saltarem fins a Eire, a on ens premerem els cossos de tal manera que ens encendrem de desig. Després que facis una primera aproximació sota el meu baix ventre tot voltant per Cardiff, sense ni adonar-nos-en contemplarem imaginàriament l’Alguer des de Bonifacio. Envoltats pels penya-segats et tocaré l’entrecuix ja lleugerament humit. A cau d’orella i en sard et diré que et desitjo. Continuarem amb el periple i arribarem a el Ayun. Allí, sota el sol desèrtic em ficaràs la mà per sota els pantalons i se m’enfilarà una part de la meva anatomia, com drets deuen estar les columnes gregues, vestigi del pas pels grecs a la paradisíaca Sicília. Però continuarem explorant món! Quan siguem en algun indret del Kurdistan, no podré evitar pessigar-te els mugrons encesos. Però no em deixaràs continuar, perquè tens ganes de continuar viatjant. La següent estació serà Ramallah. Allí, enmig de la desolació s’aplacarà el frenesí per convertir-lo en un dolç bes. I saltarem l’oceà per perdre’ns a Xiapas, a on la frescor de la selva no aconseguirà de cap manera calmar les teves ànsies de menjar-te el meu nap. Allí li començaràs a menjar-li la punteta, però quan haurem arribat al Québec, a Port Cartier, l’aigua serà l’espectadora muda i envejosa de com et fiques el meu membre ben gola avall. M’extasiaré amb cada moviment de la teva boca, acompanyat i amb cada carícia dels teus dits sobre els meus ous. Els aniràs prement suaument, però quan jo estigui a punt de vessar, ja haurem travessat de nou l’oceà i haurem arribat a Grozni. En aquesta nació, Txetxènia, múrria com ets, pararàs d’agitar el meu fal·lus. Faré veure que m’enutjo, però ja sé què desitges: aniràs separant lleugerament les cames perquè els meus dits vagin buscant el teu clítoris; i quan hàbilment el sàpiguen despertar, les teves cames quedaran completament eixarrancades; i amb un deler incontrolable submergiré la meva llengua en el teu cony. I continuarem viatjant: quan serem a Màntua et correràs i lleparé amb delit esfereïdor els sucs del teu cos. Satisfeta, voldràs que jo també tingui premi i acolliràs el meu penis a les entranyes del teu gràcil cos. Cavalcarem per mars i muntanyes, passarem les nostres exhalacions de plaer per damunt de Carcassona i Beziers, i quan entrem a Salses cridarem i celebrarem el punt àlgid el gaudi compartit. Abraçats i extenuats, aterrarem als Països Catalans i a cau d’orella et diré: t’estime, t’estimo, t’estim.