En la nostra societat la música ha estat sempre present. Des de ben petits les cançons han estat molt utilitzades a casa i a l’escola perquè és un recurs que capta l’atenció dels nens/es de manera immediata. A més, durant els primers anys de vida, les persones ja l’utilitzen com a canal de comunicació perquè permeten a través del to, la musicalitat, la mirada... fer entendre (als infants petits que encara no saben parlar) la situació real del que succeeix al seu entorn.\nSegons Hemsy de Gaínza (1964:61) la música constitueix un element clau que ajuda, a l’infant, a descobrir i prendre contacte amb el món que l’envolta, a desenvolupar la seva\npercepció auditiva, a comunicar-se i socialitzar-se, a fer ús de la seva imaginació, a desenvolupar la seva creativitat, a expressar-se quan encara no pot fer ús de les paraules\ni, també, és una font d’entreteniment, de gaudiment i de plaer. L’educació musical primerenca ajuda a desenvolupar la intel·ligència mitjançant habilitats molt diverses: l’autodisciplina, la paciència, la sensibilitat, la coordinació, el treball en equip, la\nmemorització, la concentració, etc. tal i com s’han demostrat en diferents investigacions.\nLa música ha estat i és un dels elements més importants en la vida de les persones de totes les edats i cultures. Encara que els infants són petits i encara no han accedit plenament a la cultura, hem de saber que pel fet de ser éssers humans posseeixen unes capacitats que fan possible l’expressió i la comunicació. La seva evolució depèn de l’accés que des de l’inici de la seva vida puguin tenir a la cultura, per això al llarg del curs i des de l’escola celebrem i festegem diverses festes, celebracions, tradicions, a traves de la música que coneixem (Concert de Nadal, el treball de descoberta de les estacions de l’any, conèixer el mon que els envolta, el dia de la pau, el carnestoltes...).\nLa música tindrà èxit quan els infants comprovin que els apropa a les seves vivències, que els facilita l’expressió i la comunicació, que els serveix per anar coneixent el seu entorn i que pot desenvolupar-se de manera vivencial i a través del joc (mitjançant cançons, danses, audicions...). Això els ajudarà a sentir-se molt més motivats, molt més actius, ha ser més creatius i els farà ser més participatius. A mesura que vagin creixent,\nla música els servirà per a representar el món que van coneixent i podran compartir experiències creatives amb les persones que els envolten. S’adonaran que la música és un llenguatge, un art, una tècnica... que té un sentit i una funció dins de la societat com ara compartir, conèixer, comunicar, expressar, etc.\nCal dir, que no pretenem que els infants surtin de l’escola sent músics, sinó, que aprenguin a viure, a conviure i aprendre mitjançant la música. No hi ha millor aprenentatge, que aquell en el que en gaudeixes.\nPatricia Paisal (mestra de música de l’Escola Jesús Maria)


Fragments destacats de les seves memòries (1902-1957) - Escrits d’exili del manresà Vicenç Prat i Brunet\nPer què unes memòries\n[…] sincerament, no m’empeny altre impuls sinó la necessitat, gairebé patològica, de buidar el sac de les emocions passades perquè ja no m’hi caben.\nUna infantesa “insignificant, tirant a miserable”\nLa meva mare, aleshores [any 1907], sempre estava malalta i jo la veia molt gran. El meu pare traficava duent ous de Solsona amb uns carros i uns cavalls que no tenien res de decoratiu. La nostra vida era insignificant, tirant a miserable.\nL’aiguat de 1907\nPlovia fort en aquells moments i tot d’una es sentí una gran cridòria al carrer; xiscles, xiulets, i uns homes amb atxes de vent enceses convidaven el veïnat a socórrer davant la gran riuada que baixava. Fou l’aiguat de l’octubre. “Al gas s’ofeguen”, “La riuada s’emporta el tren”.\nJo només recordo la forma i el color de les flames, el soroll de les reixes del convent veí de casa, en caure a cops de mall i de pedres, les cintes de les escopetes del Sometent i unes donetes –monges de paisà- que certs veïns esporuguits provaven de posar clandestinament en mans de llurs famílies.\nL’estancament pedagògic (1909)\nLa nova escola era al Passeig de Pere III i en deien “Ateneo Obrero Manresano”. Era com totes les d’aquella època: rutinàries i uniformades per un sistema oficial d’incomprensió i de mercantilisme tal com avui veig que tornen a ser les escoles dels meus fills després d’haver-se assajat durant trenta anys nous sistemes més humanitzats i de molt més sentit comú.\n[…] al pare se li havien mort dos cavalls, […] els burots li havien pres uns bots de vi, […] a la botiga la gent quedava a deure i […], segurament, hauríem de plegar. No teníem cèntims! Per als infants que en la seva magnífica inconsciència ho tenen tot resolt, els és un gran daltabaix quan, per primera vegada, senten a dir que són pobres. Pobres! Hi ha res pitjor que ser pobre?\nEl “mal caràcter” del bisbe Torras i Bages (1914)\nFou a Artés on vaig veure per primera vegada el bisbe Torras i Bages, home de caràcter i sobretot de mal caràcter, qualitats que no sé si avui li serien prou considerades.\nLa Primera Guerra Mundial (1914)\nHavia començat la guerra europea: a col·legi vam ser tot seguit francòfils o germanòfils! Per quina raó vaig “veure” que els alemanys eren “els dolents”? Als jesuïtes es resava, com pertot, l’oració de la pau: el mateix “hermano” a la sagristia exultava joiosament a cada victòria alemanya, o, millor dit, a cada derrota dels francesos.\nEl plaer de sentir Bach i Händel\nSentir Bach, sentir Händel, m’omple d’una gran pau i actua en el meu fons molt millor que una reflexió ben feta, que una malenconiosa posta de sol, que un tub sencer d’aspirina.\nPer què el pare “em comprometia”\nPer quina llei de complexos, de vegades els fills odien els pares? Jo trobava que el pare “em comprometia” perquè renegava, duia calces de vellut i menava un carro. Després, quan un descobreix que els pares que ha tingut són els millors del món, s’adona de moltes coses.\nLa por a l’infern\n[…] la meva nota dominant, dels vuit als quinze anys, va ésser sempre la por d’anar a l’infern: una por terrible i que informava tots els meus actes; tenia un llibre del Pare Antoni Ma. Claret on s’hi veien uns dimonis molt dolents que et foradaven la llengua amb uns claus vermells de foc, mentre estaves lligat per unes cadenes incontestablement sòlides. La perspectiva no era abellidora.\nUna visió crítica de Joan Jorba\nEl senyor Joan Jorba ha estat el capità d’indústria més gran que hagi existit. Desproveït de les més elementals nocions de crítica, ètica i reflexió, la seva impossibilitat de perdre temps creava del no-res les coses més inversemblants.\nConfessió de ser un “cagadubtes”\n[…] la meva formació d’avui tendeix sempre al matís, al dubte, a la punyeteria i sóc incapaç de veure les coses en gran, en sentit absolut, i de creure, en bloc, com tanta gent feliç fa, en la bandera blanca o vermella. En el petit joier de 1916, ja hi havia, en potència, el caga-dubtes d’Acció Catalana, que més tard havia de topar amb uns i altres i fer-se malveure de tothom.\nLa pobresa, una cosa normal\nMirava la pobresa de casa meva sense rebel·lar-me, trobant-ho tan natural com les llegendes que contaven dels Milord, la Buressa i el Nofre Batlles. A la llar es parlava de la guerra i el pare deia que el dia que guanyessin els aliats menjaríem un pollastre.\nEl concepte de revolució\nEls mots de revolució -revolució ben entesa, és clar- i de renovació tenen sempre un ressò perillós i aquella barreja de demagògia i guàrdia civil que postulava aleshores la gent de coll i corbata, fou, després s’ha vist, un gran moviment de falsa sinceritat.\nL’Espanya eterna (1918)\nFou per a mi una gran sorpresa veure com la majoria espanyola, el que se’n diu i serà sempre l’Espanya eterna i tradicional, no es recava d’anar a favor dels alemanys, mentre que una gran majoria catalana advocava per un triomf dels aliats i, tant més enllà com més ençà de l’Ebre, eren els militars, els capellans, els grossos rendistes els que creien a cegues amb el Kàiser i tot allò que representés un superhome, mentre que els intel·lectuals, els coristes de Clavé, els espardenyers, vetllaven i somniaven el triomf de les democràcies. Aquesta casualitat, de la qual ja devia haver-hi hagut algun precedent, i que trobaria una encara més tràgica confirmació vint anys més tard, no seria simplement una coincidència.\nEl sentiment catalanista i les seves contradiccions (1919)\nLa campanya autonomista del gener del 19 es portà amb pompa i gala. Tothom ja ho veia fet i tothom es prometia grans avantatges d’ordre particular. Jo ja m’acontentava de lluir a la solapa una gran cinta catalana enriquida amb uns versos del canonge mossèn Jaume Collell i una falç com a agulla de corbata.\nLa “Penya Bliss”, barreja de futbolistes, sarauistes i, és clar, catalanistes, va organitzar un ball de patacada per festejar que “la Mare Catalunya donava un pas decisiu per a la seva llibertat”, i jo no vaig poder evitar de pensar que aquell bé de Déu d’escots, perfums barats i mans graponeres no tenien massa en comú amb l’esclat de consciència civil que es pregonava.\nLa conflictivitat social i política (1919)\nDe cop, es va començar a matar gent. Els atemptats, dits socials, posaren una nota seriosa a tant cofoisme. Tal vetaire, tal fabricant, queia de panxa enlaire per les cantonades. Bandes de l’Únic i del Lliure, el confusionisme de la sindicació, la passivitat interessada o el terrorisme dissimulat del Govern, foren per un quant temps la nota dominant i va acabar amb les reivindicacions catalanes per donar pas a més sometent i a més invocacions providencials de mà forta. Entre la pàtria i el patrimoni, no s’acostuma a dubtar gaire i els creients en la violència contra la violència passaren èpoques brillants.\nEl verbalisme més abrandat i gratuït estarrufava la morbositat dels que, per una cosa o altra, crèiem que de Madrid ens venien tots els mals. Ah! si ens poguéssim governar nosaltres! Les perspectives de ser-ho eren tan remotes que, sense cap mena de perill, es podia ésser radicalíssim fins a la utopia.\nUna confessió de covardia\nHe estat sempre, i encara avui no me n’avergonyeixo, allò que molta gent en diu un covard, no sé si perquè pensava, en el fons, que en un país de tants valents podria molt bé cabre-hi una excepció.\nIntoxicació mediàtica (1919)\nA Manresa, sortia un setmanari que se’n deia “La Bugadera” fet a base de la més baixa xafarderia local i d’explotar les vanitats del jovent que s’exhibia […]\nTipisme manresà (1920)\nA sota el Pont Vell, no sé qui, va posar-hi barques. Unes barquetes pintades de blanc i blau destinades, els diumenges a la tarda, a passejar-te per quaranta cèntims del Pont Vell fins a la Palanca de l’Estació. A mi, va semblar-me molt bé perquè no havia entès mai que estiguessin tan sols aquells plàtans de vora el Cardener. Tingué èxit; aviat s’hi afegiren els elements festamajoners: parades de “churros”; pianos de maneta, “caballitos” i altres notes de color. Jo, de vegades, per gaudir-ne més, m’ho mirava de lluny, de l’altra banda del riu: aquella olor de cacauets, aquells ramats de soldats i criades tan autèntics, tan “d’abans de la guerra”. La Seu, al fons, creia i crec, que era una magnífica estampa.\nParadoxes de la història (1920)\nDefensàvem irlandesos, polonesos i moros contra Madrid. Ningú no podia preveure que, més tard, Madrid, irlandesos, polonesos i moros estarien junts contra Catalunya.\nDel catalanisme al franquisme (1920)\nTampoc no faltaven molts anys perquè una gran quantitat d’iniciats, i no dels menys exaltats, canviessin els ideals de Déu i de Pàtria per servir els interessos de l’Església i de Franco. Moltes “Floretes del Bages” i molts “Néts dels Almogàvers” que deien voler morir per Catalunya, sofriren martiri més endavant servint la causa dels que no s’amagaven pas de dir ben clar -noblesa obliga- que s’aixecaven per ofegar, trinxar i esmicolar el nostre matís particularista.\nGuerra al Marroc\nFinals del 21. El Batalló marxa a l’Àfrica. El fan esperar a Algesires a la primera eventualitat. El meu germà gran també hi va i conec les llàgrimes del pare i la seva avidesa per llegir les cròniques que enviarà Joan Selves i que satisfaran també moltes famílies manresanes que hi tenien el noi.\n[…] és a Tàrrega on conec per primera vegada la senyora de lloguer. Ni fàstic no vaig sentir; no cal dir que ni il·lusió. Fou la confirmació de la presumible enredada: una gran sensació de misèria, un acte desesperadament pobre, no sabria dir si per manca de vitalitat o per reserves de bon gust.\nEl món rural: un fals clixé\nTrencar motlles, és clar, la màxima aspiració. Però alguns es trencaven sols i aleshores tenia un disgust. Esclau d’uns clixés prestigiosament reconeguts, jo creia, per exemple, que la vida a pagès era sana i bella, moralment i materialment, mentre que a ciutat tot era podridura, que els rics eren dolents, que els vells eren tots venerables, que els diners no feien la felicitat, que el súmmum de la perfecció era ser pobre i honrat, etc. Una mica diferent, anava descobrint que els pagesos del Bages, no massa sensibles a la música del rossinyol, a la poesia del pollancre platejat i a l’opressió d’un bon clar de lluna, es menjaven el pa florit, es bevien el vi agre i s’aparellaven, si s’esqueia, adés amb la cunyada, adés amb alguna cabrota. Tot d’una m’era revelat que tal avi portà fins als darrers cabells blancs tota una vida d’ignomínia. Que tal bona persona era motejada unànimement d’ase. Veia ensorrar-se aquests castells de cartes amb una gran decepció. Això no s’hi val! Això no és del joc!\nLa militància a Acció Catalana (1922)\n[…] el que no havia d’ésser un partit va acabar essent-ho. El meu partit: aquell que a l’hora de les passions intentava pesar-les amb unes balances, que no voldria els extremismes, el que ignorava i ignoraria sempre el temperament tempestuós de l’espanyol nat que va del mesellisme absolut a la catàstrofe més teatral.\nAcció Catalana […] actuaria ignorant els militars, els capellans, els toros, el sepulcre del Cid Campeador, o sia la gran quantitat d’història i de mandra que informa l’autèntica personalitat de les quaranta i “pico” de les províncies espanyoles. S’havia d’estavellar forçosament […]. En els quinze anys d’actuació d’aquest partit […] hi hauria uns grans gests d’elegància, una selecta elevació de to, una honestedat absoluta, però, incontestablement també, el desconeixement més absolut de la realitat.\nLa primera immigració del sud (1922)\nLa construcció del “Gran Metro”, la redempció de Montjuïc, les mines de potassa del Cardener i del Llobregat portaren a Catalunya, en proporcions fabuloses, els grans corrents immigratoris fins aleshores no superats, i és dir molt, de les comarques murcianes. Cronològicament, es pot afirmar que aleshores nasqué el “murciano” de professió. Treballaria o no, s’adaptaria o no, però el cert és que caldria comptar amb “ell” d’una manera definitiva en els moments electorals, en les altes esferes proletàries, en els tràfecs clandestins, en l’èxit del cante jondo, en els impecables trajos grisos que duria, al seu dia, Francesc Macià. Seria el “murciano” el que, finalment, es queixaria de tanta invasió forastera.\nCultura, ingenuïtat i utopia (1923)\nEscrivíem, de franc, articles estimulants i ens ho miràvem com una croada. Era del llibre que ens vindria la redempció, que Catalunya seria lliure, que les noies serien més maques, que embelliríem el paisatge, que la Humanitat canviaria, etc, etc.\nL’escriptura i l’art\nEm costà molt de comprendre que l’ideal consisteix en escriure tal com es parla, a condició de parlar bé, i que és amb un gran esforç que s’arriba a la claredat. La simplicitat i la bellesa en l’Art és una tasca molt laboriosa. Aleshores creia tot el revés; pinzellades gruixudes i conceptes truculents eren els únics focs d’artifici que desvetllarien el bon burgès afirmant-li la sensibilitat. Vint anys, ja està dit.\nÀngel Guimerà (1924)\nRepresentava la cristal·lització del romanticisme, la passió, la ingenuïtat, el no fer trampa. El seu nom a un carrer de Manresa dóna la impressió que no es pot canviar ni fer-li la mala jugada del “quita y pon” que a través de les vel·leïtats localistes s’ha fet a tants personatges. Ha estat respectat i així sia.\nLlengua i activisme polític (1924)\nquan apareixia un nou rètol en castellà i l’endemà ja era empastifat de quitrà, la gent sense equivocar-se de molt murmurava que érem nosaltres. Igualment, en una visita reial, unes interrupcions en les línies telegràfiques també ens eren atribuïdes. En aquests grups d’acció s’hi entrecreuaven alguns espontanis que acabaven de fer més seductor el misteri.\nL’exèrcit, una institució inevitable\nAcceptada, per força si voleu, però reconegudament acceptada la necessitat de mantenir uns grups armats salvaguardadors de la vida social que a cada país es dóna -únicament els anarquistes utòpics poden sostenir que la bondat natural de l’home seria suficient- cal arronsar les espatlles i acceptar l’estament militar, s’ha de reconèixer la impossibilitat de prescindir de l’exèrcit.\nEntre l’ideal i la realitat\nA còpia de bullir l’ideal en l’abstracte, es produïa un procés d’eliminació i s’afinava com l’or en el gresol. Així trobaria, més tard, totes les coses de la vida: el catalanisme millor que Catalunya, la il·lusió de l’àpat molt millor que l’àpat, els projectes artístics superant els resultats, talment les joguines que els Reis duen ben inferiors a la carta que els demana. Planyem doncs qui no ha conegut la tristesa de la decepció ja que ha ignorat també la joia de la il·lusió.\nViure en pau amb tothom i, sobretot, d’acord amb un mateix, sense agrors, davant l’evidència que tampoc he arreglat res d’allò en què tants altres, molt més competents, hi han fracassat igualment. Vet ací l’ideal.\nCa l’Arenys: un incendi “purificador” (1925)\nAquella mateixa nit es calà foc a ca l’Arenys. El molí de ca l’Arenys estava situat magníficament per a oferir l’espectacle d’un gran incendi. Les Fontetes, el Salt dels Gossos, el Parc de la Seu s’ompliren d’una gentada extraordinària, i la foguerada no defraudà ningú, com succeeix altres vegades. Fou un gran foc, lent, savi, teatral i solemne. Tota aquella ronya dels darreres de Santa Llúcia, la molsa del torrent, el detritus més covat s’aureolà amb la llum tornassolada de les flames i esdevingué una gran simfonia de color, el més alt exponent de poesia pura, un fet únic. Si serà veritat que el foc ho purifica tot!\nEl mosaic català de ciutats (1926)\nÉs curiós de constatar que Catalunya, tan petita com és, ofereixi exemplars de viles i paisatges tan diferents. Mirem Reus i Tarragona, tan a prop que són, la primera comerç, ull obert i taules de canari; la segona, el segell de la història, militars renegats i rendistes que moren de renda. Figueres i Girona, vent, federals i renegaires i poesia, carlins i puces. Vilafranca, vi i paisatge obert. Tortosa, oli i separatistes tortosins. Lleida, pobra i filosofal. Berga i Olot, aneu-los al darrera. Badalona, soroll de malls, peix podrit i àcid nítric. Hospitalet, “murcianos”. La Costa Brava, un miracle. Amb molta benevolència, es pot dir de Terrassa i Sabadell que\nsón els ianquis de Catalunya. Si entre ambients tan diversos s’hi hagués d’anar a peu, podríem donar la impressió que som una nació completa, però l’excés de comunicacions i la facilitat de desplaçar-se fan esborradisses les diferències i no veiem el matís. Es pot dir que Barcelona comença al Pirineu, al Segre, a l’Ebre, segons com ho mireu. Ben diferent, Madrid comença i acaba a Madrid per filigranes que facin: al seu voltant, l’estepa. Espanya ha fet Madrid com París ha creat França.\nDalí i Lerroux: una comparació (1926)\nUn pintor de Figueres començà a fer forrolla i escàndol: el noi Dalí. Ases morts, dones decapitades, espermatozous i rellotges tous. Conferències truculentes, insults a la burgesia, dret inapel·lable de cremar museus, bufetades a la Comtessa de Noailles, comunisme i homosexualisme. Després d’un llarg camí, retorn al punt de partida. El cas Dalí és el cas Lerroux. Diguem, però, que el primer és, malgrat ell, un bon pintor. El segon, malgrat tothom, un polític fastigós.\nBanyar-se al riu (1927)\nBanyar-se quan feia calor no era fàcil. Anar per les rieres, per tornar més mort que abans, capbussar-se al rec dels Panyos era corrent i incòmode. L’aigua bruta i escassa, pudor de roba de treball, polls, bicicletes i, de tant en tant, la necrològica habitual. Les comares que anaven a buscar un càntir d’aigua a la font -vora la misèrrima parada d’anissos- tenien treballs d’apartar noies i quitxalla de l’espectacle de cinquanta homes nus i cridaners.\nL’hàbit de renegar\nPer què la gent renega tant? I no és pas precisament la cultura o la religió una tanca prou sòlida per a impedir-ho. Jo crec que és més aviat un defecte mecànic d’expressió el que empeny la gent a fer baixar Déus i Hòsties quan es troba impotent per a manifestar una alegria, un dolor o simplement que no troben la falca per acabar la frase. Conec metges i reconeguts missaires que reneguen com oriols i sé de descreguts que no se’ls ha escapat mai una trista “tinyeta”. […] La gent renega d’esma com molts nerviosos cargolen els cigarrets sense adonar-se’n. En tot cas, és ben desagradable malmetre la gràcia del ben parlar, una de les arts que, amb una mica de bona voluntat, tothom podria aconseguir.\nLa temptació de salvar Espanya (1929)\nLa nació espanyola deu sentir una forta inclinació suïcida perquè, tot sovint, se l’ha de salvar. Aleshores, en aquell compàs d’espera, tot semblava sòlid i s’anava madurant una descomposició que demanaria, una altra vegada, solucions heroiques, eufemismes que volen disfressar l’evidència d’un daltabaix, d’una nova catàstrofe.\nEl cinema (1929)\nParal·lel al descobriment de noves eines de més rendiment, el cinema, que no és un art ni vol ser-ho, sinó una gran indústria dosificadora d’emocions, ha perseguit, cada vegada més, a fi d’abastar més quantitat de clients, la teoria de la concessió fins a arribar a aquell punt tan desitjable que s’hi pot fer tot, impunement. És una mena de còctel tan ben fet que cadascú hi troba només el que li ve de gust al paladar. Les monstruositats i aberracions morals més considerables hi són presentades d’una manera tan amable que ningú no hi para esment. Hi ha una velocitat, de moment, que no et permet tornar enrera i mirar, com en un llibre, la pàgina anterior. Aleshores, tot passa, ben administrat, fins que convé dir “Fin”. Tot concessió i gens transcendent: ho dóna tot resolt com aquells famosos sopars de “a duro”. Des dels entremesos fins al cafè, copa i “puro”, certa quantitat de cuixa, una mica de bandarreria, una mica de Bíblia i cap al carrer, el cap ben airejat i poques idees dintre. El que m’admira més del cinema, com de la ràdio, no és llur descobriment ni llurs misteriosos mecanismes, sinó l’orientació que se’ls ha donat i el rendiment que se’n treu. No crec que ningú sostingui que un gran afeccionat al cinema i a la ràdio hagi d’ésser forçosament una persona intel·ligent: en canvi, es pot assegurar que els imbècils més imbècils de tots els imbècils que es fan i es desfan hi troben unes meravelloses afinitats i, que se sàpiga, no n’hi ha ni un que gràcies als dos invents hagi millorat tan sols una mica. Ja els donen exactament l’aliment que necessiten. Em direu que el cinema produeix, de tant en tant, obres perfectes i que a la ràdio s’hi pot escoltar Beethoven. No és cap obstacle. La gent és tan tolerant que ho celebra i li agrada igual que si es tractés de produccions molt més inferiors. El cinema sonor i la televisió, a la seva hora, tampoc no milloraran sensiblement ni l’ètica ni la finesa d’esperit del material humà.\nHispanoamèrica i el “mal gust”\nPer què serà que tot això que en diuen hispanoamericanisme porti la marca del més definitiu mal gust? En música, en pintura, en literatura, què han produït les repúbliques sudamericanes? Ja sabem que el folklore s’ha de mirar amb ulls benevolents però no és d’això que parlo, sinó d’allò que es pot posar a la balança d’una positiva civilització Els valors espirituals del món, per molt desheretat que estigui, seguiran venint de les teranyines de Grècia, de Roma, de França i no pas d’aquests països joves que, pel que veiem, seran sempre països joves. “Bandoneones”, “maracas”, “rumbas”, quina pena que feu! Us ho dono tot per dues ratlles de Montaigne.\nL’atmosfera dels convents\nAls convents, almenys en aquell, s’hi sent l’angúnia de la netedat. Parets blanques, rajola vermella; i l’encerat perillosíssim de l’empostissat et fa caminar cohibit, et sents l’estómac amunt i et manca un punt d’equilibri. Sents el tic-tac d’un rellotge que no veus, el veïnatge d’uns saüquers, l’olor de naftalina i de mareselva, una campana de tant en tant i fresses llunyanes de portes i de complicats portaclaus.\nLa condició humana i la guerra\nEstà en la naturalesa humana el barallar-se i fer guerra. Si en el cos d’una família, en el reducte d’unes relacions, ben sovint no es troba altra solució que la força en lloc de la raó -i encara que la força no demostri pas que s’estava en el just- què pot passar entre nacions on el joc polític i econòmic es pot disfressar, inflar, donar-li l’aire que convé? I tot per uns certs escrúpols legalistes, perquè s’ha demostrat que es pot fer anar la gent a la guerra sense demanar-los el parer. Una mica de justificació no és mai per demés. En nom de Déu, de la llibertat, de la justícia, del pa -el mot és el de menys- fa molts segles que els homes es maten i no hi ha, per ara, raó poderosa per a evitar-ho mentre el món sigui món, i encara una mica més. […] malgrat el progrés evident, malgrat una cultura més vasta, sota el vernís cada dia més dens de civilització, continua existint l’home primitiu, fill de pare i mare i per tant, il·lús, apassionat, rancuniós, mala bèstia i “canta-mañanas” que menja, evacua i procrea amb la mateixa fidelitat de procediments de l’època quaternària.\nEl declivi de la monarquia (1930)\nLa monarquia d’Alfons XIII semblava trobar un infinit plaer en cercar homes per fer-los fer tots els papers de l’auca i deixar-los després en calçotets. Jo crec que molts ex-ministres, monàrquics nats, foren més tard republicans únicament per venjar-se dels afronts rebuts, per despit personal amb el Rei. El Rei semblava immensament feliç.\nLes conseqüències d’una crítica d’un concert de l’Orfeó Manresà (1930)\nEls catalanistes m’acusaren d’insultar la bandera catalana; els missaires d’ultratges a la religió; certs republicans de manca de respecte humà; els carlins, que són gent de memòria, em declararen afrancesat, mal ciutadà i desenterraven capciosament vells papers. Per unes setmanes, la vaig passar negra i no hi hagué agressió personal no sé per què. D’on podia venir aquella unanimitat d’indignació per tan diferents motius? Perquè, el curiós és que la crítica musical, el nus de la qüestió, no fou contestada ni era esmentada pels revoltats. Semblava que jo, precisament jo, anava a pagar l’encongiment dels set anys de Dictadura. […] Quan les llibertats de Catalunya estigueren en perill, la gran majoria dels meus impugnadors s’aixecaren, ho confesso, amb les armes a la mà, amb la petita particularitat que lluitaren al costat de Franco.\nCinema i teatre (1930)\nDepriment en absolut, per exemple, veure Hamlet en un cinema de barriada, mutilat, davant d’una humanitat de cacauets i descamisada que s’acaba d’emocionar amb La Hermana San Sulpicio i espera, anhelant, l’aparició “en escena” de les abundors de la Bella Dorita. El fet de contemplar Shakespeare, Molière, Oscar Wilde, Pagnol, etc. des d’un pati de butaques, gairebé sempre mig buit, no vol dir que el teatre sigui superat i que el cinema el suplanti.\nUna visita de Macià (1930)\nTot d’una es presentà Francesc Macià a Barcelona després que li havia estat denegat el permís de repatriament. El capità general, el manresà Despujol, no trobà altra solució que agafar-lo, tornar-lo a ficar per força al tren i deixar-lo a França altre cop, tot declarant solemnement que no era cert que Macià hagués estat a Barcelona. Ho definí amb la paraula “bulo”, paraula que meresqué l’atenció dels acadèmics i que la jutjaren escaient. Mentre el general declarava que la veritat era mentida, un diari publicava una fotografia de l’exiliat amb tota la seva família a casa del doctor Peyrí. A Manresa s’improvisà una manifestació entre obrerista i republicana demanant, sinó el cap del general, el seu retrat de la Galeria de Manresans il·lustres, en la qual feia poc havia estat col·locat pel seu protegit, l’alcalde Puig de Pallejà.\nSer alcalde de Manresa (1930)\nÉsser alcalde d’una ciutat com Manresa -i potser en altres llocs passa igual- és una temptació fortíssima per poca propensió que hom tingui de “fer el tifa”. Vull dir que és un lloc on es llueix el càrrec i que algú, per experiència passada, ho prefereix a ésser diputat o governador. Hi ha hagut, del meu record, molts alcaldes a Manresa i conec una gran quantitat de gent entre morts i vius que, atenent les condicions adequades, creuen, a cegues, que els han estafat el càrrec. Si un dia em vaga, faré una llista de manresans “estafats” de ciutadans que podien, volien i havien d’ésser alcaldes.\nLes eleccions que portarien la República (1931)\n[…] tres dies abans de les eleccions, va abrandar-se tot. Macià va pujar en un escenari del Paral·lel, va obrir els braços, digué tremolós: “Fills meus! Mares! Penseu en el Marroc!” I ja n’hi hagué ben bé prou. Van bolcar-se els pòsits del sentimentalisme i fou una riuada. El dia 12 al migdia ja se sabia que els republicans guanyarien arreu.\nEls obstacles a l’Estatut (1931)\nA Madrid començaren a roncar els “jabalís”, els ultres de la demagògia, més rojos que el roig, més que jacobins, més que anarquistes, més que comunistes, en un mot, els ximples, els malànimes, els irresponsables. D’on sortien i què volien aquests folls descontents? Aleshores costava d’entendre la possibilitat que, a no tardar, seguirien bramant igual però dient-ho tot al revés: contra una República que trobaven massa blanca, cridarien després contra una República massa vermella. Hi ha, evidentment, una mena d’esguerrats morals. Fruit d’unes suposades ofenses, duen un roc a la faixa a punt de llançar-lo a qui tinguin davant pel gust de fer mal, talment com el fons malintencionat de certs esguerradets, de certes dones lletges, que esperen l’ocasió per revenjar-se de llur deformitat.\nAnònims enverinats (1931)\nHavia existit a Manresa un geperudet molt simpàtic i considerat. Aquest homenet es dedicava a enviar els anònims més enverinats, sobre dones o diners, així que olorava que en una casa, fos la que fos, hi havia quelcom que no anava llatí. Crec que va morir de felicitat.\nFelicitat conjugal (1931)\nAquell any, a més de l’experiment republicà, hi hagué l’experiment del meu matrimoni, tots dos prou perillosos. El dia 19 de setembre em vaig casar, conscient del que em podia esperar, amb la Pepita Ferrer. […] Jo no tinc la recepta de la felicitat conjugal, però si n’hi ha una és la de no tenir-ne cap teoria rígida i, en tot cas, quatre pensaments, els més adotzenats possible. Fer frases brillants al cafè, té un cert encant. Aplicar-les al règim de la llar és desencadenar una trencadissa vitalícia.\nEls naufragis de la República (1932)\nAl nostre país tot és possible però res no s’hi aguanta i, talment els infants que demanen una joguina nova i se’n cansen als quatre dies, la gent començà a opinar que la República no era aquella panacea que ho havia de curar tot sinó, simplement, el bisturí que posa totes les nafres al descobert.\nLa Piscina Municipal (1932)\nLa Piscina Municipal nasqué, i cristal·litzà, tan neta com l’aigua purificada que lliscava pels rajols blaus i blancs -obra inèdita en la història dels partits i de les misèries locals.\nEl conflicte rabassaire (1932)\nLa voracitat del rabassaire, lluny d’inspirar-se en cap principi de justícia, passant-se per la sola de l’espardenya els interessos generals i l’existència precària de la República, agafà pel mot la declaració de Companys: “La terra és de qui la treballa”, i no volgué saber res més sinó adquirir el que li pertocava, segons la definició del líder. Quedar-s’ho tot, excepte les obligacions.\nL’hora dels extremistes (1932)\nLa República començava a tambalejar i aquests dubtes venien de no sentir-se prou forta. Cregué que amenaçant els capellans, els militars i els grans rendistes ja n’hi hauria prou per tenir-los a ratlla, i va espantar-se d’anar al fons dels problemes. Fou més que amenaçar. Va vexar, va humiliar uns estaments dels quals s’havia de refiar. Veure un ministre responsable del Govern dient pestes i injúries a la Guàrdia Civil, com féu el senyor Prieto, és una monstruositat. Si la Guàrdia Civil no era suprimida calia respectar-la i reforçar-la, al meu entendre. Jugar des d’un lloc de govern a fer demagògia com si s’estigués a l’oposició, a més d’un foll deliri és una gran temeritat: és pagar car l’aprenentatge i les seves criaturades. Va aprovar-se l’Estatut de Catalunya gairebé per unanimitat, per necessitat política, però fou sense convicció ni lleialtat de consciència. Flotaven en l’ambient dels que votaren, unes reserves que, amb el temps, es farien denses fins a arribar a la decidida oposició.\nUna defensa del pragmatisme polític\nHe provat d’explicar-me inútilment el per què de la vocació catastròfica de certs nuclis benestants. Molta gent que té per perdre, pren sovint, al primer contratemps, la decisió sobtada d’ensorrar-ho tot, com si els grans cataclismes solucionessin quelcom. Sé que molts ho asseguren així: “Per adobar les coses -diuen- cal que estiguin ben espatllades”. Ja em dispensaran que jo opini altrament. Jo sóc partidari del pegat i de tants pegats com calguin abans d’obrir un ventre i veure què hi ha. […] el que no arregla el diàleg, ni la convivència, ni l’estira i arronsa, no ho arregla pas l’estaca. L’estaca ho pacifica pel terror, però això no vol dir que sigui una solució justa. En els primers mesos del 33 hi havia una gran legió d’incendiaris. Des dels socialistes fins al cacic latifundista, tothom era partidari de calar foc amb l’absoluta seguretat d’ésser cridat -cada un amb la seva mànega- a fer de bomber. […] La consigna era res de mitges tintes ni de conciliadors. Els partidaris del diàleg i de la transigència quedaven classificats com a perillosíssims i indesitjables pertorbadors de la societat. La pau, la justícia i la tranquil·litat s’havien de cercar, es veu, en els extremismes. Jo vaig trobar-me, de bell nou, soci d’Acció Catalana, sense haver-me’n donat mai de baixa, puix que era un partit, o millor una tendència que desapareixia d’una bufada i renaixia, fos d’uns remordiments penosos, fos d’una innata tossuderia. Cada vegada més clares les files, quedava un nucli que es resistia a deixar-se engolir per la cridòria, per les fórmules màgiques, per les burles ferotges, per l’amenaça del ridícul.\nBofill i Mates vs Lerroux\nCrec que, en tots els aspectes, el pol oposat de Bofill i Mates ha estat el senyor Alejandro Lerroux. La finor i l’escòria.\nSer un mal espanyol\n[…] un ortodox podria classificar-me com un mal espanyol perquè no puc empassar-me cap de les característiques que fan la felicitat de la immensa majoria. Sóc decididament insensible als toros, a la sarsuela, al “piropo”, al cante jondo, a la Setmana Santa de Sevilla, etc.\nEspanya, abocada a la fatalitat (1933)\nDesprés d’un interrogant, Espanya tornava a la seva tradició d’orgull, d’olla de cols, de campi qui pugui. En els fets de Casas Viejas, la follia de la gent dita responsable arribà al màxim. Pel seu gust, encara haurien sacrificat mil guàrdies civils més perquè el Govern pegués més fort i així poder acusar el Govern que pegava massa fort.\nUn balanç de Macià (1933)\nDe Macià se’n podia dir molt bé i bastant mal. Al seu favor, la llarga història de lluitador sol i gairebé bescantat per tothom, les seves conspiracions i complots inversemblants, la fe sense límits, el menyspreu pel diner, el gran aire de senyor. A l’altre platell, el desconeixement més absolut de tot el que no fos parlar a la idea i al sentiment i una enorme tossuderia ordenancista, relíquia potser de quan era tinent coronel de cavalleria. Va morir en el moment just de prestigi i de circumstàncies, per a fer-ho feliçment si és que pogué disposar d’un moment filosòfic. Va morir en glòria. En plantejar-se el problema de la substitució, es vegeren les dificultats.\nL’anarquisme i el gangsterisme, segons Josep M. Planes (1933)\nAquell estiu [del 1933], Josep Maria Planes parlà al Centre de Dependents d’una qüestió ben espinosa, i solament al seu esperit festiu pot imputar-se que en sortís airós. Per primera vegada, parlava públicament dels contactes entre el gangsterisme nat i l’anarquisme específic, i digué que, si bé reconeixia que ésser anarquista no volia pas dir que s’era delinqüent, trobava paradoxal i perillosíssim que tots els criminals i atracadors s’hi emparessin impunement, sense ésser desmentits, confessant que actuaven en nom dels principis llibertaris. Contà anècdotes molt delicades i algú de la sala va arrufar el nas. El tema havia sortit del tabú i sentírem un calfred a l’espinada.\nL’experiència de regidor (1934)\nEn la meva il·lusió d’anar a l’Ajuntament hi havia, en proporcions semblants, les ganes i el convenciment de treballar per la ciutat i un complex vanitós; no sé si ho demostrava però ho sentia.\nUn balanç del primer Ajuntament republicà (1934)\n[…] l’actuació de l’Ajuntament que cessava [era] una actuació exemplar mai vista a Manresa: al costat d’una honestedat indiscutible, podien demostrar que no s’havia perdut el temps. L’Assistència Pública als vells i contra el captaire professional, era un mirall. La Piscina Municipal, una troballa. Un nou Grup Escolar en construcció, d’inèdita eficàcia. Eren tres obres que, presidint una actuació general competent, eren prou per a decidir l’exemple d’administració.\nUna confessió de vanitat política (1934)\nVa entrar-me un desig irrefrenable o feblesa pels càrrecs. Quart conseller-regidor o tinent d’alcalde, President de la Comissió de Cultura, Secretari de l’Escola d’Arts i Oficis, vocal a la Junta del Conservatori i al Consell Local de 1r Ensenyament, President del Foment de Turisme, President d’Acció Catalana, què sé jo! I tot, amb tanta vanitat com ganes de treballar per veure’m necessari.\nL’austeritat de l’esquerra (1934)\nEn la discussió del Pressupost es feia patent altre cop, si no la petitesa de mires, la por que caracteritza les esquerres quan es tracta de diners. Per temor que no et diguin malversador, es fan grans ridiculeses. A les dretes potser pel fet d’estar-hi familiaritzats, no els espanten les xifres per zeros que hi cuegin; a nosaltres, ens feien pànic.\nLes colònies escolars (1934)\nPer a seleccionar els infants calia que fossin pobres, ni massa sans ni massa malalts, i el doctor Dalmau va ajudar-me, fent cas omís de les recomanacions oficials i oficioses, i no escoltant tampoc els pares que ens venien a assabentar, com un argument convincent, d’haver votat sempre les esquerres. No vaig escoltar-me a ningú i em vaig guanyar merescudament les crítiques acerbes dels simpatitzants que coincidiren -només hauria faltat- amb les ironies dels adversaris. I jo volia fer política?\n[…] deu haver-hi una maçoneria de rics i influents, i una altra de pobres i pelats; de manera que la pretesa germanor deu existir, relativament, com una de tantes teories escrites i poc practicades.\nDonar-ho tot, fins a l’esgotament (1934)\nTenia, en aquells moments, totes les hores ocupades, perquè volia que tot passés per les meves mans i la meva dona treia foc pels queixals. Els companys de Consistori no s’arronsaven d’espatlles davant la feina però creien, amb un cert punt de raó, que els que cobraven havien de triscar més. El dia 15 d’agost al matí, jo em trobava a l’Ajuntament, vaig caure com un sac damunt la màquina d’escriure.\nLa inauguració del Grup Escolar Renaixença: un mal averany (1934)\nQuan, al cap de poc vingueren a Manresa el President Companys i el conseller Gassol a inaugurar el Grup Escolar “Renaixença” tinguérem ocasió de sentir-los precisar que ens acostàvem ràpidament a escriure les pàgines més brillants de la Història de Catalunya. Malament!, vaig pensar. Per a mi, heroisme i catàstrofe són sinònims i m’hauria agradat més veure’ls convençuts que no passaria res i que llurs càrrecs eren sostinguts únicament per la rutina vanitosa d’una època absolutament vulgar i anodina.\nEl 6 d’octubre (1934)\nEl Conseller Dencàs mobilitzà, arma al braç, un sometent partidista i els rabassaires tragueren pertot unes grans banderes verdes i vermelles. Dencàs es posà un uniforme militar i uns faixins de general per amunt. Tothom deia que Dencàs era un ximple i que Companys havia respost que, en aquells moments, a la Conselleria de Governació hi calia un ximple. Afirmació rara, francament.\nManresa i els fets d’octubre\n(Vegeu en aquest enllaç el capítol sencer dedicat al 6 d’octubre a Manresa)\nLa plaça, plena de grups entre nerviosos i decidits; pels terrats, gent armada disposada clandestinament a fer l’heroi. Sota els pòrtics, les metralladores dels guàrdies d’assalt i mitja dotzena de mossos d’esquadra. […] La posició del tinent coronel es féu més clara i la seva veu més alta. “Es que no se trata de discutir nada. Es una orden que debo dar y que doy. ¿Se niegan Vds. a ponerse bajo mi autoridad? En este caso, mi obligación es de detenerles”. Jo vaig saltar com un cabrit: “De haber previsto esta amenaza nos hubiéramos ahorrado el trabajo de subir. Usted puede materialmente detenernos. Moralmente, usted no puede; su mismo honor se lo veda. Nos ha invitado para hablar y aquí estamos; encuentro improcedente la amenaza”. Em va mirar de fit a fit i va esboçar un glaçat somriure.\nJo sabia que els d’Acció Catalana érem mirats com a tebis i vaig voler dar-me el gust de no rebre lliçons de ningú. M’estimava l’alcalde com a superior i com a amic i, ja que hi estàvem posats, volia veure la comèdia de prop. […]\n“Hem jurat fidelitat al govern i ho farem. Per fer-nos canviar de parer, se’ns amenaça amb armes. Cregueu que n’hi ha unes quantes. Possibilitat de resistència, no la veig ni remotament. Ens trinxaran, malgrat la més bona voluntat. Crec que s’imposa, per cadascú, la llibertat d’acció i per l’ajuntament un deure. Si contra el meu parer, la voluntat és de resistir materialment, passi el que passi, no he dit res; doneu-me un fusell i jo, que no he agafat mai una arma, faré el que un altre faci”.\nDeu haver estat l’única vegada en la història de la ciutat que l’alcalde personalment hagi tancat la porta. Tancàrem els finestrons i limitàrem els llums. En la intimitat d’aquella transformació tan ràpida d’ambient, l’alcalde digué davant dels consellers: “Crec que la cosa és senzilla: no podem ni devem resistir a la força material, i tant si la història ens ho agraeix com no, haurem evitat un dia de dol a la ciutat. Ara bé; mentre el govern de la Generalitat no ens ho ordeni, entenc que no podem, moralment, lliurar els càrrecs populars al comandant militar. Si volen, que vinguin i ens els prenguin; voluntàriament no els hem de cedir. Hi esteu d’acord?”. Un “sí” unànime li respongué. Aquest era exactament el sentiment de tots i jo vaig ésser l’encarregat de transmetre’l. […] ens adreçàrem al Saló de Sessions, i, cadascú al seu lloc, ens asseguérem, tot esperant que vinguessin a desposseir-nos del càrrec.\nDe sobte, un tret, fou l’únic que vaig sentir, ens feia present que no somniàvem. Nit llarga, la del 6 d’octubre. Nervis, cigarretes, desolació! A les sis del matí, d’una manera lacònica, el president de la Generalitat anunciava que deposaven l’actitud presa, i d’una forma implícita, aconsellava la submissió. L’alcalde Marcet digué que si la nostra actitud havia estat clara fins aleshores, encara ho era més en aquells moments […].\nVaig començar a respirar. El drama s’anava liquidant sense arribar a tal, i jo estava, si més no, joiós en el fons del fons, perquè veia clar que la història de Manresa no registraria mai la nostra gesta, puix que no havent-hi hagut morts ni ferits, podria considerar-se grisa, vulgar i anodina. Precisament l’absència de glòria i heroïcitat era el que em satisfeia. Les pàgines brillants, per a la gent brillant.\nEl capità Mercader avançà i es quadrà al mig del despatx. Sense circ ni gest humiliant digué, en català: “Senyor alcalde, en compliment d’ordres rebudes, vinc a possessionar-me de l’ajuntament”. L’alcalde respongué: “En compliment d’ordres rebudes, jo el lliuro”. Es donaren les mans i, passat el moment de ritual, parlàrem una mica de si feia fred o calor. […] L’Alcalde i jo, passàrem, des de l’ajuntament a la caserna pel mig d’un doble cordó d’atapeïts soldats que ens apuntaven els fusells guarnits amb la baioneta. Algun d’aquells minyons jo l’havia vist un any enrera amb la camisa caqui de l’Estat Català. […] En Marcet, a la meva dreta, caminava, taciturn, amb les mans al darrera. Sentírem fred a l’espatlla. Darrera els vidres de les finestres, s’hi entreveien uns nassos tafaners i assossegats.\nLa vida de presó costa molt de dur. Si et queixes de les incomoditats materials, passes per un ase privilegiat; si t’abandones a la fraternal camaraderia de tanta gent diversa com hi ha, ets tu mateix que et trobes desvaloritzat, plebeu i miserable. Com a baròmetre humà, la presó té la mateixa densitat d’ambient de la caserna, del mercat, de l’hospital. Quedes esborrat. No goses demanar una cigarreta, però no la refusis a ningú. Tothom et tuteja, és impossible el reservar-se auster. Aquell guàrdia que ahir et saludava ara és un pres com tu i fa, al teu davant rots i pets amb una absoluta i alegre irresponsabilitat. Al cap de cinc minuts d’haver ingressat, de l’autoritat -vull dir de l’autoritat moral- d’aquell ajuntament, no en quedava res: érem detinguts com ho era el pispa de les bicicletes, l’assassí del rector de Navàs, el vegetarià nudista-llibertari, el vetaire corruptor de menors. Alguns companys, provant un alt sentit d’adaptació, es deixaven créixer la barba, es plantofejaven al “borinot”, fumaven burilles, i celebraven estrepitosament la historieta pornogràfica, com un perfecte pres. […] Els advocats Martí Farreres, Cechinni i Calviño vingueren a oferir-nos llurs serveis però l’amic Marcet vegé molt finament la situació. “No es tracta -digué- que uns advocats més o menys hàbils i diligents puguin resoldre res. Es tracta d’un plet polític, i si per un tomb polític som a la presó, únicament per un tomb polític en sortirem”.\nHauria estat curiós, però, de veure si l’advocat Calviño hagués esdevingut el defensor dels rebels del 6 d’octubre, si hauria pogut, cinc anys més tard, passejar-se, amb tanta ostentació, al costat de Ciano, el gendre de Mussolini, i convertit en flamant “Jefe Provincial” de Falange. Calviño deu, en certa manera, la seva carrera política, al nostre refús.\nUna mostra d’ostracisme (1935)\nVeia, des de dins, senyores conegudes, i en potència compradores, aturar-se, escrutar, i em semblava endevinar una rialleta. Parlar de boicots comercials i de complots pèrfidament elaborats en un racó de sagristia o al cantell d’una taula de bridge, seria exagerat per bé que la senyora X vingué a avisar-me que no em fes il·lusions, puix que ella mateixa fou amonestada, en una reunió de Dames, i que era una vergonya que en Prat li hagués fet una joia. Això em feia mal, i la reflexió em deia que no calia trencar-se el cap amb petiteses, puix que el comerç, i especialment el del nostre ofici, té altres sistemes d’atac i de defensa.\nAllò que mou l’espècie humana\n[…] els motors bàsics del ramat han estat, amb llur infinitat de múltiples annexos, l’estómac, la vanitat i la bragueta.\nEl fracàs de la política (1936)\nFracassava el diàleg substituït per la pistola amenaçadora, i com que a mi les armes em fan fàstic, em fan por, i no les sé fer anar, també resultava una gran temeritat marcar passos de minuet i assajar epigrames persuasius, les mans a la butxaca i un brot d’alfàbrega a l’orella, al bell mig d’un arsenal. Era molt millor, com tothom deia, no fer nosa.\n(*) Memòries de Vicenç Prat i Brunet (1902-1957). Escriptor, intel·lectual i polític manresà. Centre d’Estudis del Bages. Col·lecció Memòria núm. 7. Manresa, 2002.


Risto Mejide: «Si no et sobren els diners, molestar ajuda a generar negoci» - Diari de Girona\nRisto Mejide: «Si no et sobren els diners, molestar ajuda a generar negoci»\nEl popular presentador de televisió, publicista i empresari va posar-se com a exemple a l'hora d'explicar algunes de les claus de l'èxit d'una marca. Mejide va inaugurar la primera jornada de la convenció de franquiciats de CityLift\nvilablareix | oriol puig 23.02.2015 | 07:03\nRisto Mejide, ahir a l´inici de la seva conferència a Vilablareix · Marc Martí\nSi dius alguna cosa i ningú es queixa, és que no has dit absolutament res". La frase és de l'escriptor Michael Crichton, autor de best-sellers com Jurassic Park, i és una de les sentències de capçalera de Risto Mejide. Publicista, presentador de televisió, conferenciant, empresari, inversor... Mejide ho va explicar ahir a Vilablareix, on va pronunciar una ponència sobre la importància de la "marca" durant la inauguració de la Convenció de Franquiciats de l'empresa gironina Citylift. La frase de Crichton va servir a Mejide com a punt de partida per destacar el valor -també econòmic- de la "molèstia", posant-se a ell mateix com a exemple.\nAixí, va explicar la construcció del personatge que es va fer popular gràcies al programa de televisió Operación Triunfo. "En el primer programa en què feia de jurat, abans de començar em van donar un sobre, amb un targetó amb frases per si em quedava en blanc. Eren les típiques "mamonades", que heu escoltat mil vegades. A l'hora de la veritat, vaig acabar reproduint el que tenia escrit. Va ser un desastre. Però a la setmana següent vaig canviar. Vaig veure que em podia diferenciar dels altres jurats adoptant el rol que tots coneixeu... El públic va començar a cridar-me fora, fora... Quan això va passar sabia que havia tingut èxit. Tenia notorietat, que és el principi de l'èxit de qualsevol marca".\nAquest va ser l'inici d'un canvi radical en la seva vida professional i l'inici d'una fructífera carrera que l'ha portat a triomfar a la televisió, a escriure diversos llibres, a tenir milions de seguidors a les xarxes socials i a guanyar diversos premis com a publicitari i comunicador.\nMejide va insistir en el valor de la molèstia. "A no ser que vulguis passar desapercebut o que et sobrin els diners, molestar és recomanable. La molèstia és una forma de generar negoci", va assegurar.\n"Si quan parles ningú s'emprenya -va dir parafresejant Crichton- és que el que dius no importa. És un teorema que regeix totes les comunicacions planetàries i que jo vaig descobrir en el segon programa d'OT".\nMejide va posar l'exemple de productes o marques que molesten algun competidor, però que això els ha permès assolir notorietat, i per tant, negoci. "Un celler francès va anomenar el seu millor vi com "le vin de merde" i ha assolit un gran èxit", va explicar davant la vuitantena de persones que omplien la sala d'actes del Centre Cultural Can Gruart.\nDurant prop d'una hora, el publicista va analitzar diferents aspectes que condicionen la creació de la marca. La molèstia n'és una, però també va inicidir en la importància del context, en la necessitat que un producte serveixi per omplir un buit que hi ha en el mercat -"no et preguntis què hi ha, sinó què falta"-, que la gent senti una marca com a seva, i en la creativitat. En aquest sentit, va assenyalar que la creativitat "té més a veure en fer que en ser: ser creatiu és mirar on tothom mira i veure-hi una cosa diferent".\nPer a Mejide, tots els grans negocis han de respondre a una regla: Ser generós amb el teu client amb l'esperança d'acabar rebent, algun dia, alguna cosa a canvi.\nAhir, molts dels assistents esvan endur a casa una selfie al mòbil amb el protagonista de la jornada. Un acte de generositat de Mejide que, probablement, espera que acabin comprant els seus llibres on, com es va encarregar bé de recordar, poden ampliar totes les idees que va llançar durant la conferència.


Peralta guanya el III Open Int. «Ciutat de Sabadell» | Societat Coral Colon\nPeralta guanya el III Open Int. «Ciutat de Sabadell»\nHome Escacs Notícies de la secció d'escacs Peralta guanya el III Open Int. «Ciutat de...\nNotícies de la secció d'escacs Publicat 10 September, 2010 | per coralcolon\n→ VISOR DE LES PARTIDES DEL III OPEN INT. «CIUTAT DE SABADELL»\nAquí podeu veure l’excel·lent VIDEO DEL TORNEIG realitzat pel destacat jugador Josep Farell:\nTambé el podeu veure en alta definició en vimeo.com → aquí\nAvui ha donat començament, dins del Festival d’escacs de Sabadell, el III Open internacional «Ciutat de Sabadell», que finalitzarà el proper dia 10 de setembre. Recordem que el dia 11 de setembre tindrà lloc la tradicional «Diada d’escacs» (encara teniu temps per fer la inscripció) que serà la cloenda del Festival d’escacs organitzat per la nostra entitat: la Societat Coral Colón de Sabadell.\nLa segona ronda ha passat sense massa sorpreses, només cinc taules han evitat que els favorits en cada enfrontament fessin el ple.\nPodeu veure els resultats ==> GRUP A i ==> GRUP B\nDesprés de la tercera ronda, el grup A ha quedat amb només 3 jugadors amb tots els punts possibles, entre els que trobem a dos jugadors de la nostra entitat: l’Alexandr Fier i en José Manuel López.\nEl grup B es troba dominat per quatre jugadors que han aconseguit fer el ple de punts, entre els que destaca el jugador de Badia Tomás Rodríguez que avui ha guanyat al número dos del rànking.\nAvui a les 10:30 del matí a la plaça Marquillés el nostre Gran Mestre Cuba Omar Almeida ha fet una exhibició de 6 partides simultànies a cegues!!. El resultat igual d’impresionant 6-0!!\nGM Omar Almeida – El mestre de les partides a cegues\nEn la ronda d’avui en el grup A cal destacar la victòria d’Alder Escobar sobre el nº 1 del torneig Yuniesky Quesada i la també treballada victòria del GM Josep Oms sobre l’Orelvis Pérez, així com unes meritòries taules del jove Sergi Subirats contra el MI xilè Luis Rojas.\nEn el grup B Cristian Fernández del Mollet es queda sol amb 4 punts seguit de quatre jugadors a mig punt: Jaume Rios, Javier Morais, Daniel Poyato i Emilio Tardío.\nAvui al matí s’ha jugat el tradicional torneig de partides ràpides de Festa Major, una quarantena de jugadors s’han personat en el funcional recinte del Parc Tecnològic del Vallès i s’han repartit en dos grups, un tradicional suis a 8 rondes i un tancat per jugadors aficionats.\nUn cop acabada la competició s’han seguit jugant partides amistoses entre els assistents.\nPodeu consultar la classificació del torneig de ràpides ==> aquí\nPodeu consultar els premiats ==> aquí\nAvui en el grup A cal destacar la victòria en el primer tauler del Gran Mestre brasiler Alexandr Fier que es queda sol al davant de la classificació. Després de que el Gran Mestre Anton Kovalyov guanyés també la seva partida hi ha 3 perseguidors a mig punt, els 3 Grans Mestres Kovalyov, Peralta i Oms.\nEn el grup B segueix amb 5 de 5 en Cristian Fernández després de guanyar al nº 1 del torneig. A veure que passa demà a la tarda davant l’Emili Tardio.\nRecordar que el grup B, degut a l’inici del curs escolar, jugaran a partir de demà a les 18:00 hores.\nDesprés de la sisena ronda tornem a tenir empat en els primers llocs de la classificació del grup A, on Fernando Peralta ha conseguit atrapar a Alexandr Fier després de guanyar la seva partida davant d’Anton Kovalyov. En el grup de perseguidors, a mig punt, trobem al català Josep Oms i a dos jugadors de la nostra entitat, l’Omar Almeida i l’Orelvis Pérez.\nEn el grup B, Cristian Fernández del Mollet segueix encapçalant la classificació en solitari amb mig punt d’avantatge sobre Daniel Poyato, Emili Tardio i el seu company de club Pere Garriga.\nAvui estrenem líders en els dos grups !\nEn el grup A, Fernando Peralta es col·loca amb 6 punts mig per sobre del seu immediat perseguidor, l’Alexandr Fier, després de guanyar amb les peces negres al jugador de la nostra entitat l’Orelvis Pérez.A mig punt més de distància trobem a 4 jugadors: Josep Oms, Anton Kovalyov, Omar Almeida i Arian González.\nEn el grup B, Daniel Poyato encapçala la classificació provisional després de guanyar per la incompareixença del fins aleshores líder, Cristian Fernández. En aquest grup, a només mig punt del líder trobem fins a 5 jugadors, que de ben segur no s’ho posaran fàcil.\nA falta de dues rondes encara està tot per decidir. Seguirem informant.\nEl torneig arriba a la darrera ronda sense cap dels dos grups decidits.\nEn el grup A trobem el GM Fernando Peralta amb 6 punts i mig i els també grans mestres Anton Kovalyov i Josep Oms el segueixen mig punt de distància. Entre aquests tres jugadors i els altres quatre que tenen 5 punts i mig han de sortir els ocupants dels llocs d’honor del torneig.\nEn el grup B encara hi ha més igualtat, ja que empaten al capdavant de la classificació els jugadors Cristian Fernández i Emilio Tardio amb 6 punts i mig, i tres jugadors més a mig punt, Pere Garriga, Daniel Poyato i Javier Morais.\nDemà coneixerem el resultat final.\nJa s’ha acabat el torneig!\nDesprés d’una ronda d’allò més disputada, ja tenim guanyadors del III Obert Ciutat de Sabadell: en el grup A el gran mestre argentí, jugador del Cerdanyola Vallès, Fernando Peralta i en el grup B el jove jugador del Club d’Escacs Mollet, Cristian Fernández.\nPodeu consultar les classificacions finals ==> GRUP A i ==> GRUP B\nI ==> la llista de premiats\nA tots els participants, gràcies per haver vingut i us esperem l’any que ve!


Hi ha moltes raons per a consumir productes ecològics.\nSOCIETAT / Redacció/ viviendosaludable.es / AMIC\n7. Més sabor. Els productes ecològics conserven el seu sabor pel fet que s'han respectat els cicles de creixement que la planta necessita per a completar la seva maduresa, aportant al producte qualitat en nutrients i sabor.\nArxivat a: PRODUCTES ECOLÒGICS


Felanitx Informa setmana 15/09/2017 — viufelanitx.com\nFelanitx Informa setmana 15/09/2017\nAssemblea a Portocolom.\nEs convoca per al proper dimecres dia 20 a les 20,00h al Centre Cívic de Portocolom una assemblea per xerrar dels següents punts:\nLa Junta de Govern Local del passat dia 5 de setembre de 2017 va aprovar el plec de clàusules administratives particulars i de prescripcions tècniques que regiran el procediment obert per a la contractació del subministrament d’un vehicle tipus furgoneta destinada als Serveis Socials de l’Ajuntament.\nAjudes productes agrícoles\nEn el BOIB núm. 105 de 26.08.2017 es va publicar la Resolució del president del Fons de Garantia Agrària i Pesquera de les Illes Balears (FOGAIBA) per la qual es convoquen ajudes per a fomentar la producció de productes agrícoles de qualitat, corresponents a l’any 2017\nL’objecte d’aquestes ajudes és el de potenciar i consolidar l’elaboració de productes de qualitat a les Illes Balears, per tal d’augmentar-ne la competitivitat i la qualitat de la producció agrària.\nEl termini per presentar sol•licitud serà d’un mes i començarà a comptar des del dia següent de la publicació de la Resolució al BOIB.\nPer tal de facilitar l’accés i la permanència en un habitatge en règim de lloguer a sectors de població amb escassos mitjans econòmics, i tal i com s'ha estat informant en els diferents mitjans de comunicació, el Govern de les Illes Balears ha impulsat el Pla de Lloguer Social que preveu la concessió d'ajudes per al pagament del lloguer de fins a un 40 per 100 de la renda anual amb un límit màxim anual de 2.400 €.\nEl termini per a sol•licitar aquesta ajuda és fins dia 21 de setembre.\nLa sol•licitud es pot presentar telemàticament a través de la pàgina habitatge.caib.es o bé, sol•licitant cita prèvia per a poder ser atès en el telèfon 900780000. En tot cas també es pot presentar mitjançant registre d'entrada a qualsevol oficina de registre acollida a la finestreta única.\nFins dia 25 de setembre podeu matricular-vos als cursos que ofereix l’escola d’Adults, CEPA SUD.\nEs demana que diumenge, dia 17 de setembre, amb motiu de la Fira no hi hagi vehicles estacionats davant l’església i als carrers: Metge Obrador, Major, Canonge Roig, sa Caveia, St. Nicolau i Berenguer de Galiana.\nCol•laboració ciutadana i abocaments\nUna de les formes efectives per denunciar els abocaments de residus al costat dels contenidors o qualsevol indret és la denúncia ciutadana. L'Ajuntament demana la col•laboració de tots: feis una foto o un vídeo si trobau algú abocant trastos o enderrocs devora els contenidors o a les voreres de camins i enviau-lo a l'Ajuntament. Recordau que l'Ajuntament disposa d'un telèfon mòbil 651 890 666 per rebre avisos d'incidències o averies via whatsapp.\n20.00 h Partit de futbol sala entre Penya Mallorquinista Es Cassino de Cas Concos, Penya Barcelonista es Tamarells i Penya Madridista de Felanitx.\n21.30 h Sopar d’escaldums. Tiquets a la venda fins al dia 13 de setembre. Preu 10€. Al camp d’esports.\nTot seguit cinema a la fresca. Al camp d’esports. Amb la película: Un canguro superduro.\n17.30 h Passejada en bicicleta a Son Negre, (se servirà síndria i meló). Sortida de la plaça.\n16.30 h La Federació Balear de Motociclisme i el Motoclub Felanitx, organitzen una exhibició participativa de motociclisme per a nins i nines entre 5 i 12 anys. Al camp d’esports. Per poder participar-hi és imprescindible dur\n21.00 h Concert de la banda de música de Felanitx. Tot seguit video de fotografies de les festes.


La Unió Gremial - Federació de Gremis i Associacions del Comerç Valencià és una entitat sense ànim de lucre d'àmbit autonòmic creada l'any 1913. Actualment està integrada per 103 entitats de les comaques valencianes i integra a persones autònomes i xicotetes i mitjanes empreses de comerç, indústria, serveis i artesans. Alhora, Unió Gremial és entitat fundadora de la Confederació de Comerciants i Autònoms de la Comunitat Valenciana (COVACO), L'Empresarial i UNECOM.\n3.6 NOU GREMIAL\nUnió Gremial funciona d'instrument interlocutori entre les xicotetes i mitjanes empreses, les administracions públiques i la resta d'agents socials en tots els seus nivells (municipal, autonòmic i estatal). A més a més, aspira a recuperar el nivell de reconeixement social de què l'empresa tradicional ha gaudit històricament entre la societat valenciana. Per tant, el seu principal objectiu és la defensa de les persones autònomes, dels xicotetes i mitjanes empreses i dels seus interessos així com aprovisionar-los d'aquells recursos necessaris per a incrementar la seua competitivitat i adaptació als canvis del mercat.\nAixí, les entitats membres d'Unió Gremial comparteixen la creença en la importància de l'associacionisme que potència el grau de competitivitat de la xicoteta i mitjana empresa i aconsegueix economies d'escala i polítiques comunes d'imatge i comunicació.\nLa democràcia permet que es restauren els drets i llibertats d'associació i l'any 1977 Unió Gremial torna a restablir-se ràpidament gràcies a les relacions que s'havien mantingut entre els seus gremis. Inscrit amb el número 2 en el registre de sindicats empresarials del número 1 que és el nostre gremi de forners fundat en 1462.\nA partir de la fi dels anys 70 comença la creació d'associacions locals de comerciants que, a poc a poc, van integrant-se en la Unió Gremial. Actualment, les persones autònomes i empresaries associades a les entitats membres de la Unió Gremial superen els 10.000 punts de venda que conjuntament proporcionen feina a més de 30.000 treballadors.\nAl llarg de la seua història Unió Gremial ha estat reconeguda amb nombrosos guardons i premis tant per part de les institucions valencianes com per la societat civil. Rep el premi de centenari per la Fira de València en 2013.\nCompta amb un Llibre blanc, uns estatuts amn llenguatge inclusiu i manté la paritat representativa a tots els òrgans de les seues entitats.\nFires comercials i activitats de les entitats federades[modifica]\nParticipació en congressos, cursos i jornades[modifica]\nEls membres de la Junta Directiva i del Gabinet Tècnic participen, al llarg de l'any, en un important nombre d'activitats representatives de la societat valenciana organitzades per altres entitats.\nCampanyes d'animació comercial[modifica]\nEn el seu àmbit territorial d'actuació, Unió Gremial és l'encarregada de coordinar la participació de les entitats adherides en les campanyes de la Confederació. Al llarg de l'any 2014 han estat moltes les associacions i els gremis que han participat de la campanya conjunta amb accions tan diverses com la celebració del Dia del Llibre, el Dia de la Mare, sortejos, la promoció del valencià, l'inici del curs escolar, Nadal...\nCol·laboracions amb l'Ajuntament de València[modifica]\nNou Gremial és un sistema per mitjà del qual d’un mode facilíssim qualsevol comerç de la Comunitat Valenciana pot tindre presència en internet. Moltes vegades els comerços o botigues de barri no facen el pas a internet perquè no saben per on començar. Des de Nou Gremial podran tindre una botiga en línia omplint 4 senzills passos. A més Nou Gremial és també un marketplace, que és una botiga gegant on pots trobar tots els productes de totes les botigues de la Comunitat Valenciana. Qualsevol botiga podrà exportar i mostrar els seus productes per a tindre una major visibilitat en Nou Gremial i posicionar-se en el més alt.\nEls membres de la Junta Directiva representen a Unió Gremial en diversos fòrums i institucions en defensa dels interessos de l'empresa tradicional:\nA més, conscient de la importància de la coordinació del moviment associatiu, Unió Gremial s'integra en estructures que defensen els interessos de la xicoteta i mitjana empresa en diferents àmbits:\n1915?- 1936? José Grollo Chiarri\n2012-2020 Francesc Ferrer Escrivà\nDesde març de 2020 Juan Motilla Garcia\n↑ «NouGremial». [Consulta: 11 desembre 2020].\n↑ «Juan Motilla, nou president d’Unió Gremial». [Consulta: 11 desembre 2020].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Unió_Gremial&oldid=27789691»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 16 jul 2021 a les 14:35.


Warning: "continue" targeting switch is equivalent to "break". Did you mean to use "continue 2"? in /usr/home/womupgroup.com/web/wp-content/plugins/revslider/includes/operations.class.php on line 2851 Warning: "continue" targeting switch is equivalent to "break". Did you mean to use "continue 2"? in /usr/home/womupgroup.com/web/wp-content/plugins/revslider/includes/operations.class.php on line 2855 Warning: "continue" targeting switch is equivalent to "break". Did you mean to use "continue 2"? in /usr/home/womupgroup.com/web/wp-content/plugins/revslider/includes/output.class.php on line 3708 Les WomUp – WomUp Group\nNatalia Albert Ibars\nCEO Bidons Graells (Jose Graells e Hijos, SA)\nEmpresa familiar amb 100 anys d'antiguitat.\nFàbrica de bidons i envasos metàl·lics, per a la indústria química i alimentària.\nSòcia Fundadora de Salut i Empresa. Assessorament i formació en salut laboral i entorns de treball saludables.\nCEO a Bernadí, S.A.\nEmpresa familiar amb més de 55 anys d'experiència creant i dissenyant espais de treball on la productivitat, el benestar i la felicitat de l'usuari són el centre del projecte.\nSòcia fundadora d'iterem\nBpm Consultant - Project Manager - Scrum Manager® Certified - Itil® V3 Foundation Certified.\nEspecialistes en serveis i solucions orientades a la gestió per processos (BPM). Acompanyem a les organitzacions en la seva transformació digital.\nGerent i administradora de GTA Europa S.A.\nRehabilitació integral de tot tipus d'edificis residencials i de serveis, façanes, estucs, instal·lacions de tot tipus així com projectes d'eficiència energètica en l'envolupant dels edificis.\nDigital manager & Trainer\nAcompanyo a les empreses i als seus departaments de màrqueting a emprendre nous projectes digitals, perquè puguin créixer. Duent a terme les estratègies d'acostament i comprensió dels seus usuaris i clients. Apassionada per #UserExperience, #MarketingMobile, #Mobile i la #Innovació en la millora de la vida de les persones.\nDirectora de l'agència-boutique de Recerca Privada i Intel·ligència empresarial Strategia.\nAmb més de quinze anys d'experiència i amb seu central a Barcelona, ofereix una àmplia cartera de serveis de recerca i Intel·ligència empresarial, amb l'objectiu d'ajudar als seus clients a resoldre problemes i aprofitar oportunitats.\nSocia-Directora Lara&Escaño Arquitectos\nDesenvolupament integral de projectes nacionals i\ninternacionals d'edificació i rehabilitació.\nDirectora General de PAPEL AUTOMATIC S.A.\nEmpresa que forma part de Grupo Papelmatic, conjunt d'empreses especialitzades en la gestió de la higiene, el benestar i el confort de les persones i els espais en entorns professionals.\nMafe González Gutierrez\nCEO i cofundadora de Fregata Space\nPlataforma d'observació de la terra que usa tecnològia Big Data i MachineLearning per a monitoritzar i ajudar a solucionar problemes del món real com la contaminació de l'aigua (plàstics, components orgànics).\nFundadora i Directora de Kina Comunicación, agència de comunicació, màrqueting i relacions públiques amb una\nespecial focalització en els sectors del disseny, interiorisme, decoració, arquitectura i estils de vida i Kina Gallery, espai per a esdeveniments d’empresa o privats al centre de Barcelona.\nDirectora de Guday Terreros Arquitectura, despatx d’Arquitectura de Barcelona amb 20 anys d'experiència, especialitzat en projectes d'Oficines, Naus industrials i espais Sanitaris, com clíniques, residencies de gent gran i consultoris mèdics.web: www.gudayterreros.com\nCEO i Fundadora Aula Magna Business School & Wompreneur. Embaixadora #WiDS BCN i MAD. Consultora estratègica. Coimpulsadora STEM Women Congress.\nCustomer Satisfaction & Quality manager a Schneider Electric.\nEmpresa especialista en la gestió de l’energia i automatització que ofereix solucions integrals en més de 100 països. Desenvolupem tecnologies i solucions connectades per gestionar l’energia i processar-la de manera segura, fiable, eficient i sostenible.\nSandra Liñera Sánchez\nAssessorament integral a empreses, empresàries/us i autònoms a les àrees de Dret Mercantil, Civil i Penal Econòmic. Especialització a l'àrea de reestructuració i insolvències.\nIsabel López Griñó\nFotògrafa a Isabel López PORTRAITS.\n“Empowering women through photography”.\nEspecialista en retrat, per a la teva imatge professional, amb la teva familia, o per tu mateixa. Viu una experiència enriquidora, pensada per treure el millor de tu, al meu estudi de luxe a Barcelona. Amb servei de maquillatge i perruqueria professionals i tots els meus consells per aconseguir un resultat natural i afavoridor.\nFundadora i CEO Associació Play and Train\nEsport i Oci for All. Esport inclusiu.\nBpm Consultant - Software & Solutions Architect.\nBpm Consultant - Project Manager - Scrum Manager® Certified.\nResponsable de Gestió de persones a iterem\nBpm Consultant - Project Manager - PDD\nSocia de NSGestio suport a la gestió empresarial, S.L\nEmpresa de assessorament financer per empreses. Des de 2004 acompanyant a empresaris en la gestió i presa de decisions de les seves empreses. Assessorament en ERP's del mercat.\nAdministradora de Emilio Segarra S.A.\nEmpresa familiar fundada en 1940\nSubministrament integral de material d'oficina, consumibles d'informàtica i mobiliari d'oficina.\nCEO i fundadora AccessLab\nL'Accessibilitat és una prioritat en els negocis des d'un punt de vista legal, ètic, financer i d'experiència d'usuari. A AccessLab ajudem al teu equip i la teva empresa a trobar solucions senzilles i innovadores per a tothom. La revolució de l'accessibilitat #4aBetterWorld.\nDirecció financera de: Tirabol Produccions SL - Quelcom Global SL\nTirabol Produccions SL - Gestió de continguts i desenvolupament de solucions web basada en continguts.\nQuelcom Global SL - Editora de LaMira.cat - un magazín digital amb continguts en profunditat sobre política, societat, cultura, economia al voltant de Catalunya.


Tercer Orde del Carmel - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nTercer Orde del Carmel\nTerciaris Carmelites, o\nEmblema del Tercer Orde Carmelita, el mateix que el de l'orde primer\nTercer Orde de la Mare de Déu del Mont Carmel\nOrdo Tertius Beatissimae Mariae Virginis de Monte Carmelo\nCarmelites Seglars, Terciaris del Carme\nViure la vida evangèlica al segle, seguint l'espiritualitat carmelita; apostolat mitjançant l'exemple\n1452, a partir de comunitats existents des de ca. 1270, Ten Elsen (Gueldre) per beat Jean Soreth; primera comunitat, 1270, a Tolosa de Llenguadoc, per Joana de Tolosa\nSixt IV, en 1476 (aprovació prèvia: 7 d'octubre de 1452)\nRegla carmelita de Sant Albert (1209), d'Albert de Jerusalem; des de 1635, nova regla de Theodor Stratius (revisió: 1678)\nBranca laica de l'Orde del Carmel; Orde Secular dels Carmelites Descalços (s. XVII)\nTen Elsen (Gueldre), 1452 (primera aprovada; la primera, tradicionalment, a Tolosa, ca. 1265)\nLliberada Ferrarons i Vives, Maria del Carme de Sojo i Ballester\nEl Tercer Orde de la Mare de Déu del Carmel o dels Carmelites Laics és la branca seglar o tercer orde de l'Orde del Carmel, els membres dels quals són homes i dones laics que, fascinats per l’estil de vida evangèlic dels carmelites calçats, volen imitar-los i fer realitat aquesta vida en la seva quotidianitat. Els membres de l'orde són seglars, no emeten vots religiosos ni viuen en comunitat. Posposen al seu nom les sigles T.O.C..\n3.1 Laics i seglars\n3.2 Congregacions de germanes o germans\nL'origen de les comunitats carmelites laiques és més antic: ja al segle XIII, poc després de la fundació de l'Orde del Carmel, els laics se sentiren atrets per l'estil de vida que duien. Quan, en 1265, arribaren a Tolosa els primers carmelites procedents de Palestina, Joana de Tolosa s'adreçà al prior Simó Stock per demanar-li d'ingressar a l'orde d'alguna manera, vivint amb el mateix carisma i la mateixa regla. Aquesta dona va viure com a laica, fora de qualsevol convent, en una ermita propera al dels carmelites, reclosa i vivint seguint la regla de l'Orde del Carmel i havent fet vots simples. Cap al 1273 hi ha la constància de l'existència d'una Confraria de la Mare de Déu del Carmel a Tolosa i d'una Companyia de Santa Maria del Carme a Bolonya en 1280, encara que no se sap del cert quin tipus d'entitat eren, ja que se n'han perdut els documents.\nQuelcom més tard, alguns gremis tenien seu en esglésies caremelites i els seus membres actuaven com a capellans. Els benefactors de l'orde rebien cartes de fraternitat que els donaven dret a tenir alguns dels privilegis dels frares. Comunitats de dones, anomenades bizzoche i mantellate, vestien l'hàbit i observaven, a casa seva, la regla carmelita, o feien vida eremítica en ermites properes a esglésies carmelites, sense viure en comunitat amb ningú. És el cas del beat Luigi Morbioli de Bolonya (m. 1495).\nLa institució formal i canònica del tercer orde, però, no es féu fins al segle XV, quan la comunitat de beguines de Ten Elsen (Gueldre) va demanar l'afiliació a l'Orde del Carmel al seu prior general, el beat Jean Soreth, que obtingué una butlla de 7 d'octubre de 1452 que donava als superiors carmelites les facultats sobre convents i comunitats de "verges, vídues, beguines i mantellatae", com ja les tenien els agustinians o els dominics. A més, en el desenvolupament del tercer orde participà Nuno Álvares Pereira. L'orde fou formalment establert en 1476 per la butlla Mare magnum privilegiorum del papa Sixt IV.\nLa regla seguida pels terciaris, tant els que viuen al món o els que viuen en comunitats amb vots simples, era en origen la mateixa dels carmelites, amb modificacions. Theodor Stratius, general carmelita, redactà en 1635 una nova regla, revisada en 1678, que encara fan servir els terciaris de les branques calçada i descalça. Prescriu que es reciti l'ofici diví, o l'Ofici Petit de la Mare de Déu o, en lloc seu, el Parenostre i l'Ave Maria, que es repeteixen 35 cops el dia, cinc cops en cada una de les hores canòniques. També prescriu mitja hora de meditació cada matí i cada tarda, el dejuni els divendres i, entre el 14 de setembre i la Pasqua, també els dimecres i dissabtes; l'abstiència durant l'Advent i la Quaresma, i diverses maneres de penitència, devoció i caritat.\nCom en els altres ordes mendicants, els terciaris carmelites poden ser:\nLaics i seglars[modifica]\nCom en tots els ordes tercers, són laics i seglars (preveres, per exemple) que, sense viure en comunitat ni fer vots públics, volen viure la seva existència en l'espiritualitat de l'Orde del Carmel, adoptant-ne la regla a la vida quotidiana: pregària, dejunis, reunions, etc., i vivint sota la guia espiritual dels frares carmelites. Voluntàriament, poden fer-se vots privats de castedat i obediència. Hi ha diverses agrupacions de laics terciaris, comunitats o confraries, molt nombrosos arreu del món. Alguns d'aquests grups són els moviments: Familia Domèstica, La Família, a Itàlia, el Moviment Carmelita (Països Baixos), Família Missionera Internacional Donum Dei, la Confraria de l'Escapulari del Carme, etc.\nCongregacions de germanes o germans[modifica]\nCategoria principal: Congregacions del Tercer Orde del Carmel\nLes congregacions del Tercer Orde del Carmel es van formar a partir de comunitats de laics del tercer orde que, sense voler fer vots solemnes, volien viure també en comunitat en l'esperit carmelita, observant-ne la regla però sense el rigor dels frares i, en el cas de les dones, sense el requeriment de la clausura, la qual cosa els permetia fer tasques d'apostolat, educació o assistència. Des del segle XVI es van formar comunitats, sobretot femenines de terciàries com les Terciàries de Santa Maria de l'Esperança (Venècia), al final del segle XVI, o les Terciàries de San Martino (Bolonya, 1654).\nA partir del segle XIX es formen moltes congregacions religioses de germanes, que fan vots simples i viuen en comunitats, dedicades a tasques diverses d'assistència i ensenyament, com ara les Carmelites de l'Esperit Sant o les Carmelites del Sagrat Cor.\nÉs pràcticament impossible saber el nombre de terciaris que viuen al món, sense lligam amb una comunitat. A banda d'aquests, hi ha congregacions i comunitats arreu del món, dedicades a tasques d'assistència i apostolat. En particular, destaca un nombre important de congregacions religioses femenines dedicades a l'ensenyament, l'assistència sanitària i la cura de necessitats.\nPàgina al lloc web dels carmelites\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Tercer_Orde_del_Carmel&oldid=18995112»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 oct 2017 a les 08:07.


el BDT del Bon Pastor, us convida a aquest esdeveniment en Stª Coloma de Gramenet. – Fem Bon Pastor\nel BDT del Bon Pastor, us convida a aquest esdeveniment en Stª Coloma de Gramenet.\nEntrada anteriorDia de Reis\nEntrada següentAssemblea per Socis i Sòcies del BDT del Bon Pastor, el proxim 21 de gener al Centre Cívic


Assegurances Agràries Combinades | Plus Ultra\nEn què consisteix l'agroassegurança per a autònoms?\nL'agroassegurança per a autònoms està destinada a protegir negocis de producció agrícola, agropecuaris, forestals i aqüícoles. Per oferir les millors garanties, aquesta assegurança compta amb el suport i l'especialització del Sistema Espanyol d'Assegurances Agràries (Agroseguro). Aquest sistema proporciona, a través d'un conglomerat de companyies asseguradores, una àmplia xarxa de protecció davant els riscos agraris.\nLes assegurances agràries combinades compten amb importants subvencions estatals i també de les administracions autonòmiques.\nGarantim els danys soferts pels cultius assegurats a causa de pedra, vent huracanat, gelada, inundació i sequera. A més, estaran protegits tant en producció com en plantació i a les instal·lacions. Aquestes cobertures s'aplicaran i s'ajustaran en funció del tipus de collita a assegurar. En línies generals:\nT'oferim cobertures davant diverses situacions que poden afectar diversos aspectes de l'activitat ramadera, com ara accidents, malalties del bestiar o despeses derivades de la destrucció i sequera de les pastures. Aquestes garanties varien en funció del tipus de bestiar de la teva explotació i comprenen:\nEl sistema d'Agroassegurança funciona com una estructura estatal d'assegurances agràries per proporcionar la millor cobertura possible. Les principals institucions que el conformen són:\nLes Entitats Asseguradores, les quals s'agrupen en Agroassegurança\nQuins avantatges té el sistema d'assegurances agràries combinats?\nEl sistema d'assegurances agràries combinats és un dels més evolucionats del món i presenta múltiples avantatges, algunes de les quals són:


Pack Carat Eco Plus 8.500L - Aigua de pluja\nDipòsit Carat Eco Plus de fabricat en injecció, fàcil instal·lació. Connexions mitjançant juntes EPDM i sense necessitat de cola ni cargols. Estable a nivells d'aigües freàtiques elevats. Coberta telescòpica ajustable en alçada i inclinació.\nSistema de filtració autonetejable integrat\nControl-bomba per donar pressió a l'aigua de pluja dins de la casa\nCanvi automàtic a aigua de xarxa en cas d'acabar-se el aigua de pluja\nSistema modular fàcil i intuïtiu, el que facilita la instal·lació\nNomés queda visible la coberta una vegada instal·lat tot el sistema\nInclou: Dipòsit carat, cúpula Maxi, coberta telescòpica, pack filtració Optimax (filtre Optimax autonetejant, sabata d'entrada tranquil·la, sobreeixidor amb reixa anti-animals i sistema de fixació ràpida Spannfix) i grup de bombeig Eco Plus (control bomba Eco Plus 25 / 4, kit d'extracció flotant, set de etiquetes aigua no potable, tub de succió de 12m i passamurs DN100)\nAlçada: 2690 MM\nPack Carat Eco Plus 8.500L 5164,28€ Pack Carat Eco Plus 10.000L 5507,92€ Pack Carat Eco Plus 16.000L 8116,68€ Pack Carat Eco Plus 20.000L 8862,04€ Pack Carat Plus 22.000L 10798,04€ Pack Carat Eco Plus 26.000L 11277,20€\nAbans de: 6455,35 €\nAra: 5164,28 € IVA inclòs


| Salesians SMX\nEl Tribunal Superior de Justícia d’Andalusia (TSJA) ha dictat sentència per la qual "reconeix el dret" del Col·legi Salesià de ‘San Francisco Solano’ de Montilla (Còrdova) al concert sol·licitat. Amb aquesta sentència "manté" la unitat de Primària que la Conselleria d’Educació, Cultura i Esport va pretendre reduir. Aquesta unitat estava actualment en funcionament per una mesura cautelar.\nEn un comunicat, el despatx Muñoz de Priego & Pérez recorda que l’Ordre del 27 de març de 2013 de la Conselleria d’Educació de la Junta, de resolució de la convocatòria de concerts per al curs 2013/2014 i següents, resolia no renovar el concert sol·licitat pel Col·legi Salesià reduint una unitat de primer de Primària. El centre havia sol·licitat el concert de les 12 unitats d’Educació Primària (2 línies) que tenia fins a aquest moment concertades i en funcionament.\nAquesta mesura suposaria en els anys successius la pèrdua de tota una línia de primària al centre, de les dues que té, i fins i tot la possibilitat de qüestionar una línia d’ESO.\nAixí mateix, en aquest comunicat s’assenyala que en les resolucions denegatòries de concerts d’aquest any a la coneguda i reiterada causa de "no satisfer necessitats d’escolarització", que ja havia estat utilitzada en altres procediments anteriors, la Conselleria al·lega, per primera vegada, el descens demogràfic de la localitat i l’existència de vacants en la mateixa. Aquest mateix criteri va ser inclòs com a causa de no renovació de concerts en set centres concertats amb ideari amb demanda social en tota Andalusia. Aquestes reduccions de concerts fins i tot van provocar la creació i les actuacions del moviment "estem des-concertats".\nAra, continua, la sentència del TSJA de 12 juny 2014 estima la demanda presentada per la titularitat del centre, la Congregació Salesiana, anul·lant l’Ordre de concerts, "declarant el dret de la recurrent a la renovació del concert educatiu vigent per a una unitat d’Educació Primària sol·licitada pel Centre Concertat San Francisco Solano de Montilla (Còrdova) amb efectes de l’inici del curs 2013/2014 per a un període de quatre anys, amb condemna a l’Administració a la implantació efectiva d’aquesta unitat, i, tot això , amb expressa imposició de les costes causades a l’Administració demandada ".\nL’advocat que ha dirigit la defensa de la Congregació Salesiana, Jesús Muñoz de Priego Alvear, ha manifestat que "la sentència, molt completa i que analitza amb detall el supòsit, es basa en el reconeixement que la renovació de concerts és preceptiva, segons la previsió del Reglament de concerts, excepte causes taxades, que l’Administració ni tan sols invoca, reconeix que l’ordre no està suficientment motivada, i destaca que amb independència de no haver acreditat la disminució demogràfica, difícilment pot argumentar la mateixa quan l’Administració educativa pretenia aprofitar la reducció d’aquesta unitat per ampliar una nova unitat en un centre públic ".\nEn l’anàlisi de la situació, Muñoz de Priego, valora que "francament, sembla evident que la Conselleria d’Educació pretén emmascarar en criteris organitzatius i de programació que no són més que decisions polítiques de tipus ideològic, difícilment justificables i que limiten l’exercici de la llibertat d’ensenyament. ha un atac reiterat cada any a l’ensenyament concertat, que no fa cas a més el que cada curs li manifesta la societat andalusa en els processos d’admissió d’alumnes, en els quals la demanda social desbordada d’aquest tipus de centres no resulta qüestionable ".\nLa Revista SMX 59 fa balanç del primer curs de ‘Som U’\nLa edición 59 de la revista digital SMX fa balanç del primer curs de la Campanya inspectorial Som Un, marcada per una...\nLa Revista SMX 59 hace balance del primer curso de 'Somos Uno'\nLa edición 59 de la revista digital SMX hace balance del primer curso de la Campaña inspectorial Somos Uno, marcada...\nUna casa, un altar\nPara muestra, desde el piso de autonomía que la Fundación Don Bosco tiene en el Territorio de Cádiz, Michel, uno de los chicos que está en el recurso, ha creado de su altar con motivo de la celebración de María Auxiliadora.


Finalitzen les obres del nou pavelló esportiu en el Toll L'Alberca | Periódic local L' Opinió de Torrent\nRepresentants de clubs esportius locals i autoritats municipals han visitat les noves instal·lacions\nLes instal·lacions esportives del Pavelló Toll i l'Alberca obriran les portes a l'activitat, acollint els primers entrenaments de clubs de gimnàstica rítmica i bàsquet, permetent així continuar la seua activitat programada en el pavelló El Vedat, on aquesta vesprada està programat que s'inicie el procés de vacunació de més de 7.000 docents de la comarca.\nAbans de l'obertura a l'activitat, representants de clubs esportius i autoritats municipals, acompanyats de l'alcalde Jesús Ros i la regidora d'Esports, Susi Ferrer, i el diputat d'Esports, Andrés Campos, han visitat les noves instal·lacions guiats pel gerent de la Fundació Esportiva Municipal, Francisco Sanchís.\n"Els clubs de Torrent disposen ja d'una instal·lació amb tot el necessari per a poder realitzar tota classe d'activitat física. Complim amb el nostre compromís de dotar de noves instal·lacions a la ciutat, al mateix temps que estem millorant les ja existents, per a poder oferir les millors condicions als nostres i les nostres esportistes", ha afirmat Susi Ferrer, regidora d'Esports.\nAmb un disseny modern, Torrent disposarà des de hui d'un tercer pavelló poliesportiu cobert per a practicar esport, que se suma als pavellons del Vedat i Anabel Medina.


Dona de qualitat - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans Dona de qualitat - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nVolia deixar per un dia Llatinoamèrica i la falta de llibertat d’expressió que s’estén com una taca, per les correccions del The New York Times. Però l’actualitat mana, i deixarem el rigor en la informació per la qualitat d’una dona, Jill Abramson, que en serà la primera directora en 160 anys a partir del setembre. Potser creureu que no és notícia però, per a mi, encara ho és. I pel diari sembla que també, ja que ho van ben remarcar. A l’empresa privada, i en un món essencialment masculí com és el dels que manen en el periodisme, que el diari més influent del món el dirigeixi una dona és un gran pas. Res a dir de l’empresa pública, a Catalunya ho sabem prou bé, sobretot en el reeixit cas de TVC.\nNovaiorquesa pèl roja de 57 anys, casada i amb dos fills –no ho diria si aquesta situació fos l’habitual- el seu nomenament va agafar per sorpresa als crítics dels mitjans. I és que es tracta d’una obertura, no tan sols pel sexe, sinó per la trajectòria. Habitualment els directors havien estat corresponsals a l’estranger –ella, en canvi, prové del The Wall Street Journal va entrar al diari el 1997 i va ser cap de l’oficina de Washington el 2000- o havien dirigit les seccions d’exteriors o metropolitana. I encara que no ho digui la informació, acostumaven a tenir un Pulitzer al prestatge. Ella, pel que es veu, ha ajudat en els 8 anys que ha treballat amb el director Bill Keller a guanyar-ne 18. Un equip que ha pogut superar la disminució de confiança que hi hagué després de l’escàndol per plagi de Jayson Blair, que també esmenten amb nom i cognom a la notícia del propi diari.\nEls darrers mesos va deixar el càrrec d’editora adjunta de l’edició en paper per dedicar-se a la digital, que té uns 50 milions de lectors, per tal de facilitar-ne la integració i anar cap a una organització informativa multiplataforma “compromesa amb l’excel.lència informativa” segons el president, Arthur Ochs Sulzberger Jr., ella hi afegia que calia insistir en l’eficiència fins i tot, si convé, sacrificant el tradicional consens del Times.\nEm va agradar que en el seu agraïment esmentés com a “sisters” una dotzena de dones amb responsabilitat en el diari que l’han ajudada en aquests anys de trasbals, entre elles la cap executiva de la companyia. Amb una formació en literatura i història per Harvard, com serà que no es noti que hi ha una dona al front del diari. Potser amb subtileses com la tria d’imatges o evidències com escollir fonts d’informació entre la meitat de la població que en queda habitualment relegada. Keller diu que és més cautelosa, astuta i suspicaç que ell, exigent i d’estil abrasiu amb una memòria fotogràfica, formada en el periodisme d’investigació.\nElla va impulsar la reforma de la redacció i la figura de l’ombudsman. Potser a partir de setembre hi haurà menys fe d’errors, no perquè es deixin de corregir com passa en molts mitjans catalans, sinó perquè no es produeixin. Seria una notícia excel·lent si va acompanyada per més presència de la meitat de la societat.


Ajuntament d'Alella - L'Ajuntament promou la recollida selectiva als equipaments municipals\nMín. 9ºC Màx. 20ºC\nPublicat el 12 de febrer de 202012.02.2020\nL'Ajuntament promou la recollida selectiva als equipaments municipals\nLa regidoria de Medi Ambient i Sostenibilitat de l'Ajuntament ha instal·lat petites àrees de contenidors per facilitar la separació dels residus i fomentar la recollida selectiva dels residus als edificis i equipaments municipals, en el marc del Pla d'Actuació Municipal (PAM). Amb la instal·lació dels punts de recollida s'han eliminat les paperetes d'ús individual que hi havia fins ara i que no permetien fer reciclatge.\n• Eliminació de totes les papereres de sota taula, ja que són un punt on s'hi llencen els residus sense seleccionar.\nEn total s'instal·laran 21 punts de reciclatge que els podreu trobar a:\n- Edifici de l'Ajuntament.\n- Centre Cultural Can Lleonart.\n- Espai d'Arts Escèniques Casal d'Alella.\n- Serveis a les persones.\n- Antigues Escoles Fabra (Espai Jove).\n- Poliesportiu Abelardo Vera.\n- Casal de la Gent Gran Can Gaza.\nCadascuna de les papereres incorpora una etiqueta identificadora de quins són els residus que s'hi poden llençar. Amb això es vol ajudar a resoldre els dubtes principals que us puguin sorgir sobre com classificar els diferents residus.\nAmb aquesta iniciativa, es pretén prendre partit davant la situació d'emergència climàtica que té la societat i donar exemple a la ciutadania, com a treballadors i treballadores públiques, perquè tothom prengui consciència i contribueixi a millorar els valors actuals de reciclatge.


Menuda Natura: Acer negundo L.\nNOMS: Auró de fulla de freixe. Auró americà. Erable. Negundo. Castellà: Bordo. Negundo. Arce de hojas de fresno. Arce americano. Èuscara: Itsas-astigar. Negundo astigar. Portuguès: Bordo-negundo. Pau-ferro. Italià: Acero a foglie di frassino. Acero americano. Acero di Virginia. Francès: Negundo. Négondo. Érable negundo. Érable negundo. Anglès: Ash-leaf maple. Box elder. Manitoba maple. Alemany: Eschen-Ahorn. Eschenblättriger Ahorn. Neerlandès: Californische Esdoorn. Vederesdoorn. Grec: Σφένδαμνος ο αμερικάνικος.\nInflorescències masculines d'Acer negundo\nSINÒNIMS: Rulac negundo (L.) Hitchc.; Negundo aceriodes Moench\nDISTRIBUCIÓ: Introduït. Procedeix d’Amèrica del Nord\nHÀBITAT: Populetalia albae. Cultivat en parcs, jardins i alineacions de places i carrers, i de vegades subespontani al bosc de ribera.\nArbre de fins 20 metres d'alçada\nFORMA VITAL: Macrofaneròfit: segons la classificació de les formes vitals de Raunkjaer, faneròfit amb les gemmes persistents situades a més de 2 m d'alçada.\nDESCRIPCIÓ: Arbre caducifoli que assoleix fins 20 metres d’alçada, amb la copa frondosa i arrodonida sostinguda per un tronc amb l’escorça gruixuda, grisenca, llisa i clevillada.\nFulles compostes per 3-5 folíols\nFulles A diferència d’altres espècies del gènere Acer, té les fulles compostes per 3-5 folíols grans, el central major, de limbe ovat atenuat a la base i el marge més o menys dentat; les fulles són peciolades i els folíols tenen un petit peciòlul, més llarg en el central.\nFlors masculines amb vuit estams\nFlors: És dioic, és a dir, que té flors unisexuals en plantes diferents. La inflorescència masculina en corimbe, amb flors de 8 estams, i la femenina en raïm lax i pèndul, amb ovari súper acabat en dos estils. Les flors són apètales. Floreix en abril i maig.\nFruits en sàmara doble\nFruit en sàmara doble o disàmara, de 3-4 cm, glabra, amb les ales formant un angle curt.\nCURIOSITATS BOTÀNIQUES: Una sàmara és un fruit en aqueni, indehiscent, amb una prolongació membranosa i papiràcia que serveix per a la dispersió de les llavors pel vent (anemocòria). Segons el disseny de cada espècie les llavors cauran a prop de la planta mare, com en els aurons, o permetran llargs recorreguts, com en el cas dels oms. Altres gèneres com Tipuana o Fraxinus també tenen fruits en sàmara\nInflorescències masculines en corimbe\nUSOS I PROPIETATS: S’empra com arbre ornamental i d’ombra als parcs, jardins i alineacions de carrers i places.\nFlors femenines en raïm pèndul, amb dos estils\nETIMOLOGIA I CURIOSITATS: El nom del gènere Acer deriva del llatí “acer, acris” en punta, punxant, potser per l’ús de les branques de l’auró per fer llances. Amb aquest nom ja varen ser citades algunes espècies d’aurons per Plini el Vell, entre altres clàssics. L’epítet específic negundo és per la semblança de les fulles amb Vitex negundo, que en hindi s’anomenen “nirgundi”\nTronc grisenc i clivellat\nLa fusta no és de molta qualitat però s’empra per a pasta de paper, mobles econòmics i altres articles de fusta.\nEn alguns llocs d’Europa, el negundo és considerat com una espècie invasora amb un impacte negatiu sobre la biodiversitat i la qualitat del paisatge, perquè interfereix en la regeneració natural del bosc després d'una degradació.\nAcer negundo va ser descrit per Carles Linné i publicat en Species Plantarum 2: 1056. 1753.\nMónica 3 d’abril de 2017 a les 15:32\nPrecioso árbol, me encanta! Se me ocurrió plantarlo en mi jardín, cuando era novatísima e inconsciente. En mi jardín, enano, un árbol como éste no tenía sitio. Algunos años después lo tuve que quitar, me dio mucha pena. ¡Qué importante es conocer las plantas!


Trump va forjar part de la seva fortuna gràcies al frau fiscal, segons 'The New York Times' SAUL LOEB/AFP\nNova YorkDonald Trump no va forjar la seva fortuna tot sol, com sempre li agrada presumir. El president nord-americà va heretar més de 400 milions de dòlars dels seus pares a través de pràctiques fiscals dubtoses i, en alguns casos, clarament fraudulentes, segons una investigació del 'New York Times'. Els periodistes del diari han analitzat un ampli arxiu de declaracions de renda i altres documents fiscals i judicials de les empreses de la família Trump.\nFred Trump era un magnat immobiliari com el seu fill. El 'New York Times' assegura que Trump va ajudar el seu pare a idear un pla que devaluava el valor de les propietats immobiliàries en les declaracions d'impostos. I, en concret, relata que l'any 1997 els Trump van declarar un valor molt per sota del real de la cartera immobiliària de la família: 41,4 milions de dòlars. Deu anys més tard, els immobles es van vendre per una quantitat que ho multiplicava per 16.\nDonald Trump Fortuna frau impostos The New York Times


Martín Piñol, Carolina - Publicacions Editorial Graó\nCarolina Martín Piñol és professora lectora del Departament de Didàctica de les Ciències Socials, de l’Educació Musical, de l’Educació Física i de l’Educació Visual i Plàstica de la Universitat de Barcelona. Llicenciada en Història de l’Art, és màster en Investigació de les Didàctiques Específiques i màster en Museografia Interactiva i Didàctica per la UB. Doctora en Didàctica de les Ciències Socials i del Patrimoni per la Universitat de Barcelona, ha impulsat i treballat més d’una dècada en la creació de centres d’interpretació i elements de museografia interactiva i didàctica per a la comprensió del patrimoni, i és autora de nombroses publicacions sobre aquest tema. Fins ara ha format part de més d’una vintena de projectes d’investigació competitius així com de més d’un centenar de no competitius. Des del 2006 ha estat molt implicada en l’ensenyament en línia amb la creació i coordinació del màster Museografia Interactiva (IL3 UB), la col·laboració al màster d’Educació i Museus: Patrimoni, Identitat i Mediació Cultural (UM), així com la creació i direcció del màster en línia en Gestió d’Equipaments Patrimonials d’Ús Turístic (CETT UB). Actualment té un sexenni de recerca (2009-2014) per l’Agència de la Qualitat Universitària.\nPUBLICACIONS DE Martín Piñol, Carolina\nUna vall plena d'història.


Rugby Club Els Senglars: Austràlia frena als All Blacks\nAustràlia frena als All Blacks\nLa selecció australiana va fer tocar de peus a terra Nova Zelanda, que va encaixar la primera derrota (20-15) des del setembre del 2006. El matx, corresponent a la tercera jornada dels tres nacions, també va suposar la fi d´una ratxa de vuit triomfs consecutius dels All Blacks, que no tindran fàcil revalidar el títol. De fet, neozelandesos, australians i sud-africans empaten a 5 punts en la classificació. Mentre Nova Zelanda perd gas, Austràlia guanya punts per el mundial del próxim Setembre. Els Wallabies, que feia gairebé tres anys que no guanyàven els seus veïns oceànics, van donar una lliçó defensiva i en arribar al descans el rival no havia puntuat. Tot i això, amb 15-6 en arribar a una hora del joc, els jugadors de John Connolly van necessitar un últim esforç per guanyar. / El 9.