Inici / Llistes / ELS PALAUS REIALS MÉS BONICS DEL MÓN.\nPosted on 8 de maig de 2017 in Llistes\nDescobrir alguns dels Palaus Reials més bonics del món és el repte que ens hem proposat aquest mes junt amb el Florencio Moreno, el meu amic blocaire i experimentat viatger, autor del bloc Fmanega pel món.\nDes de l’inici de les civilitzacions, els màxims dignataris de gairebé tots els grans imperis (però també dels més petits territoris) han semblat tenir dues obsessions: la primera, demostrar que el motiu del seu regnat no era altre que el de la designació divina; el segon, que ja que havien de carregar amb tan alta responsabilitat, millor era fer-ho envoltat d’un entorn el més luxós possible.\nAixí va ser, per exemple, a Babilònia, a Assíria (fastuosos eren els baixos relleus dels palaus de Ninive o Khorsabad), a l’Egipte dels faraons o a Pèrsia (com observem en el que queda de la vella Persépolis com a màxim testimoni d’aquells temps).\nNo obstant això, per aquest post ens situarem en els últims 700 anys. Aquesta vegada no parlarem d’arqueologia si no d’alguns dels Palaus Reials més bonics del món que segueixen en peu i que són visitables pel comú dels viatgers. Alguns d’ells, molt pocs, continuen exercint, almenys en determinades ocasions, les funcions de residència real. Molts altres han estat museïtzats, entre altres coses perquè les monarquies que els van construir van ser abolides en el seu moment.\nPerò tots i cada un d’ells tenen un comú denominador: el luxe. Particularment, entre els Palaus Reials pertanyents a les monarquies europees, l’amor per l’absolutisme i el despotisme va córrer parell a la seva obsessió pel més desmesurat dels fastos. Va ser, especialment durant el barroc, l’època daurada (i mai millor dit) dels grans palaus reals europeus. Temps en què poc importaven les vicissituds i misèries passades pel poble pla per tal que els monarques poguessin alimentar el seu desmesurat ego i la seva obstinació per l’opulència. Una mica menys ostentosos resulten els Palaus Reials asiàtics, per exemple, encara que, en la majoria d’ocasions, no són menys refinats.\nSense més dilació us deixo amb 15 dels Palaus Reials més bonics del món.\n15 DELS PALAUS REIALS MÉS BONICS DEL MÓN\nEl Palau de Versalles, situat a menys de 30 quilòmetres del centre de París, és el paradigma dels grans Palaus Reials europeus. Lluís XIV, màxim exponent de les monarquies absolutistes europees, va ser qui va manar construir, durant l’últim terç del segle XVII, aquest extraordinari complex. No obstant això, el seu antecessor Luís XIV ja havia erigit allà un petit pavelló de caça.\nTant la residència reial en si mateixa com els enormes jardins dissenyats per Le Notre i els petits pavellons disposats al llarg del parc són llegendaris i mirall per a molts dels Palaus Reals que els monarques europeus van voler imitar en els següents dos-cents anys. La Galeria dels Miralls és la més famosa de les estances de Versalles i, potser, de tots els Palaus Reials europeus. Es tracta d’una llarga galeria, de 73 metres de llarg, que ocupa tota la façana oest del palau. Però totes i cadascuna de les càmeres dels Apartaments Reials gaudeixen d’una recargadísima i exuberant decoració a base d’estucs, daurats, querubins, rellotges, frescos i porcellanes.\nPALAU REIAL DE MADRID, ESPANYA\nTambé conegut com Palau d’Orient, es tracta del més gran dels Palaus Reials d’Europa Occidental. Es va iniciar en 1738, és a dir més de 60 anys més tard que el Palau de Versalles a qui sembla prendre com a model. En realitat, el seu promotor, Felip V, que es va convertir en el primer Borbó a regnar a Espanya, havia nascut precisament a Versalles.\nDes Felip V i particularment des Carles III, que va ser el primer Rei d’Espanya que el va habitar de forma contínua, tots els monarques espanyols fins a l’arribada de la Segona República van residir en aquesta fastuosa residència.\nEs tracta, novament, d’una altra ostentosa residència on el barroc és l’estil principal encara que en algunes ocasions barrejat amb un aire classicista. Entre la seva esplendorosa decoració destaca la famosa col·lecció de rellotges, una de les millors del món, construïda expressament per al delit de Ferran VI, gran aficionat a aquest tipus d’artefactes. Porcellanes, tapissos, una important col·lecció pictòrica amb Caravaggios i Rubens inclosos o uns frescos d’exquisida elaboració formen part de la decoració del Palau Reial.\nActualment, l’edifici està destinat a la celebració de recepcions oficials.\nPALAU REIAL DE CASERTA, ITÀLIA\nConeguda com la Reggia de Caserta, el Palau Reial dels Reis de Nàpols i les dues Sicilies és un altre dels més bonics palaus reials europeus, encara que un dels més desconeguts.\nProbablement Carles VII de Nàpols (i V de Sicília) enyorava els seus temps de Madrid, on havia nascut el 1716 com a tercer fill home de Felip V, quan va ser destinat a Nàpols per assumir el regnat d’aquelles terres que pertanyien als Borbó. Allí va romandre el que també és conegut com El millor alcalde de Madrid, fins que el 1759 tornaria a la Península Ibèrica per assumir el tron espanyol com Carles III.\nLa qüestió és que si alguna cosa va tenir clar Carles VII de Nàpols és que calia construir una residència d’acord amb la grandesa que s’atribuia. No és estrany, per tant, que Versalles i Madrid fossin els models elegits per alçar un dels més extraordinaris palaus reials construïts a Europa. Novament, el fast i la pompa són la norma per aquest enorme complex, tot i que l’arquitecte escollit, Vanvitelli, conjuga la pompa del barroc amb conceptes ja corresponents al neoclassicisme. No és estrany, ja que els anys passaven i les modes avançaven.\nSense ser tan excepcionals com els de Versalles, tampoc els jardins de la Reggia de Caserta es queden curts en esplendor. Una preciosa perspectiva amb bonics estanys allargats, belles fonts i una paisatgística cascada són el més bell de la decoració del parc. En aquest post podeu llegir més sobre la Règia de Caserta.\nPALAU DA PENA, SINTRA, PORTUGAL\nRes té a veure al Palau da Pena lusità, pròxim a la ciutat de Lisboa, amb els tres palaus anteriors. Ens trobem en temps del Romanticisme i Ferran II de Portugal, d’origen alemany, tenia en ment els nous aires que venien de Centreeuropa. Per això, va encarregar a Ludwig Von Eschewege, arquitecte també alemany, un palau en forma de castell, que trenca amb els estàndards del moment i on la improvisació sembla ser la norma.\nEl Palau da Pena, construït a la part alta d’un turó, sembla una simfonia de colors i estils, amb els seus merlets medievals, les seves torrasses neogòtiques o les seves portes arabitzants. Una arquitectura eclèctica que a ningú deixaria indiferent.\nPALAU DE PETERHOF, SANT PETERBURG, RÚSSIA\nSituat a uns 30 quilòmetres de Sant Petersburg, el Peterhof és també un dels Palaus Reials més bonics del món. Tornem als temps del barroc, ja que aquest palau va ser construït a partir de principis del segle XVIII en temps de Pere el Gran.\nTot i la bellesa del conjunt format per jardins i palau, les seves dimensions són molt més modestes que les de Versalles o Madrid. I també, que els del Palau d’Hivern de Moscou. I és que el Peterhof es tractava, simplement, del Palau d’Estiu que Pere el Gran feia servir durant els mesos estivals.\nEn realitat, Peterhof només disposa d’una trentena d’habitacions. Això sí, primorosament decorades amb estucs, pintures, porcellanes i querubins, com no podria ser d’una altra manera.\nNo només el Palau Real és d’impressió. També són excepcionals els seus jardins, tant l’inferior com el superior, plens de llacs, estanys, brolladors i unes precioses cascades que s’inspiren en les que Lluís XIV, el Rei Sol, s’havia fet construir per al seu castell de Marly. No és estrany que els jardins de Peterhof siguin coneguts com els de Versalles Rus.\nPALAU DE BUCKINGHAM, LONDRES, REGNE UNIT\nEl Palau de Buckingham és el Palau Reial de Londres i, entre els que hem escollit, un dels pocs que segueix exercint les mateixes funcions per al que va ser adquirit. I és que, des de 1837, aquest palau construït per ordre del Duc de Buckingham a principis del segle XVIII, ve sent la residència oficial del Rei d’Anglaterra. O en aquest cas, de la Reina d’Anglaterra, Isabel II, que és qui l’habita durant l’hivern.\nNo obstant això, qui visiti Londres durant juliol i agost bé faria d’acostar-se fins aquest palau per comprovar la sumptuositat i pompa amb que viu la monarca britànica en ple segle XXI. Res estrany tenint en compte que Isabel II segueix desplaçant-se en cotxe de cavalls per a les diferents celebracions anuals.\nEl Palau de Buckingham compta amb 775 habitacions amb 58 dormitoris i 78 banys. A més, el palau conté una riquíssima col·lecció d’art, amb llenços de Caravaggio o Vermeer entre altres grans mestres de tots els temps.\nL’estil decoratiu del palau s’allunya ja al dels seus homòlegs parisenc o madrileny, ja que ens trobem en ple neoclassicisme. No obstant això, no falta llustre en cap de les estances que poden visitar-se, inclòs el majestuós Saló del Tron.\nPALAU DE SCHÖNBRUNN, VIENA, ÀUSTRIA\nEl de Schönbrunn és un altre dels Palaus Reials més bonics del món a més de ser un dels populars. Es tracta de la que era la mansió estival de la Casa d’Àustria, els Habsburg, que durant els mesos més càlids deixaven la seva residència habitual, el Hofburg vienès, per acostar-se al Palau de Schonbrunn, situat en el que avui són els ravals de la capital austríaca.\nEl Palau de Schönbrunn va ser iniciat a la fi del segle XVII per ordre de Leopold I. Però no és fins a temps de Maria Teresa, que va pujar al tron el 1745, quan aquest palau es converteix en residència estival dels Habsburg.\nNo és estrany que aquest palau sigui conegut com el Versalles vienès, el que demostra, un cop més, que va ser el model francès el mirall en què es van inspirar la majoria de Palaus Reials europeus. Tornem als temps del barroc, dels daurats, els estucs, els querubins i les pomposes làmpades. Tampoc falten en aquest palau una bellíssims jardins que recorden, en gran mesura, als versallescos.\nPALAU DE DROTTNINGHOLM, ESTOCOLM, SUÈCIA.\nI del palau estival dels Habsburg austríacs al Palau d’Estiu de la família reial sueca. Estem parlant del Palau de Drottninghom, situat a uns quinze quilòmetres del centre de la capital sueca i al que s’accedeix després d’un bonic trajecte en vaixell que transcorre per l’arxipèlag que envolta Estocolm.\nAquest palau té el seu origen en un altre alcàsser una mica anterior als que hem vist fins ara, ja que datava de mitjan el segle XVI. No obstant això aquell primer palau es va perdre després d’un incendi. Després d’acabar la Guerra dels Trenta anys, la monarquia sueca va sortir reforçada, de manera que es decideix reconstruir el palau però en un estil que rememorés als principals palaus de les dinasties més importants d’Europa. Es tractarà, doncs, d’un altre edifici a cavall entre el barroc i el neoclàssic, incloent també algunes estances d’evident influència rococó.\nPALAU DE SANSSOUCI, POTSDAM, ALEMANIA\nPotsdam, a pocs quilòmetres de Berlín, és una ciutat de palaus reals des que Frederic I de Brandenburg va decidir construir una residència de caça en la població. No obstant això, és a partir del segle XVIII quan Frederic II de Prússia converteix la ciutat en Residència Real.\nD’aquella època són els palaus de Sanssouci i Nou. El Palau de Sanssouci és el Palau d’Estiu de Frederic II. Es tracta d’un conjunt de pavellons que representen un dels moments culminants de l’art rococó. És cert que el palau principal, situat a la part alta d’una terrassa, és molt més modest que palaus com el de Versalles, però això no li treu gens de bellesa i harmonia. Es tracta d’un edifici d’una sola planta, amb dues ales laterals, pintat gairebé del tot de color groc. La part central està culminada per una cúpula una mica rabassuda. L’interior és sumptuós, com correspon al moment i estil artístic triat, sense deixar cap espai orfe de decoració. Tons pastissos, molts daurats i frescos inspirats en la naturalesa són algunes de les seves senyes d’identitat.\nNo menys impressionants són els cuidats jardins, que alberguen un curiós Pavelló Xinès, una curiosa construcció que ens recorda les cases de te xineses. En aquest post podeu saber més sobre els diferents Palaus Reials de Postdam.\nLA ALHAMBRA DE GRANADA, ESPANYA\nDeixem els palaus barrocs i neoclàssics europeus per donar pas a una autèntica ciutat palatina andalusí. Ens referim a l’Alhambra de Granada, seu de la monarquia del Regne Nazarí de Granada o Emirat de Granada.\nNo té res a veure l’estil constructor de l’Alhambra amb el que fins ara hem vist. La guixeria és utilitzada per decorar una infinitat d’estances al més pur estil àrab, amb mocàrabs i filigranes per tot arreu.\nEl Palau dels Lleons, amb l’emblemàtica Font dels Lleons, és un dels punts culminants de l’Alhambra. Obra de Muhamed V i alçat durant l’últim quart del segle XIV suposa un dels punts culminants de l’art àrab a la Península Ibèrica. No menys impactant són la Sala dels Reis i la de Les dues germanes.\nEl desenvolupament de l’Alhambra va continuar després de la reconquesta cristiana. Així ho podem comprovar al Palau de Carles V, també integrant del conjunt. Es tracta d’un curiós palau renaixentista-manierista que destaca pel seu original pati porticat central, de planta circular i disposat a manera de doble claustre de columnes.\nL’Alhambra de Granada no és només un dels Palaus Reials més bonics del món sinó que és també un dels monuments més bells d’Europa.\nPALAU DE TOPKAPI, ISTANBUL, TURQUIA\nSeguim amb l’art musulmà però camviem d’època per traslladar-nos a la Istanbul otomana. El Palau de Topkapi era el Palau dels Sultans i centre de l’imperi des que va ser erigit, en 1459, fins que en 1853 el Sultà Abdulmecid es trasllada un nou Palau Reial, Dolmabahce, que cap relació guardava amb la tradició otomana, sinó que es tractava d’un palau barroc-neoclàssic a l’estil europeu occidental.\nEl Palau de Topkapi és un palau construït a l’estil asiàtic. És a dir a la base d’un bon nombre de pavellons disposats al llarg de diferents patis. La decoració és summament refinada i amb profusió de rajoles ceràmiques una de les distincions de l’estil nacional otomà.\nLes intrigues i conspiracions, reals o imaginades, es multipliquen en visitar l’harem de Topkapi, el lloc reservat únicament per al Sultà regent, amb la seva mare, germanes i, segons sempre ens van explicar, desenes de belles dones portades des dels quatre confins del Imperi. Entre els homes, només una enorme legió de castrats eunucs podien penetrar en tan privat lloc.\nCIUTAT PROHIBIDA, PEKÍN, XINA\nRelativament semblant al Palau de Topkapi otomà o a altres Palaus Reials asiàtics, també la Ciutat Prohibida és la conjunció d’un enorme nombre de pavellons de tot tipus distribuïts als llarg diversos patis.\nDiferents són, però, les característiques pròpies d’aquesta autèntica ciutat imperial que suposa la Ciutat Prohibida. La primera és la simetria d’espai amb tot el conjunt distribuït al llarg d’un eix longitudinal. La segona, que l’enorme extensió del Palau Reial (fins 720.000 metres quadrats) no es correspon amb una gran alçada de les seves construccions que en general, no superen els dos o tres pisos d’altura.\nEl vermell és el color predominant en la quasi totalitat dels gairebé 1000 edificis que componen la Ciutat Prohibida. I gairebé sempre amb els característics teulades de teula de color groguenc. L’ús de la fusta com a material principal de la construcció, l’abundància de lacats, els bells ponts ornamentals, les decorades escales de marbre, els lleons daurats i una profusa decoració multicolor, converteixen la Ciutat Prohibida en un dels Palaus Reials més bonics del món.\nLa Ciutat Prohibida es va construir a principis del segle XV i va ser la seu del poder imperial xinès fins a 1912, quan amb l’abdicació de Puyi, l’últim emperador xinès, es posa fi a la dinastia Qing.\nPALAU REIAL DE BANGKOK, TAILÀNDIA\nEl Palau Reial de Tailàndia és un enorme complex d’edificis que va esdevenir centre administratiu de la monarquia tailandesa així com residència oficial del monarca de torn des de la seva construcció a finals del segle XVIII fins a mitjans del segle XX.\nEl conjunt també es disposa en un bon nombre d’edificis distribuïts al llarg de diferents patis, construïts en l’estil tailandès. Aquí trobarem les característique teulades en cascada o les múltiples estupes daurades o multicolors que semblen buscar el cel.\nUn dels llocs més interessants del complex del Palau Reial de Bangkok és el del What Phra Kaew, el temple que alberga el bell Buda Esmeralda i que és el més important entre els temples tailandesos del país.\nMalauradament, encara que sí que és possible visitar el Saló del Tron, les diferents dependències del Palau Reial romanen tancades al comú dels visitants, de manera que no ens queda més que passejar pels bells patis del palau.\nEl Palau Reial de Phnom Penh, encara que molt més senzill que el de Bangkok, té una certa semblança amb el seu homòleg tailandès. Digne hereu de les tradicions khmer, aquest complex va ser edificat a partir del 1860.\nTambé aquí trobarem les típiques pagodes punxegudes i daurades o els clàssics pavellons culminats amb les teulades a dues aigües, però sovint caient en cascada. En total es tracta de nou edificis que abasten una superfície d’unes sis hectàrees amb diversos parterres i jardins.\nPotser l’edifici més bell de tots és la Pagoda de Plata que conté un dels Buda més venerats del país.\nDesprés de la reposició de la monarquia cambodjana, la família reial ha tornat al Palau Reial.\nPALAU REIAL AL ALAM, MUSCAT, OMAN\nÉs difícil considerar el Palau d’Al Alam, a Muscat, com un dels Palaus Reials més bonics del món. L’hermetisme sobre el seu interior és màxim i només vam tenir l’oportunitat de visitar-lo des de l’exterior i a certa distància. Però la veritat és que ens va semblar d’allò més original i d’un estil que no té res a veure amb cap dels diferents Palaus Reials visitats.\nLa seva façana de colors or, blau i blanc, amb una mena de columnes que s’obren en capitells és d’un estil impossible de classificar, encara que certament futurista. Sembla, però, allunyat de l’ostentació en què semblen banyar-se les diferents monarquies del Golf Pèrsic.\nI fins aquí la nostra relació dels palaus que hem escollits per formar part d’aquesta relació de 15 dels millors Palaus Reials del Món. Sé que aquesta vegada ha estat una llista especialment carregosa. Prometo que la propera serà una mica més austera, amb menys pompa, luxe i ostentació.\nUs deixo ara amb la llista que ens ha preparat Florencio al seu bloc de viatges Fmanega per el mundo.\nListas Mejores Palacios Reales del Mundo\n11 thoughts on “ELS PALAUS REIALS MÉS BONICS DEL MÓN.”\nMuy buena lista de palacios; conozco unos pocos y me quedan bastantes por conoces, aunque confieso que no soy mucho de visitar palacios, sobre todo su interior, son de los atractivos turísticos que menos me atraen, los veo excesivos y no me alucinan, pero bueno, al César lo que es del César, son edificios de importancia histórica e impresionantes en la mayoría de los casos. Muy buena lista.\nLa verdad es que yo tampoco es que sea muy amante del lujo, pero allí se trata de verlo de otra forma, eso está claro… Son lugares con una historia enorme y realmente espectaculares… Desde luego, no me veo yo decorando mi despacho con querubines y dorados…\nIgual yo! Saludos\nExcelente lista de palacios reales de verdad, no como los míos que varios de ellos no alcanzan tal categoría. 🙂\nNo conozco seis de ellos y un par del resto los he visto solo por el exterior. Me gustaría ver especialmente el de Phnom Penh, que arquitectónicamente hablando parece muy atrayente. Tampoco me importaría visitar el de Caserta, aunque se salga un tanto de mis cánones de austeridad. Es curiosa su similitud con el Palacio Real de Madrid.\nUn placer compartir reto de nuevo y a ver que nos depara el siguiente.\nCierto que el de Caserta se parece bastante al de Madrid. De dentró el español es más rico. Y en los jardines, “gana” Caserta… Mira, ahora me ha venido a la mente una final de Recopa de Europa entre el Madrid de Petrovic y el Caserta de Óscar Schmidt…\nY estoy seguro que pronto los “tacharéis de la lista”… Postdam está cerquita. Y una escapada a Berlín siempre merece la pena!


Tots hem passat un camí de vida més o menys reeixit. Jo, personalment, tret de treballar a la NASA he assolit tot el que volia quan tenia 15 anys.\nDiuen què estem molt malament, que tot és culpa de que els que van venir abans de nosaltres i nosaltres (la meravellosa generació X) pobrets no hem pogut superar als que ens han precedit perquè no ens han deixat.\nCada dia tinc més la sensació que som una generació de sucre. Hem viscut molt bé, vam tenir molts pocs problemes per trobar feina i, en general, tenim resolt l'habitatge d'una manera bastant raonable. Però no hem tingut nassos de fer res més enllà de llepar roda dels que van venir abans... i ara plorem perquè els d'abans no deixen el volant i veiem que els que venen darrere són més espavilats que nosaltres i deixem anar el nostre ressentiment. Algú fins i tot n'ha fet un negoci i una marca.\nResulta curiós que qui en fa marca i negoci es neguitegi perquè se li critiqui el concepte encara que sigui fent molta menys sang de la que fa ell. O potser no. En general aquest país nostre alava molt el ressentiment però un dia o altre hauríem de començar a fer coses sense preocupar-nos de les rèmores. Bé, ho faran els que venen darrere perquè nosaltres ja estem massa apalancats. Però veig que com a generació no sabem deixar el paternalisme (vici copiat a la generació anterior).\nÉs segur que poc a poc estem vivint un canvi tecnològic que fa què tothom estigui bastant desorientat i estem distrets per problemes que no son nostres però dels què patim les externalitats negatives. Però això no és, no hauria de ser, excusa per arrossegar-nos en el ressentiment del nostre sentiment de fracàs.\nEn tot cas jo, a la vida, tinc encara moltes coses per fer i per gaudir. Si algú està ressentit amb mi o amb el què pensa que represento (en general tinc la sensació que ningú sap situar-me massa) ja s'ho farà però una de les coses que tinc clares de fa uns anys és que no tinc cap necessitat d'amagar el que penso: no depenc de cap porta que no sigui jo mateix.\nDiari de Ruta Reflexió\nSi a blogger hi hagués "emoticons", posaria aquell de les mans aplaudint.\nHe, he..resulta que jo sóc de la "generació TAP"! Ostitú, no me'n havia adonat de la maldat d'aquesta nostra generació. Sort que aquesta ment clarivident que ensenya per terres de viquings ha escrit aquell llibre per a fer-nos adonar que ens hem de tirar cendres als cabells, com a bones ploraneres dels enterros d'altre temps.\nSuposo que amb el llibre es farà un bon sobresou i no serà perquè jo l'hagi comprat.\nLes collonades, ni de franc.\n16 d’oct. 2020, 13:11:00\nEt trobava a faltar i no gosava preguntar per tu.\nI sí, les collonades ni de franc.\nSovint m'enfado massa però ja se'm passarà.\n16 d’oct. 2020, 23:38:00


EL DO DE LA PARAULA: Honor i Gratitud a Joan Veny i Antoni Bonner\nHonor i Gratitud a Joan Veny i Antoni Bonner\n30 d’octubre de 2002\nFa uns anys el Consell de Mallorca va decidir instituir el 12 de setembre com a festa de la “Diada de Mallorca”, en commemoració del jurament per part del nostre Jaume II de la “Carta de Franquesa”, agafat com a símbol de l’inici de la sobirania mallorquina. A més d’organitzar diverses manifestacions lúdiques i culturals en aquesta jornada i en les precedents immediates, el Consell va triar aquesta data per atorgar uns reconeixements institucionals a personalitats mallorquines que, al seu parer, en siguin mereixedores.\nL’any 2001 les dues personalitats triades per a ser honorades amb aquest reconeixement varen ser el Sr. Joan Veny Clar, de Campos, dialectòleg, catedràtic de la Universitat de Barcelona i membre de la Secció Filològica de l’Institut d’Estudis Catalans, i el Sr. Anthony Bonner, de Nova York, resident a Mallorca des de 1954, naturalista (fundador del Grup d’Ornitologia Balear), músic, medievalista i, sobretot, lul·lista de prestigi reconegut internacionalment. L’acte públic del reconeixement s’havia de fer el 12 de setembre de de 2001, però totes les celebracions varen ser suspeses perquè la presidència del Consell considerà que no era adequat fer-les a causa de l’atemptat contra les torres bessones de Nova York, de manera que es deixà per a l’any següent, el 2002. I així va ser que, efectivament, el 12 de setembre de 2002, davant un públic nombrós aplegat al pati de la Misericòrdia de Palma, la Presidenta de Mallorca, Maria Antònia Munar, va lliurar la Medalla d’Honor i Gratitud de l’illa de Mallorca a cada un dels dos homenatjats, en un acte en què també varen ser reconeguts els mèrits d’altres dues persones, corresponents a l’any corrent: l’esportista palmesà dedicat a la pesca submarina, Josep Amengual i Domingo, i “Madò Buades”, pagesa de la Pobla i cantadora de cançons populars del camp.\nEls acords del Consell Insular de Mallorca per a l’atorgament de les medalles als srs. Joan Veny i Anthony Bonner s’hi refereixen, respectivament i literalment, en els termes següents:\n“Atorgar la Medalla d’Honor i Gratitud de l’illa de Mallorca, en la categoria d’Or, al Sr. Joan Veny i Clar, en reconeixement al seu treball constant i incansable en l’estudi de la llengua catalana i de les seves varietats dialectals; un treball marcat especialment per l’estudi i la defensa de les particularitats pròpies dels parlars de Mallorca, convertint-se així en el millor ambaixador lingüístic dels mallorquins i de les mallorquines a l’actualitat, i en un dels grans estudiosos de la història de la dialectologia catalana que més ha sabut palesar la riquesa que suposa la diversitat dins la unitat de la llengua”\n“Atorgar la Medalla d’Honor i Gratitud de l’illa de Mallorca, en la categoria d’Or, al Sr. Anthony Bonner, en senyal d’agraïment de la societat mallorquina a la seva esforçada trajectòria en el món cultural i mediambiental, sempre sabent canalitzar la tasca diària individual i l’interès públic de la seva obra envers l’illa de Mallorca passant a ser un referent imprescindible en el camp del Lul·lisme i l’ecologia.”\nEn nom de tots els homenatjats, els de 2001 i els de 2002, el Sr. Joan Veny va fer un petit discurs d’agraïment al Consell pel reconeixement de què havien estat objecte. De tal discurs crec que val la pena remarcar les paraules següents:\n“davant de les estadístiques que auguren un futur agònic per al català de Mallorca, hem de fer vots perquè institucions i ciutadans treballem tots per la defensa i difusió de la llengua pròpia, columna vertebral de la nostra identitat com a poble; que el seu major coneixement vagi a la par amb la seva implantació en el teixit social de les Illes.\n… a tots quatre guardonats ens uneix un denominador comú, l’amor al nostre país, a la nostra cultura, a la nostra llengua.”\nEns sembla plenament satisfactori que qualcú, en aquest cas una institució oficial de govern, hagi volgut reconèixer els mèrits de dues persones dedicades a la cultura en el sentit més restringit, a la cultura de la recerca, i no precisament de la recerca del profit material, sinó dels valors intel·lectuals i dels senyals identitaris d’un poble. També ens sembla, però, que en el cas del raonament dels mèrits de Joan Veny hi sobrava la referència, ridículament repetitiva en les manifestacions dels polítics mallorquins, a “la defensa de les particularitats pròpies dels parlars de Mallorca”. En Joan Veny, d’una sensatesa extraordinària i un sentit comú ben assentat, no defensa especialment “les particularitats pròpies dels parlars de Mallorca”: defensa totes les particularitats de tots els parlars catalans i sobretot defensa la llengua catalana en conjunt com a particularitat de tot un poble en perill d’extinció.\nBé, a pesar d’aquest petit retret, i de la meva disconformitat amb l’absurd lingüístic que representa l’expressió “el millor ambaixador lingüístic dels mallorquins i de les mallorquines”, que ara també s’ha posat tan demagògicament de moda, crec que hem de manifestar l’entusiame de tota la comunitat científica i cívica catalana per l’honor que el Consell de Mallorca ha fet a aquestes dues personalitats.\nVENY, Joan (2007): Escrits lingüístics mallorquins...\nAntoni Maria Alcover rescatat per M. Pilar Perea*\nEl retorn del Doctor Joan-Josep Amengual\nRamon Sistac: El català d'Àneu. Reflexions a l'ent...\nCatalina Martínez i Taberner: La llengua catalana ...\nEls meus 25 anys dels CIEMEN\nColomina i Castanyer, Jordi: Els valencians i la l...\nKOPPELBERG, Stephan: Untersuchungen zum lateinisch...\nL’Alguer i Mallorca, unes relacions fins ara (quas...\nJosep Sechi, l’Alguer a Mallorca\nCarles Ros: Ràro Diccionàrio Valenciano-Castellano...\nLa qualitat de la llengua


Makoke i Tony Spina passen la nit junts en un hotel\nTot indica que Makoke ja ha trobat un substitut per Kiko Matamoros\nper Beatriz Paricio dijous, 6 de desembre 2018 - 16:05h | Actualitzat a 07/12/2018 12:20h\nMakoke i Tony Spina han passat la nit junts | CatalunyaDiari.cat\nMakoke continua sent l’estrella del momenti ja ha substituït Kiko Matamoros. Tot indica que ha deixat enrere el col·laborador de ‘Sálvame,’ amb qui va estar molts anys casada, i ha tornat a somriure gràcies a un company de ‘Gran Hermano VIP’. Tony Spina i la malaguenya es van fer molt bons amics dins de la casa de Guadalix de la Sierra, tant que en el moment de l’expulsió de l’italià Makoke l’esperava al plató.\nUn moment molt esperat per la morbositat que produeix saber si entre ells hi ha quelcom més que una simple amistat. Al principi de l’estada de Makoke a ‘GH VIP’, les càmeres amb prou feines l’enfocaven. Tanmateix, els balls sexis i el flirteig creixent entre ells van aconseguir que se centressin en aquesta sorprenent parella que demostrava que existia una gran sintonia.\nMakoke, «confosa» pel que sent per Tony\nSense cap mena de dubte, els rumors van aparèixer i tothom va començar a murmurar que Makoke podria haver-se fixat en l’ex tronista després de diversos mesos divorciada de Kiko Matamoros, qui li va ser infidel. A més a més, la malaguenya va confessar en sortir de la casa que se sentia «confosa» respecte dels seus sentiments envers Tony, deixant entreveure que podria sentir més que una simple amistat per l’ex tronista.\nPer la seva part, el seu fill Javier Tudela també va confessar que Makoke li havia comentat que «està desitjant tornar a la casa perquè troba a faltar a Tony» i que «està confosa perquè que té sentiments oposats després de sortir de la casa».\nVan coincidir al plató i, a la sortida, se'ls va veure molt afectuosos | CatalunyaDiari.cat\nMolt encaramel·lats en una discoteca\nSegons ha publicat la revista ‘Setmana’, el mateix dijous en el qual Tony Spina va ser expulsat de ‘GH VIP’, i després de fondre’s en una abraçada amb Makoke al plató, se’ls va poder veure de festa, acompanyats per uns amics i altres companys de la casa de Guadalix, com Angel Garó i Aurah. A la discoteca la parella va gaudir molt ballant molt a prop i, en acabar, van marxar tots cap a un hotel.\nMakoke realment té casa a Madrid, per tant, es va acomiadar dels seus companys, li va fer una abraçada efusiva i un petó a la galta a Tony i va marxar. No obstant això, fonts properes han assegurat que això només era una estratègia per despistar i que l’ex de Kiko Matamoros va tornar a l’hotel on l’esperava l’ex d’Oriana.\nTony en cap moment ha confirmat que entre ells hi hagi una relació, però sí que tenen una gran afinitat i l’italià ha afirmat: «M'hauria agradat enamorar-me dins de la casa, però no ha sorgit. Amb ningú. A Makoke jo l'he coneguda com a amiga i ja la veig amb aquests ulls».\nNotícia original de 'La Coctelera': Makoke pasa la noche con Tony Spina en un hotel.\nDescobreix les aficions ocultes de la reina Letícia


RADIO CIUTAT TARRAGONA - M. Concepció Torres: ´Els nens també han de tenir temps d’avorrir-se´ | Col·legi Oficial de Pedagogia de Catalunya\nRADIO CIUTAT TARRAGONA - M. Concepció Torres: "Els nens també han de tenir temps d’avorrir-se" 01/02/2018\n"Sí és cert que qualsevol activitat que ajuda al nen a desenvolupar-se va a favor d’ell mateix; facilita que tingui més capacitat d’atenció, d’aprendre, etc. Però cal saber quines, com, si tria la família o l’infant i quant temps li ocupa, perquè també hem de saber si el nen tindrà temps per ell sol, per no fer res, per descansar, per avorrir-se, etc. Això també ho ha de saber fer.”\n“El que és important és que en aquestes activitats extraescolars compensem algunes necessitats que tingui, però d’altra banda que pugui triar alguna activitat de les quals tingui molta habilitat (...) per compensar una mica les dificultats que pugui tenir .”\n“Hem de comparar l’horari d’un adult amb el d’un infant i de vegades comprovarem que el nen surt a les 8:00 de casa i entra a les 20:00 a casa. Si nosaltres busquem el nostre equilibri també hem de buscar el de l’infant, no pot ser que cada dia tingui activitats."


18/10/17. Mauri, Marcel (entrevista de Berta Roig). “L’Estat espanyol ha entrat en una espiral embogida”. El Punt Avui. - Gironès per la independència\n18/10/17. Mauri, Marcel (entrevista de Berta Roig). “L’Estat espanyol ha entrat en una espiral embogida”. El Punt Avui.\nMarcel Mauri creu que no es pot esperar gaire de la Unió Europea Foto: JUANMA RAMOS.


Juli Fernàndez (ERC): "volem ser la força més votada a Sabadell" - iSabadell\nJuli Fernàndez (ERC): “volem ser la força més votada a Sabadell”\nDe 37 anys d’edat, llicenciat en Farmàcia i màster en marketing farmacèutic per la Universitat de Barcelona. Treballa en una farmàcia de l’Avinguda Matadepera i resideix al barri de Gràcia. Casat i pare d’un fill de quatre anys, espera una filla al mes d’agost.\nD’on prové la seva vocació política? Quan va començar a militar a ERC?\nLa primera experiència política prové del meu avi, un republicà espanyol, manxego, militant del PCE. Quan tenia 12 anys estava al poble de l’avi, Alcubillas (Ciudad Real), va caure la Unió Soviètica. El meu cosí em va dir que anés a comprar pel meu avi l’ABC. Recordo que a la portada hi havia una falç i un martell esquerdats, quan li vaig portar, em va mirar i va dir-me: “reaccionario” que jo no sabia el que volia dir. Va estar set dies a la vinya sense tornar a casa. Ell havia lluitat pels seus ideals i llavors vaig adonar-me de la importància de tenir principis.\nVaig ingressar a ERC per què vaig creure que era un projecte de futur, Convergència apel·lava als catalans de tota la vida, el PSC a les arrels de fora de Catalunya dels immigrants i ERC s’adreçava a tothom. Vaig començar a militar a Esquerra a l’any 2.000. Fou una decisió molt meditada ja que vaig decidir-me després d’acabar la carrera.\nQuina ha estat la seva trajectòria pública?\nHe estat vinculat a les joventuts d’Esquerra i he tingut càrrecs de responsabilitat a la seva direcció nacional. He estat durant dos anys membre del Consell Nacional de Catalunya, que agrupa a les entitats juvenils del país. A l’època de l’Estatut vaig ser responsable d’aquest tema i vaig anar al Consejo de la Juventud de España a explicar la necessitat de canviar-lo. Del 2007 al 2011 vaig ser director general de Joventut. Primer com a director d’una empresa pública, Turisme Juvenil de Catalunya SA, que vaig liquidar. Després vaig continuar com a director de l’Agència Catalana de la Joventut. A partir de llavors vaig tornar a la meva dedicació professional. Entenc la política com un espai d’entrada i sortida, al que dediques uns quants anys de la teva vida a la gestió pública.\nSabadell ha estat sacsejada pel cas Mercuri. Quins han estat els seus efectes entre la ciutadania i l’administració local?\nHem patit una pèrdua de confiança total dels ciutadans cap a l’administració. Això és molt preocupant per què no és la desconfiança cap a un partit polític, sinó cap a una institució. El nostre deure és recuperar aquesta confiança i l’única manera de fer-ho és demostrant que hi ha una manera de fer política, com la que va haver durant 20 anys amb Antoni Farrés, on la gent no dubtava que el bé comú estava per a sobre de tot, encara que es pogués discrepar en qüestions polítiques, però el que no estava en dubte era la bona fe. Proposo liderar aquesta recuperació i el sabadellenquisme. És a dir que la ciutat i el bé comú estiguin per a sobre de tot i que es torni a confiar en la gent que fem política.\nA l’administració local tenim molt talent, el que ha passat és que els responsables polítics s’han dedicat a altres coses que no han estat la direcció política i estratègica de la ciutat. És evident que en aquestes situacions, quan no estàs segur que algú es responsabilitzi de les decisions presses, la gent tendeix a fer el que li toca fer i a no mullar-se més del compte. Tenim aquest espai paralitzat. Crec que serà fàcil recuperar, quan entri gent a l’administració que lideri la necessitat de recuperar la vocació de servei públic\nHaurien donat suport a una moció de censura?\nSí. És més van fer una campanya des de fora de l’Ajuntament demanant-la. Estic convençut que la transició del PSC hagués estat d’una altra manera.\nQuines són les seves propostes per lluitar contra la corrupció a l’Ajuntament de Sabadell?\nLa situació és d’alarma. I per recuperar aquesta confiança cal crear una regidoria de transparència. Aquesta regidoria hauria de pilotar un pla d’integritat per recollir les bones pràctiques que s’han de fer a l’Ajuntament. Això vol dir gestió de processos, adreçat tant a tècnics com a polítics, clarificant les seves responsabilitats, la qual cosa contribueix a que l’administració no es paralitzi. En aquest camí ens pot ajudar l’Oficina Antifrau, com han fet a altres municipis. Ens cal fer un anàlisi de tota la contractació pública de l’Ajuntament, per conèixer si han motivacions més enllà del plec de clàusules, què s’està i què no s’està executant i per què. Hem de dotar a la Intervenció General, la part encarregada de vetllar per aquests processos, de recursos humans. Hi ha hagut una voluntat política per tal que sigui un àrea feble i així desmantellar aquests processos de control. A Sabadell vam estar sis mesos sense interventor i quan va arribar només tenia una persona amb ell.\nVoldria aclarir que aquesta regidoria no crearia més burocràcia, sinó donaria rang polític, recursos i reconeixement a una situació que vivim. Aquesta regidoria pot dependre de l’alcalde i estaria condemnada a desaparèixer.\nEn què consistiria la carta de compromís en qualitat democràtica?\nSón 10 punts, on ens comprometem amb actituds de política honesta, per demostrar a la gent que hi ha persones que ens dediquem a la política de manera honesta. Per què creiem en el servei públic i treballar pel bé comú.\nCom es concretaria la seva proposta de Pressupostos Participatius?\nCreiem que els veïns han de tenir l’oportunitat de decidir a l’hora de prioritzar. La ciutadania ha de participar en les decisions en què es pot invertir i en què no. Disposem d’òrgans a la ciutat, que s’han de transformar, com són els Consells de Districte que poden ser espais de decisió i que haurien de deixar de ser espais unidireccionals. Els Consells de Districte haurien de tenir capacitat de gestió pressupostària, encara que fos modesta, en el seu àmbit. Estem parlant d’actuacions de via pública on els veïns podrien incidir directament en què és prioritari. Haurien d’aconseguir transmetre a la gent, a través dels Pressupostos Participatius, que tenen capacitat de decisió.\nQuines modificacions introduiria al Reglament Orgànic Municipal?\nLa primera és que qualsevol persona que treballi en una administració pública o sigui càrrec electe no ha de percebre ni indemnitzacions ni dietes per assistir als plens. I això també s’hauria d’aplicar als càrrecs de confiança. També volem millorar la participació als plens de les entitats, ampliant els terminis.\nSi vostè fos alcalde quants càrrecs de confiança nomenaria?\nEl problema no són els càrrecs de confiança sinó les places de funcionari que són càrrecs de confiança. Llavors acaba passant que l’administració es converteix en una ceba: arriba un i porta el seu càrrec de confiança que acaba sent funcionari, arriba un altre que pot ser del mateix partit que porta el seu i passa el mateix. Així s’acaba fent una bola. M’agradaria acabar amb això i aprofitar el talent de molta gent de l’Ajuntament. Però també defugir la demagògia de quants càrrecs de confiança. A Baden-Württenberg tenen molts més càrrecs de confiança que a Catalunya, el que passa és que quan finalitza el mandat del polític de torn marxen tots. Així sempre hi han els mateixos càrrecs de confiança i no augmenta el nombre de funcionaris.\nQuè proposa per millorar la qualitat sanitària a l’Hospital Taulí i la sanitat pública de la ciutat?\nLa sanitat pública i de qualitat és una prioritat. Al Taulí, on l’Ajuntament participa i té capacitat d’influir, estarem al costat dels treballadors i dels pacients, per què nosaltres som usuaris del Taulí. Amb els ambulatoris igual. Al Taulí cal revisar urgentment l’externalització o subcontractació a la Clínica del Vallès que va haver de fer servir per què el Taulí no absorbia, però que ara no és així. No té sentit que tinguem plantes tancades al Taulí i estiguem derivant a una clínica privada. La prioritat ha de ser el servei públic. Aquest és un dels punts en què més treballem a nivell parlamentari i una de les qüestions més complexes en la relació de suport pressupostari al govern de CiU.\nMolts ciutadans pateixen una situació d’emergència social. Quines mesures proposen per revertir-la ? En què consisteix la cartera de serveis socials bàsics que plantegen al seu programa?\nEn primer lloc, hem de facilitar la creació de llocs de treball, fomentar l’educació i la formació que són mesures a mig i llarg termini. Però hi ha molta gent que no pot esperar a demà. Per aquesta gent s’ha de fer un pla d’emergència social amb un equip d’actuació ràpida que pugui donar solució a gent desnonada, en situació de pobresa energètica, amb mancança de recursos…Hem de ser capaços de trobar solucions. No pot ser que hi hagi entitats que trobin solucions i l’Ajuntament no les trobi.\nRespecte a la cartera de serveis socials creiem que és necessari que la gent que s’adreci a Serveis Socials sàpiga a què te dret i a què no. Un catàleg detallat on tothom sàpiga a quins serveis pot accedir. D’altra banda, els barems basats només en l’ingrés tenen una part d’injustícia. No és el mateix ingressar 600 euros i no tenir a ningú al teu càrrec que ingressar el mateix i tenir càrregues. Per això hauríem de parlar de renda efectiva a l’hora d’instaurar els serveis i drets.\nVostès propugnen la creació de Plans d’Ocupació Municipal. Com es concretaria?\nAquest pla va en la línia de planificar les necessitats de la gent i les estratègies de la ciutat. Aquí han de confluir dues línees. Una, la que pot fer l’Ajuntament per crear ocupació, a través de plans d’ocupació, d’utilitzar instruments com VIMUSA que podrien generar llocs de treball directes, apostant per la rehabilitació d’edificis. Al mateix temps es podrien fer subcontractacions a empreses amb un component formatiu. L’altre línia seria aplicar mesures per atreure indústria i activitat econòmica a la ciutat. Això passa per reinvertir part de l’IAE en microcrèdits per empreses que es vulguin instal·lar a la ciutat, per bonificacions de l’IBI a emprenedors que generin més de dos llocs de treball que no siguin socis de l’empresa, per facilitar la instal·lació espais en desús…Sabadell ha de tenir un paper de lideratge en la nostra àrea industrial i motor en un lideratge col·laboratiu i compartit.\nEn què consisteix el Pla d’emergència contra l’atur juvenil?\nEstà basat en la formació i adreçat a la joventut que està poc formada i que el seu moment va entrar al sector de la construcció. Hem de ser capaços de generar un pla de formació professional local on els agents econòmics puguin articular les necessitats del nostre mercat laboral i les necessitats formatives, per tal d’oferir formació concreta amb capacitat d’inserció laboral. La formació és essencial. Les societats educades són molts més resistents a la crisi. La inversió en educació és la que té més retorn a llarg termini.\nERC planteja l’elaboració d’un Pla Estratègic d’Èxit Educatiu. Quins són els objectius que volen assolir?\nVolem que la ciutat disposi del màxim d’eines i oportunitats. Aquest pla pretén reduir el fracàs escolar que ara està al voltant del 24% a tota la ciutat i portar-lo cap a la mitjana europea que és del 15%, però que arriba al 50% en certs barris. Això només es pot aconseguir invertint. L’Ajuntament té pocs recursos en matèria educativa, però si capacitat per generar entorns educatius favorables. Això vol dir potenciar les aules obertes, que les entitats formin part de l’educació, que pugin tenir alumnes de primer o segon de batxillerat per ajudar a gent d’escoles que no tenen capacitat econòmica per fer-ho i que l’Ajuntament els contracti. Això vol dir teixir complicitats amb la UAB per fer tutelatge d’estudiants. Aquestes actuacions han d’anar enfocades al barris on hi ha més fracàs escolar.\nQuines són les seves propostes en matèria d’habitatge? Quina valoració fa de la tasca desenvolupada per VIMUSA?\nProposem la creació d’una oficina de lloguer social privat. Hem de ser capaços de posar els pisos buits a disposició de la gent que els necessita. L’Ajuntament ha de ser vehement i actuar de manera taxativa. Un símptoma que el sistema no funciona és que la PAHC trobi solucions i l’Ajuntament no sigui capaç. Potser hem de prendre decisions que no agraden a les forces econòmiques, però les nostres prioritats han de ser les necessitats de la gent. VIMUSA ha de jugar dos papers. Primer el de seu propi parc d’habitatge, hem de ser capaços de mobilitzar més habitatge per situacions d’emergència. Segon, VIMUSA ha de ser un agent de rehabilitació d’espais una part dels quals destinats a situacions d’emergència social.\nComparteix l’opinió que Sabadell ha perdut vitalitat cultural als darrers anys? Si és així quines mesures plantejar per redreçar aquest situació?\nSabadell no ha perdut vitalitat cultural per què les entitats generen molta activitat cultural. Altra cosa és que l’Ajuntament com a institució ha perdut oportunitats d’acompanyar l’activitat cultural de la ciutat. L’Ajuntament ha de facilitat i catalitzar les iniciatives culturals i posar-se al costat dels creadors. No per fer de substitutiu sinó per fer que Sabadell també sigui líder en l’àmbit cultural. Sabadell té moltes possibilitats per ser la ciutat de la música a Catalunya. Tenim l’Orquestra Simfònica del Vallès, un model a nivell català i europeu, amb un sistema de funcionament com cooperativa de treball a seguir. Tenim Els Amics de l’Òpera, que proporciona una programació estable d’aquest gènere musical. Tenim centenars d’iniciatives musicals, escoles de música, el Conservatori… Tenim una quantitat de talent que si utilitzem podríem ser la ciutat de la música, però es va confondre això amb fer un edifici enlloc de potenciar el contingut.\nQuina valoració fa dels mitjans de comunicació locals, particularment els de titularitat municipal com Ràdio Sabadell. És partidari d’un canal de TV municipal?\nL’espai comunicatiu de la ciutat ha canviat molt i era una obsessió de l’anterior alcalde per la seva megalomania comunicativa. Crec que Ràdio Sabadell té uns grans professionals, però és un mitjà ja no politizat sinó partiditzat i això ha de canviar. No crec que sigui una prioritat invertir recursos públics en un canal de televisió.\nAl seu programa defensen una sèrie d’accions per reforçar la llengua catalana. Quin paper hauria de tenir el castellà a l’administració local?\nLa llengua catalana és un vehicle de cohesió social que fa que siguem un sol poble. I aquells que busquen polèmiques a l’entorn lingüístic ho fan de manera interessada. Nosaltres treballarem de manera normal amb la llengua catalana com la llengua d’ús habitual de l’administració per què és la llengua pròpia del nostre país. Estarem al costat de la immersió lingüística a les nostres escoles com a eina d’èxit educatiu.\nEn aquells casos de gent que acaben d’arribar a la ciutat, l’administració ha de ser capaç de poder-se adreçar de manera normal en castellà. El castellà és la llengua pròpia de molta gent del nostre país, però crec que són polèmiques interessades quan es posa la llengua com a barrera.\nCreu excessiva la pressió fiscal a Sabadell. És partidari de rebaixar, augmentar o congelar els impostos? Quines mesures proposa per redreçar la delicada situació de les finances municipals?\nSi els impostos tenen un retorn en serveis als ciutadans la pressió fiscal és correcta. El problema és quan tens pressió fiscal i la percepció que no hi ha retorn i la ciutat està malament. Tenim un endeutament de 124 milions d’euros, fruit de despeses injustificades i de no haver estat capaços de gestionar l’austeritat. Crec hi ha un important marge d’estalvi en despeses municipals. Hem de revisar a fons en què ens gastem els diners. Estic convençut que en subministraments, contractes, despeses de protocol, repartides en diferents partides, es pot estalviar molt. Si ets capaç de generar marge de reducció, es poden reinvertir en situacions d’emergència social. Si després de fer això veiem que hi ha marge per a reduir taxes i impostos, ho farem; sinó les prioritats seran les necessitats de la gent.\nAl seu programa propugnen un nou Pla d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM). Quines serien les seves línees mestres?\nSabadell es va planificar als anys 90. El Pla d’Urbanisme és de 1993, el Mapa Cultural de 1994. En aquella època es va voler pensar com havia de ser la ciutat. No s’ha pensat el Sabadell del segle XXI. Per a nosaltres el POUM ha de servir per planificar estratègicament el Sabadell del segle XXI. El POUM ha se ser un procés de reflexió de la ciutat, liderat des de l’Ajuntament, però compartit amb la resta de forces polítiques per trobar el màxim consens i amb agents econòmics i socials. El nostre model de ciutat passa per recuperar espais. Volem una ciutat on els nens pugin sortir al carrer, els avis pugin caminar sense problemes que faci que els veïns ens coneguem. Volem recuperar aquelles ciutats republicanes on la gent es coneixia. Això, passa per què la Gran Via deixi ser una via d’alta densitat de tràfic, connectat la B-24 que ve de Castellar amb la C-58. Això permetria canviar el model urbanístic i comercial amb itineraris de prioritat per vianants que connectin l’eix comercial del nord de Sabadell amb l’Avinguda Matadepera, passant per La Concòrdia, la Creu Alta, arribant al Passeig i baixant fins a l’Avinguda Barberà. Tot aquest eix hauria de tenir vies de pacificació. Canviar la Gran Via ens permetria modificar el transport públic de la ciutat. Resulta clau que la Gran Via deixi de ser el que és. Després podrem entrar en detalls importants com el Parc del Nord, recuperar el Centre, repensar l’Eixample fins a la Creu de Barberà, amb nuclis on es potenciï el comerç de proximitat. El POUM ens permet pensar la ciutat en tota la seva integritat.\nQuines són les seves propostes relatives al transport públic?\nCal un model basat en la interconnexió de tots els mitjans de transport de la ciutat. També caldria introduir la tarifació en funció de la renda efectiva i no de la renta d’ingrés. En un àmbit superior, tenim propostes de connexió en l’àmbit del Vallès, importants pel lideratge de la ciutat i per facilitar la gran quantitat de desplaçaments que es generen i que avui estan molt mal coberts pel servei públic.\nEs partidari de traslladar els locals d’oci de la Zona Hermètica a Sant Pau de Riu-sec?\nEn certs barris de Sabadell existeix una gran preocupació per la seguretat ciutadana. Què accions impulsaria per combatre aquesta situació? Com valora la situació de la Policia Municipal?\nCal canviar la Policia Municipal perquè la seva prioritat sigui garantir els drets i llibertats de la ciutadania. Això passa perquè la policia estigui al carrer, als barris, conegui als veïns i comerciants. Això es pot nomenar policia de proximitat o policia de barri. No ens calen cossos especials. No pot haver cap gènere de dubte sobre la honestedat de cap membre de la Policia Municipal. Per tant, aquelles persones que estiguin imputades no poden continuar exercint les seves funcions.\nERC considera que els ajuntaments han de ser uns dels motors de la independència de Catalunya. Què mesures pensa emprendre des de l’Ajuntament de Sabadell?\nVolem la independència per tal que les necessitats de la gent siguin la màxima prioritat de les administracions públiques. Aquest és el nostre model per enfrontar la crisi. Els ajuntaments són la primera baula d’aquesta cadena. Creiem que han d’estar al costat d’aquest procés de construcció de la nova república que estem segurs esdevindrà a partir del 27 de setembre, si ha una majoria. Si ERC governa la ciutat, ens proposarem que formi part de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), que els seus impostos es paguin a l’Agència Tributaria de Catalunya que els nostres regidors formin part de l’Assemblea de Càrrecs Electes que es pugui constituir…Donarem suport a tot allò que ens compromès a fer al signar el compromís amb l’ANC i en tot allò que proposa l’AMI. Si després de les eleccions al Parlament de Catalunya, hi ha una majoria que faci avançar el país cap a una república, Sabadell ha d’acompanyar-la i liderar aquest procés com a ciutat important del país. I si no hi ha aquesta majoria, seguirem treballant. Com hem fet des de sempre, per què en unes altres eleccions ho decideixin. Nosaltres sempre hem acceptat els resultats de les urnes.\nQuants regidors esperen obtenir en aquestes eleccions?\nNo ens posem límits. Treballem per ser la força més votada de la ciutat com va passar fa un any a les eleccions europees. Treballem amb l’objectiu que la gent ens faci confiança i poder governar la ciutat. L’alcalde de la ciutat serà aquell que sigui capaç d’aconseguir que 14 regidors els votin o aquell de la llista més votada. El nostre objectiu és tornar a ser la força més votada, com ara fa un any, per garantir que l’alcalde de Sabadell sigui algú que fins ara no ho ha sigut. I si no som la força més votada, posarem els nostres regidors al servei d’una majoria absoluta que faci que aquells que han governat la ciutat fins ara i que ens han portat fins aquí no ho puguin fer.\nSi el vot d’ERC fos imprescindible per garantir tant la investidura com la governabilitat de la ciutat amb quines forces pactarien i amb quines no pactarien mai?\nEl PSC s’ha inhabilitat per governar la ciutat. Han de passar, en l’argot futbolístic, un temps a la banqueta. És evident que amb el PP i Ciutadans tenim moltes diferències tant des d’una perspectiva nacional com de model social i econòmic. Estem convençuts que amb la resta de forces polítiques serem capaços de punts de consens. Sobretot al voltant que les necessitats de la gent siguin les prioritats del govern i que Sabadell recuperi la honestedat, el sabadellenquisme, la capacitat de posar la ciutat per a sobre de tot. Això ha de vertebrar el pacte d’investidura i crec que això ho compartim molts.\nQuines serien les primeres mesures que adoptaria si fos elegit alcalde?\nLa primera seria formar el govern més ampli i transversal possible que tingui com a prioritat les necessitats de la gent. La segona la modificació del ROM en el sentit que li he indicat abans, d’austeritat en el sous del càrrecs públics. Després, la més urgent seria l’elaboració del pla d’emergència social per fer front a la situació dura que viuen molts dels nostres ciutadans. A partir d’aquí les nostres prioritats són ocupació i educació i començar a planificar el Sabadell del segle XXI.\nEl proper dilluns publicarem l’entrevista al cap de llista de la Crida per Sabadell, Maties Serracant.


Anys d’aprenentatge a dins d’un tortell — A tres quarts de quinze!\n Anys d’aprenentatge a dins d’un tortell\n2 de gener de 2019, actualitzat el 3 de febrer de 2019\ndolços tradicionals, pastissos amb noms i cognoms, postres tradicionals, reinterpretacions, te matcha, te verd, tortell, tortell de reis\nalbercoc, nata, pistatxo, taronja, te verd, xocolata blanca\nHi ha circumstàncies, moments i fets que marquen un abans i un després. Com a reboster aficionat i llaminer declarat el món dels pans dolços i de les masses llevades sempre m’havia atret, però, si us sóc sincer, em feia massa respecte per atrevir-me a endinsar-m’hi. I, òbviament, de bones a primeres no se m’hauria acudit mai provar de fer un tortell de reis com el que us presento avui. Per arribar-hi no m’ha calgut un sol d’aquests moments «reveladors»… Me n’han calgut cinc!\nComencem per l’«any zero», el punt de partida. El Nadal del 2013, després de mitja vida trastejant a la cuina, vaig fer la meva primera coca de brioix. Ja feia tretze o catorze mesos que havia inaugurat el blog i, en canvi, tal com podeu comprovar si consulteu l’índex de receptes, no n’hi trobareu ni una sola referència. Ja em coneixeu massa: si una recepta surt a mitges, no es publica! (Malgrat tot, cada vegada em sembla més important fer evident que a la cuina d’un amateur es cometen molts errors i que no totes les receptes ponen a la primera!) Aquella coca de Nadal tenia tots els errors del principiant, del primer a l’últim: la superfície plena d’estries, la textura seca i poc molsuda, un gust excessiu de llevat, etc.\n1r pas. Ja feia uns quants anys que, força sovint, ens trobàvem amb amics uruguaians i argentins per celebrar nits de pizza casolana i xirinola. Així doncs, el primer pas per aprendre a fer una massa decent va arribar en el moment en què em vaig interessar per preparar jo mateix una base de pizza a l’estil del Riu de la Plata, d’un dit de gruix, molt diferent de la que es consumeix en la major part de regions d’Itàlia.\n2n pas. Els reis de 2014 em van portar Pan casero. Recetas y trucos para hacer pan en casa de manera sencilla d’Ibán Yarza. Vaig esperar tot un any —fins al gener de 2015!— a atrevir-me amb la primera recepta d’un pa senzill sense amassar. Els resultats encara van ser una mica justets. La segona recepta, un pa de motlle va arribar l’abril del mateix any. De seguida va passar a formar part del repertori habitual de casa.\n3r pas. El 2015, per celebrar la revetlla de Sant Joan, vaig decidir reprendre la idea de fer coca. Em calia un canvi de recepta i vaig recórrer a un dels blogs de cuina dolça en català més encisadors: Cuina per a llaminers. El blog de la Mercè no només és una font inesgotable de receptes; també és una font d’inspiració per la creativitat, el bon gust en la combinació d’aromes i una fotografia delicada i atractiva. De la gairebé desena de receptes proposades, vaig triar la de la coca amb cireres, adaptada a la vegada d’una recepta d’Els fogons de la Bordeta. Aquesta variant em va agradar pels detalls en l’elaboració de la massa. Va sortir força bonica, deliciosa… Aquesta recepta em va fer perdre la por a les masses llevades, es pot fer a mà —sense necessitat de batedora—, i és una de les que he repetit més vegades en els darrers anys.\n4t pas. El gener de 2016 vaig fer el primer tortell de reis, basat altra vegada en una recepta d’Ibán Yarza. I, a finals del mateix any, em vaig apuntar a un curs en línia de pastisseria de Nadal impartit per Luís Olmedo. Aquest curs va suposar un pas de gegant en la manera d’aproximar-me a les masses llevades. Em va permetre perdre la por a elaboracions que aleshores em semblaven reservades a professionals. El tortell, una mica diferent, s’elaborava amb un preferment, la qual cosa dóna més gust a la massa i li proveeix una textura més suau i més temps de conservació. La recepta d’aquesta entrada, amb certes variacions, es basa en aquella.\n5è pas. El darrer pas que m’ha permès familiaritzar-me amb les masses llevades enriquides (encara em queden molts aprenentatges per fer, que reservo per al futur) és la meva descoberta, fa relativament poc, dels pans amb tangzhong a Dulce tradicción —primer blog de Sylvain Vernay, ara reconvertit en Gourmétier—, una altra de les elaboracions que més he repetit darrerament.\nEl camí ha estat llarg, però m’ha permès introduir-me en una de les branques de la rebosteria que em feien més respecte i proposar-vos altra vegada una recepta d’unes postres tradicionals amb una visió molt particular: la meva.\nVaig elaborar aquest tortell de te matcha amb xocolata blanca i orellanes just fa un any, per als reis de 2018. I ha estat una de les que ha tingut una acollida més bona a les xarxes durant aquest darrer any. Per això no vull deixar de compartir-la amb tots vosaltres ara que arriba l’ocasió de preparar-la una altra vegada. Que aprofiti!\nTortell de matcha amb xocolata blanca i orellanes\nQuè us semblaria fer un gir a unes postres clàssiques i, la nit o el dia de Reis, presentar a taula un tortell una mica diferent? Aquest tortell de matcha amb xocolata blanca i orellanes us permetrà mantenir la tradició i, alhora, fer un viatge gastronòmic d’aromes orientals.\nRecepta a: http://www.atresquartsdequinze.net/tortell-de-matcha-xocolata-blanca-i-albercoc/ Data de publicació: 02/01/2019\nRacions: 2 tortells d’uns 500 gr Preparació: 1 dia (aprox.)\n200 gr de farina de força (aprox. 13% de proteïna)\n50 gr (ml) d’aigua\n15 gr (ml) d’aigua de flor de taronger\n75 gr (ml) de llet\n3-4 gr de llevat fresc de forner\nPer a la massa de tortell al te matcha:\nMassa de tortell al te matcha\n285 gr de farina de força (aprox. 13% de proteïna)\n15 gr de te matcha amb chlorella\n110 gr de sucre blanc granulat\n2 100 gr ous (M)\n15 gr de rom morè\n15 gr d’aigua de flor de taronger\n20 gr de llet\nPer a la ganache muntada de xocolata blanca de cada tortell:\nGanache muntada de xocolata blanca aromatitzada amb taronja\n150 gr de xocolata blanca (35% de cacau)\n110 gr de nata bullent\n270 gr de nata molt freda\n1 c/p d’aigua de flor de taronger\nPer a la pasta d’orellanes de cada tortell:\nPasta d’orellanes d’albercoc\n100 gr d’orellanes d’albercoc\n1 c/s d’aigua de flor de taronger\nLes masses llevades despleguen tot el seu potencial gustatiu i es conserven millor si es deixen fermentar lentament en un lloc fresc. Per això, a mi m’agrada començar els tortells el dia abans. Us proposo l’organització següent:\nEl dia abans de presentar el tortell a taula, cap a les 16.00, prepareu el preferment. Deixeu-lo a temperatura ambient fins a les 20.00 aproximadament.\nAl vespre, de les 20.00 a les 20.30, prepareu la massa del tortell. Un cop feta, deixeu-la fermentar unes 3 hores i poseu-la a la nevera. Al cap d’una hora, si ha augmentat molt de volum, feu-li uns quants plecs.\nL’endemà, a les 6.00, traieu la massa de la nevera i formeu els tortells en fred. Poseu-los a fermentar al forn apagat entre 4 i 5 hores. Quan estiguin a punt, coeu-los, deixeu-los refredar al damunt d’una reixa i, finalment, farciu-los.\nPeseu i prepareu tots els ingredients.\nMescleu-los sense amassar excessivament (1 minut) i feu una bola. (És un preferment força hidratat, i, per tant, tindrà una textura més aviat pastosa.) Poseu-la a dins d’un bol i tapeu-la amb film de plàstic.\nDeixeu llevar el preferment entre 3 i 5 hores, segons la temperatura de la cuina. Si la temperatura s’acosta als 20 graus, pot tardar fins a 5 hores. Si és més alta, tardarà menys. Ha de doblar el volum.\nPer a la massa de tortell amb te matcha:\nHidròlisi i primer pastament\nPoseu el preferment i tots els ingredients de la massa (excepte la mantega i el rom) al bol de l’amassadora.\nMescleu-los amb el ganxo d’amassar a velocitat mínima, fins que estiguin integrats. Llavors augmenteu la velocitat fins al nivell 3-4 i amasseu durant uns 10 minuts. Observeu la massa. Si veieu que està poc hidratada, afegiu-hi una part o tot el rom, de mica en mica, durant el procés.\nDesprés del primer pastament, abaixeu la velocitat de l’amassadora i afegiu-hi la mantega pomada en dos cops. Torneu a augmentar una mica la velocitat i amasseu uns 10-12 minuts més, fins que la massa sigui llisa i brillant.\nFeu la prova de la membrana per comprovar que el gluten s’hagi desenvolupat bé: agafeu un trosset de massa i estireu-la suaument amb els dits. Si és prou elàstica i forma una membrana, ja podem passar a preformar els tortells.\nPrimera fermentació i preformat\nPoseu la massa al damunt del taulell untat lleugerament amb oli, feu-ne dues porcions d’uns 500 grams (escassos) i, per a cada porció, plegueu la massa cap al centre des de tots quatre costats (un costat darrere l’altre). Repetiu aquesta operació unes quantes vegades. Si veieu que la massa té una textura molt dura, deixeu-la reposar entre 5 i 10 minuts.\nFinalment, acabeu de donar-hi forma de bola i poseu la massa amb els plecs cap amunt en bols lleugerament untats amb oli. Poseu-les a fermentar.\nOpció A: si voleu fer una fermentació retardada a la nevera, deixeu la massa a temperatura ambient (uns 20 o 21 graus) durant entre 4 i 4 hores 30 minuts. Si la temperatura és més alta, tardaran menys. La massa gairebé duplicarà el volum. Un cop hagi crescut, poseu els bols a la nevera. Si continua fermentant molt, desgasifiqueu les boles una mica i feu-hi un parell de plecs més. Deixeu-les reposar tota la nit.\nOpció B: si a casa teniu una habitació freda, a uns 17 graus, deixeu la massa a temperatura ambient (uns 20 o 21 graus) durant 2 hores perquè arrenqui la fermentació. A continuació, deixeu els bols a l’habitació freda tota la nit.\nSegona fermentació i format\nL’endemà, ben d’hora, traieu les boles de massa de la nevera (o de l’habitació freda). Traieu-les del bol amb una rasqueta, sense malmetre la massa, i poseu-les al damunt del taulell, amb els plecs cap amunt. Poseu-hi els dits per sota, feu-hi un forat pel mig i eixampleu els tortells de mica en mica, suaument. Si la massa és freda de la nevera, us costarà més obrir el forat, però la forma serà més regular. Si agafa tensió i es retrau en estirar-la, deixeu-la reposar uns minuts.\nQuan tingui un diàmetre d’uns 20 cm i un forat interior prou gran, feu plecs a la massa de la manera següent: des de l’interior del tortell cap al mig de l’anella i, alhora, des de l’exterior del tortell també cap al mig. Pessigueu la massa per unir-la en una costura que ha de quedar al mig del tortell. Si la massa està molt untada d’oli, us costarà una mica, però hi haureu d’insistir perquè quedi ben unida.\nPoseu cadascun dels tortells amb la costura cap a baix a una safata amb paper sulfuritzat. Acabeu-los de retocar perquè tinguin una forma ben regular.\nTapeu-los amb film de plàstic untat amb oli i poseu els tortells a dins del forn perquè facin la segona fermentació. La temperatura ideal de fermentació és d’entre 24 i 28 graus. Podeu donar petits tocs de calor al forn (enceneu-lo durant mig minut a la temperatura mínima, per exemple, 30 graus). També podeu augmentar l’humitat de l’ambient (escalfeu un drap humit al microones i poseu-lo a la base del forn) durant tot el període de fermentació, fins que els tortells hagin doblat el volum. Aquesta segona fermentació pot tardar entre 4 i 6 hores.\nMitja hora abans d’acabar la fermentació, traieu un dels tortells i reserveu-lo en un lloc fresc mentre feu la primera fornada.\nQuan el tortell que encara teniu al forn estigui a punt, traieu-lo (retireu el drap, també!) i pinteu-lo amb ou batut. Decoreu-lo amb fruita confitada, pistatxos picats i sucre humitejat amb unes gotes d’aigua. Preescalfeu el forn a 200 graus C. Coeu el primer tortell 10 minuts a aquesta temperatura i després abaixeu-la a 180 graus i coeu-lo entre 5 i 8 minuts més. El temps total de cocció és d’entre 15 i 18 minuts. Si veieu que el tortell es torra massa, tapeu-lo amb paper d’alumini a mitja cocció.\nA continuació, repetiu l’operació amb el segon tortell.\nPer a la pasta d’orellanes:\nQuant tingueu els tortells formats i al forn per a la segona fermentació, poseu les orellanes en remull amb aigua i una cullerada d’aigua de flor de taronger.\nPer a la ganache muntada:\nTalleu la xocolata a trossets petits i poseu-la a dins d’un bol mitjà. Foneu-la al microones per períodes de 30 segons. Mentrestant, escalfeu la primera part de la nata (110 gr) fins que arrenqui el bull.\nAboqueu la nata en tres cops al damunt de la xocolata. Entre cada addició, remeneu amb l’espàtula de dins cap enfora.\nQuan la barreja estigui llisa i brillant, afegiu-hi la nata freda, l’aigua de flor de taronger, la ratlladura d’una taronja i remeneu-ho bé, tapeu-ho amb film de plàstic a pell (en contacte) i deixeu-ho un mínim de 3 hores a la nevera.\nPer al muntatge:\nFeu la pasta d’orellanes: tritureu les orellanes amb una mica d’aigua.\nTalleu els tortells ja freds per la meitat amb el ganivet del pa.\nMunteu la ganache com si es tractés de nata. Atenció: aquest procés és molt curt i passa de tenir la textura ideal a tallar-se en qüestió de segons. Poseu-la en una mànega amb la broqueta que més us agradi (jo he utilitzat una broqueta de fer croquetes) i farciu els tortells.\nPoseu-hi el rei i la fava i feu un cordó de pasta d’orellanes al mig.\nPoseu la tapa al tortell i reserveu-lo a la nevera fins l’hora de servir.\nLa massa de tortell\nLa recepta d’aquest tortell està adaptada de la d’un curs de pastisseria de Nadal de l’antiga plataforma d’aprenentatge en línia La Tallerería, impartit per Luís Olmedo. La idea de substituir una part de la farina per te matcha i els canvis en els líquids de la massa són meus.\nLa ganache muntada\nEstà adaptada d’una recepta de Frédéric Bau. La trobareu a: École du Grand Chocolat Valrhona. Enciclopedia del chocolate. Barcelona: Blume, 2015, pg. 97.\nLa veritat és que qualsevol producte abrioixat, com un tortell, us obre un món de possibilitats. Si canvieu de cítrics i d’espècies, podeu variar els aromes de la massa. Però a més a més teniu infinitat d’opcions per farcir-lo. Les més clàssiques: amb nata, trufa o crema pastissera. Les alternatives: amb tota mena de cremes i ganaches prou testes (resistents) per aguantar el pes de la tapa. La qüestió és intentar trobar l’equilibri dels gustos i les textures.\n Experimentar abans de retornar als bàsics  Fruits i aromes de la meva terra…  Pasqua abans de Rams  París, Place de la Bourse\nHi ha 4 comentaris a “ Anys d’aprenentatge a dins d’un tortell”\nMaite Vallverdú el dia 2 de gener de 2019\nExcel·lent !!!!!Com tot el que fas Oriol!!👏👏👏👏\nOriol el dia 2 de gener de 2019\nMaite… Moltíssimes gràcies! El camí de l’aprenentatge no té fronteres! 😘\nMercè el dia 9 de gener de 2019\nOriol, me n’alegro que el meu blog t’hagi sigut útil en el camí del teu aprenentatge. 🙂 Gràcies pels comentaris!\nHaig de dir que no sóc massa fan del te matcha a la pastisseria, però t’ha quedat una presentació divina!!\nOriol el dia 9 de gener de 2019\nUn referent, Mercè! Jo vaig tardar molt de temps a encetar el meu blog… Però mentrestant anava seguint a tot un conjunt de persones que vau obrir camí! I ja et pots imaginar que les teves receptes m’agradaven molt! 😘\n© 2012-2019 Oriol Portell | A tres quarts de quinze! Tots els drets reservats.\nGràcies a la tecnologia de: WordPress\nTema de: A tres quarts de quinze, basat en Sampression


Què és la gimnàstica abdominal hipopressiva – Gemma Manero\nUsted está aquí: Inicio1 / Blog2 / Abdominals3 / Què és la gimnàstica abdominal hipopressiva\nAbdominals, Fisioterapia Gemma Manero, Gimnàstica, Hipopressius, Sòl Pelvià\nLa gimnàstica abdominal hipopressiva (GAH) va ser creada pel Dr. Marcel Caufriez el 1980 a Bèlgica, té diverses aplicacions en l’àmbit de la salut, la prevenció i l’esport.\nEs basa en exercicis realitzats en diferents postures a un ritme lent aconseguint l’activació de diversos músculs del cos i la relaxació d’altres. Els exercicis es realitzen en apnea expiratòria fent que el diafragma s’elevi i actuï, per una banda elevant també el paquet visceral (úter, vagina, bufeta, recte i intestins) i per l’altre, gràcies a un mecanisme d’activació reflex, provocant una contracció de la musculatura del sòl pelvià.\nEls beneficis que podem obtenir són varis:\n• Redueix la cintura perquè hi ha una contracció de la faixa abdominal de forma no voluntària.\n• Disminueix el mal d’esquena ja que els exercicis hipopressius fan que les vèrtebres es separin i es descomprimeixin fent que les lumbàlgies, dorsàlgies i altres molèsties d’esquena desapareguin o disminueixin.\n• Millora la funció sexual degut a l’augment del reg sanguini i l’augment de sensacions a la zona genital augmentant el desig, les sensacions i el control en tot allò referent al sexe.\nSoluciona i prevé la incontinència urinària fins i tot en dones d’edat avançada.\n• Excel·lent mètode pre i postpart per això s’aplica a hospitals i clíniques de molts països.\n• Augmenta el rendiment esportiu per a la millora de la musculatura respiratòria, l’augment dels glòbuls vermells, la millora postural i la biomecànica.\n• Prevé hèrnies de tipus abdominal, inguinal, umbilicals, discals, vaginals…ja que els hipopressius augmenten el to muscular de la faixa.\n• Millora la funció respiratòria perquè es potencien els músculs inspiradors i expiradors, això ajuda a solucionar problemes d’asma i millorar la captació i aprofitament de l’oxigen.\n• Millora la postura i l’equilibri degut a una regulació del to muscular general evident en poques sessions.\n• Soluciona i prevé les caigudes d’òrgans interns ja que l’aspiració que es provoca dins l’abdomen fa que la bufeta, el recte – i en les dones l’úter– es recol·loquin fàcilment al seu lloc.\nLa cognició en la recuperació de les lesions traumatològiques Còlic del lactant


Benigànim: El GanxoRock es consolida com un dels festivals més importants de la Vall d’Albaida – Portalcomarcal\nInicio>La Vall d'Albaida>Benigànim>Benigànim: El GanxoRock es consolida com un dels festivals més importants de la Vall d’Albaida\n13 agosto, 2012 Portal Comarcal2640\nUnes 1000 persones assistiren a la segona edició del GanxoRock que comptava amb La Gossa Sorda com a cap de cartell.\nDJ Panxo va ser l’encarregat de posar el punt i final al GanxoRock 2012. La nit del passat divendres fa que el GanxoRock es consolide com un dels festivals més importants de l’estiu a la Vall d’Albaida. Des de l’organització agraeixen a tota la gent que ha fet possible.\nTagged Auxili, Ball de Rojos, Benigànim: El GanxoRock es consolida com un dels festivals més importants de la Vall d'Albaida, Cassalla Paradise, CEIP Beata Inés de Benigànim, DJ Panxo, Existirem...?, GanxoRock, La Gossa Sorda, La Vall d'Albaida, Piròman, Respira, Senyor Pirotècnic, Voltors\nEl Taller d’Ocupació Ermita de Gràcia de Benigànim amplia la seua formació a França\nDurant l’estada formativa, i amb la col·laboració d’un grup de treballadors francesos, es desenvoluparan diverses activitats, totes elles adequades, als\nUbicado en zona urbanizada (rodeado de naturaleza), con buenas vistas a los parajes naturales como: el Benicadell y la Serragrossa.\nOntinyent: Reunió orientada a preparar el dispositiu municipal de seguritat i neteja per a les Festes


ACTIVITATS | Biblioteca Santiago Rusiñol\nDimensió fractal 2,5. Fotografies de Ricard Baró\nDe l’1 al 30 de juny. Inauguració divendres 7 a les 8 del vespre\nPesca sostenible i consum responsable, a càrrec de:\nLydia Chaparro, d’Ecologistas en Acción, Anna Bozzano, del projecte “El peix al plat” i Toni Matinez, Patró major de la confraria de Pescadors de Sitges.\nOrganitzat per l’entitat Posidonia MED i El Centre d’Estudis del Mar de Sitges de la Diputació de Barcelona.\nDegustació, al patí de la biblioteca: presentació de cistells de peix amb diverses espècies que pesquen els pescadors de Sitges, als quals no se li dona valor, amb els que s’han elaborat les croquetes que es degustaran.\nA càrrec d’Anna Bozzano , Toni Martínez i Associació de Cuineres de Sitges\nDissabte 8 de juny a les 18.00h.\nBiblioteca Santiago Rusiñol 77 anys fomentant cultura per Rosa M. Puig\nDivendres 14 de juny a les 20 h a la Biblioteca Santiago Rusiñol\nCommemoració 77è Aniversari de la Biblioteca Santiago Rusiñol\nConversa amb Francesco Luti sobre la seva novel·la La goccia che scava (la cota que excava). Amb Albert Roca i Ferran Martínez\nDivendres 21 juny a le 8 del vespre\nLlegir al metro de Rodolfo del Hoyo\nPresentació a càrrec d’Àstrid Alemany, vicepresidenta d’Òmnium Garraf.\nOrganitzat per Òmnium Garraf.\nDivendres 28 de juny a les 8 del vespre\nSi vols conèixer la història i el funcionament de la biblioteca Santiago Rusiñol, vine a la visita guiada que es farà el proper divendres 28 de juny a les 12 del migdia.\nThe Uncommon reader d’Alan Bennett\nDilluns, 10 de juny les 18.30h la tarda. Moderat per Tom Maguire\nAtenció! Canvi de data!\nLlegir i crèixer\nDimarts, 4 de juny a 2/4 de 7 de la tarda. Moderat per Lili Santamaria\nEl Monestir proscrit de M. Carme Roca\nDijous, 6 de juny a 2/4 de 7 de la tarda. Moderat per Carme Rei\nEl petit Princep d’Antoine de Saint-Exupéry\nDimarts, 11 de juny a 2/4 de 7 de la tarda. Moderat per Marisa Marsal\nTertúlia sobre les darreres novel·les comentades al club\nDimarts, 11 de juny 2/4 de 9 de la tarda. Moderat per Elena Cejas\nLa Herencia de Eszterde Sándor Marai\nDimecres, 26 de juny 2/4 de 7 de la tarda. Moderat per Maite Galán


Tio Fredo: “ Per fi comencem a tindre tots un poquet de trellat” - Valencia News\n¿Qué simboliza para el Tio Fredo el 9 d’octubre? ¿Qué és lo primero que le viene a la cabeza al pensar en esta fecha? Esta data representa la festa de tots el valencians. La recorde des que era xiquet, en principi era festa perque mon pare li portava a ma mare la mocaorà, després, vas entenent les coses perque vas escoltant als majors: “Que la Senyera no s’inclina davant de ningú!” i vees que era de veres… “Que es la festa dels valencians i que tenim una franja blava que ens distinguix dels aragonesos i dels catalans”.\n¿Ha ido alguna vez a la procesión cívica del 9 d’octubre que se celebra en la ciudad de Valencia?, ¿qué recuerdo tiene? No, mai he participat a la processó cívica. L’he vista des de fora o per la televisió i m’emocione molt en l’himne de Valéncia. Estant fora de Valéncia, jo me ficava l’himne del Mestre Serrano i no podia ni menjar de l’emoció. Per a mi, passar unes fallas fora de Valéncia és per a plorar.\n¿Celebra Sant Donís? Sí, Sant Donís ho he celebrat sempre. Primer li feia la mocaorà a ma mare, després a la meua dona, després li la he feta també a mos fills, a la meua filla, i ara li la faig a les meues netes. A més els ho explique: “allò de la Batalla d’Almansa, el decret de Nova Planta, i mos inventàrem el masclet, el tronaor i les quatre frutetes i aixina els valencians, que sempre hem tingut tant ingeni que hem pogut continuar en les tradicions.\nPasados los primeros 100 días, defínanos en una palabra el gobierno de Ximo Puig. Mira en estos moments, hui m’agarres en la notícia de que tots [els polítics] s’han posat d’acord, per algun motiu. Tots han volgut allò millor per a Valéncia. D’esta manera és com tot pot anar bé. Que no ens dividixquen des de fora. Per fi comencem a tindre tots un poquet de trellat. Tots junts valencians en peu alcem-nos, que no ens prenguem el pèl.\nSe está hablando mucho del injusto modelo de financiación que tenemos los valencianos, ¿conoce el tema?, ¿le preocupa? Home, me preocupa que mos maltracten, als catalans i als bascos açò no els ho fan. Ja esta bé home, ja esta bé. Que mos tornen, encara que siga poquet a poquet, lo se mos deu. Estant el PP ací mos han pres el pèl, en por de cridar un poc i que te lleven del lloc. Ara estant tots d’acord no passara més.\n¿Qué le parece el cierre de RTVV? ¿Qué modelo de televisión pública valenciana le gustaría? Va a ser una putada el tancament pero va a ser necessari també. Hi había molta gent cobrant però sense treballant i també molts bons professionals, molts. En el nou model d’RTVV no caldria 1.800 persones, en 600 se pot fer perque les tecnologies avancen molt. Pero sí, és precís tindre una RTVV. No pot ser que jo estiga pendent d’arribar tots els dies a les dos a ma casa per a vore Salva Campos en TVE (desconexió territorial) un quartet d’hora.\n¿Qué le pide al futuro para los valencianos? Puix li demane això, que estiguem units, que ens ajudem, mirem a vore que pasa en el nostre camp…Jo tinc molta esperança i confiança en que se va a arreglar. Valéncia funciona, tenim bones indústries, tenim la millor agricultura, xe, me dona molta malícia anar-me’n al Mercadona o al Consum i vore productes de fora quan ací els tenim també. Que me porten a mi taronges de Sudamèrica?!, als nostres establiments? Açò és un paradís home! Valéncia sempre ha sigut aixina. Lo més bonico del món.\nDefina en una palabra al Pueblo valenciano. Deputamare! (tot junt per a que en faça només una paraula).\nDíganos un lugar de la geografía valenciana en el que perderse. Jo me n’aniria a la platja de Piles. Però en general, tota la costa m’agrada, l’interior també, però Piles és a on vaig jo normalment i faig les meues cançonetes, me ve l’inspiració i tinc de tot… Allí sóc molt feliç. Vos convide a que vingueu a fer-se una fideuaeta amb el Tio Fredo a la platja de Piles quan vullgueu.


receptari – La cuina vermella\n“El tema de la pasta italiana és molt extens, i si n’haguéssim de dir alguna cosa comprensiva necessitaríem – en cas de saber-ho, cosa impossible – una quantitat de paper desmesurada.”\nEl que hem menjat . Josep Pla\nSi el mestre de la prosa gastronòmica fa aquesta afirmació tant categòrica i tot i que en aquest espai, no necessitem paper, els dits titubegen damunt les tecles com si es trobessin enmig d’un examen oral.\nEn aquesta cuina no concebem la vida sense pasta. Quan per la tirania de l’enigma de la roba minvant hem d’abandonar-la i contemplar-la dins del rebost, les rajoles vermelles semblen grises.\nPerò la dietista ha deixat una casella de la nostra programació alimentaria amb el títol “Lliure amb moderació”, llavors; torna el roig. Es el moment de la vida, de la salsa de tomàquet de l’anterior entrada, del ball de la pasta dins l’aigua salada i bullent, de l’aroma de l’alfàbrega i de quatre formatges fonent-se un en l’altre.\n* l’agafador de ganxet vermell i blanc, és un regal de la fantàstica Ginesta, del bloc Altra vegada. De nou gràcies bonica!\nGratinat de pasta als 4 formatges\n500 gr de paccheri o pasta tubular gran\n600 gr de salsa de tomàquet italiana\n150 gr de formatge fumat, nosaltres hem posat Idiazábal\n100gr de parmesà\n2 manats d’alfàbrega\npa ratllat, sal i pebre\nFer la salsa de tomàquet, un cop feta la reservem. Bullir la pasta amb gran quantitat d’aigua amb sal, coure la pasta al dente. Un cop cuita, escórrer i reservar-la. Mentrestant bull la pasta tallar la mozzarella i l’idiazábal a dauets petits. Ratllar el parmesà. Esqueixar a bocins la ricotta. Reservar. Tallar a bocinets les fulles d’alfàbrega.\nEn un bol, barrejar la pasta bullida amb la salsa de tomàquet, la meitat del parmesà ratllat i uns bocins de fulles d’alfàbrega.\nUntar amb mantega el cul i les parets de la safata de forn. Empolvorar la safata amb pa ratllat. Abocar la meitat de la pasta dins la font i fer una capa amb la meitat dels formatges i d’alfàbrega. Damunt d’aquesta capa de formatges, acabar d’abocar la pasta restant i al damunt el que ens queda dels formatges i una mica més d’alfàbrega. Empolvorar amb una mica de pa ratllat.\nPre-escalfar el forn a 180 graus. Gratinar la pasta uns 20 minuts amb uns bocins de mantega pel damunt per tal que la crosta quedi daurada.\nAutor La cuina vermellaPublicat el 17 febrer 2012 18 febrer 2012 Categories de pasta i arròsEtiquetes pasta i arrossos, receptari39 comentaris a La pasta i la vida\nPàgina 1 Pàgina 2 … Pàgina 223 Pàgina següent


Els embassaments de les conques internes catalanes guanyen prop de 25 hm3 d’aigua amb l’episodi de pluges de dissabte – Territori i sostenibilitat\naigua / Notes de premsa\nEls embassaments de les conques internes catalanes guanyen prop de 25 hm3 d’aigua amb l’episodi de pluges de dissabte\n14 Març 2011 territorigencatDeixa un comentari\nDesprés d’un hivern sense pluges destacables a capçalera, els embassaments de les conques internes han registrat un increment de les seves reserves arran de les pluges de dissabte passat, segons dades de l’Agència Catalana de l’Aigua.\nAvui, els embassaments de les conques internes estan al 84,1% de la seva capacitat (584 hectòmetres cúbics), tenint en compte que divendres –abans de l’inici de l’episodi de pluges– els embassaments estaven al 80,5% (559,2 hm3).\nPel que fa als embassaments del sistema Ter-Llobregat, aquests han passat del 82,7% (506 hm3) al 85,3% (522,4 hm3).\nLes conques més beneficiades per les precipitacions han estat la del Ter i, sobretot, la de la Muga. En referència a aquesta última, l’embassament de Boadella ha passat d’estar al 58% (35,4 hm3) al 69,3% (42,4 hm3).\nL’Aigua en Temps Real, una eina per seguir les pluges\nDes de fa aproximadament un any, es disposa d’un aplicatiu: l’Aigua en Temps Real, que permet veure l’evolució de les pluges i la seva repercussió en els rius del nostre país. Aquesta eina, desenvolupada de manera conjunta per l’Agència Catalana de l’Aigua i el Sevei Meteorològic de Catalunya, va ser utilitzada per més de 500 persones durant la jornada de dissabte.\nUna nova deixalleria a Verdú


celler sota l'escala: En clau de vi\nAquesta setmana tinc dos aspectes a destacar, dins de la meva afició al camp i al vi.\nHa començat la tercera temporada del programa del Canal 33 "En clau de vi". Aquesta nova etapa del programa la volen efocar a partir d'una entrevista amb algú relacionat amb el vi i fora del plató. En el primer programa han entrevistat a la Sara Perez, enòloga destacada del Priorat. El que m'ha agradat és que ens han mostrat el moment de la collita, i arrancar els llevats propis que porten els gotims per a fer la fermentació de la resta de la vinya, amb una prefermentació amb una part de raim en el propi camp. Això ajuda a veure que no tot ha de ser química preparada, i les coses per si soles funcionen, com han anat funcionat des de fa milers d'anys.\nLa segona cosa que m'ha agradat és que he aprés a veure el programa a internet, en la pàgina de tv3 a la carta. L'enllaç a aquest programa és : http://www.tv3.cat/programa/219482733/En-clau-de-vi\nAquests dos descobriments m'han agradat molt i ho vull compartir\nPublicat per Celler Sota l'Escala a 11:21\nJoan 7 d’octubre de 2011 a les 14:22\nPerfecte aquest enllaç... sobretot pels que no el podem veure en directe... Gràcies per compartir-lo


‘Saó’: un fet insòlit en la premsa valenciana | Quadern | EL PAÍS\n‘Saó’: un fet insòlit en la premsa valenciana\nUna tesi analitza el paper de la revista religiosa en la consolidació del valencianisme progressista\nValencia - 15 ene 2014 - 18:57 UTC\nUna de les cobertes de la revista 'Saó'.\nEl titular que encapçala aquest reportatge és una frase dita pel periodista Francesc Martínez Sanchis al començament de la defensa de la seua tesi doctoral. La revista cristiana Saó, nascuda el juliol del 1976, ha estat un fet insòlit, no tan sols perquè és la publicació en valencià més veterana (fa quasi 38 anys que es pot trobar als quioscos), sinó perquè va aconseguir “la unió de cristians i de no creients en el mateix projecte editorial”, particularitat que ha centrat l’estudi de Martínez Sanchis.\nLa revista Saó (1976-1987): La construcció de la premsa democràtica valencianista i de la identitat valenciana progressista és una anàlisi dels antecedents i les aportacions de “mig segle d’història de dos sectors de premsa, la valencianista i la de proximitat, que no havien estat estudiats fins ara en profunditat i amplitud”, ens explica Martínez Sanchis. És a dir, la que l’autor anomena “premsa identitària”, des del 1939 fins al 1987, per l’ús del valencià i el tractament de temes arrelats a la societat valenciana, i que Saó va protagonitzar indiscutiblement des que es va crear el 1976.\nUn dels promotors i primer director de la publicació, Josep Antoni Comes (Pedreguer, 1930), recorda que Saó “va nàixer amb molta pobresa, no teníem ni local, ni diners, ni res de res, però hi havia un clima d’eufòria i molta voluntat de treballar per recuperar la llengua, la cultura i els símbols del País”. El projecte va nàixer “d’una colla de gent que pretenia aplicar els preceptes del Concili Vaticà II i de la litúrgia en valencià”, explica Comes. “Volíem fer una revista cristiana, però no eclesiàstica, que no depenguera de la jerarquia. No volíem ser un butlletí oficial de la diòcesi”, afig, mentre assegura que aquesta llibertat no va suposar cap tipus d’enfrontament amb l’arquebisbat.\nL’obertura editorial de la revista i l’afany d’implicar tot l’espectre social i cultural explica la participació de personatges amb caràcters tan diversos com ara Joan Francesc Mira, Manuel Sanchis Guarner, Ernest Lluch, Josep Vicent Marqués, Gonçal Castelló o Joan Fuster, entre molts altres col·laboradors.\nFins i tot, Rosa Solbes, veterana periodista i feminista, explicava en aquest diari mateix l’acceptació dels seus articles a Saó: “Si algú del consell de redacció va discrepar del nostre missatge, absolutament contradictori amb el relat bíblic d’Eva com a màxima responsable del fet que el gènere humà visca en un infern i no en un paradís, no sols no va encendre cap foguera, sinó que ni tan sols va haver de presumir de tolerant fent-nos-ho saber”.\nEl periodista Francesc Martínez, autor de la tesi sobre la revista 'Saó'.Jesús Císcar\n“Insòlita”, “única” i “imprescindible” són alguns dels adjectius emprats per Martínez Sanchis per a descriure Saó. “Encapçala a València, almenys fins a la consolidació d’El Temps, el moviment recuperador i de reivindicació de la identitat valenciana en la línia del nou valencianisme fusterià, aspirant a la normalitat cultural”. “Si bé el progressisme catòlic és l’element originari de Saó”, raona l’autor de la tesi, “es va produir l’entrada de la intel·lectualitat agnòstica del nou valencianisme inspirat en l’obra de Joan Fuster”. “Un camí que enceta Vicent Ventura, que aplanen Josep Espasa, Joan Josep Pérez Benlloch, Vicent Rosselló i Joan Francesc Mira, i que accepta finalment el mateix Fuster, com hem pogut constatar”. “Entre els catòlics i agnòstics, dos sectors històricament antagònics al País Valencià”, afig Martínez, “es produeix en la Transició un punt de coincidència ideològica: el valencianisme progressista. I sobretot una necessitat estratègica d’apropar-se davant la feblesa de la premsa en valencià i la violència anticatalanista del blaverisme”.\nLa contextualització de l’estudi ha dut Martínez Sanchis a revisar 142 publicacions més, entre les quals destaquen Sicània, Valencia Cultural i Gorg (editades durant el franquisme), Dos y dos, Valencia Semanal i El Temps (ja en democràcia), i altres d’àmbit local i comarcal que contribuïren sens dubte a la recuperació i la difusió cultural en totes les disciplines, com ara Annals (l’Horta Sud), Guaita-Ullal (la Safor), o Aguaïts (la Marina Alta). Tot, sense oblidar publicacions de recerca i pensament com Trellat, L’Espill, Batllia i Afers; premsa satírica com El Corcó i El pardalot engabiat; revistes nacionalistes de partits polítics com Cal Dir, Lluita o El Poble Valencià; de temàtica agrícola (Agricultura Jove i Camp Valencià), educació (Allioli) o ecologia (La Casa Verda), així com “l’emblemàtica Camacuc de còmic infantil”, en paraules de Martínez Sanchis. “Aquestes 142 publicacions, juntament amb Saó”, explica, “contribuïren a construir la premsa democràtica valencianista i la identitat valenciana progressista”.\nNúmero de 'Saó' de setembre-octubre de 1977.\nL’estudi de Martínez Sanchis és el primer d’aquest sector de la premsa valenciana amb criteris de classificació, ja que inclou apunts de l’organització, el finançament, la difusió i el paper que van tenir en l’anomenada “Batalla de València”. Publicacions amb característiques comunes, i no desitjables precisament: “capital social feble, poc professionalitzades, periodicitat irregular [en la meitat de les revistes], tiratges reduïts [la majoria no superen els 2.000 exemplars] i en què la figura del subscriptor és decisiva per a mantenir-les”. Publicacions efímeres, per tant (el 62,5% no va durar més de cinc anys), “que van disseminar les energies sense poder arribar a crear un diari de massa potent i aglutinador de totes les sensibilitats del nacionalisme”, segons Martínez Sanchis.\n“La mínima xarxa de revistes d’informació general que hi ha, en la qual s’inclou Saó i El Temps com a referents principals, són una gota d’aigua dins de l’immens oceà de premsa en castellà”. “El creixement de la premsa en català s’ha fet espontani, mancat d’una ajuda institucional planificada i sotmesa a tota classe d’entrebancs i dificultats”, conclou l’autor.\nFins i tot Saó i El Temps experimenten aquests entrebancs als quals s’han sumat la crisi econòmica i la crisi del periodisme. Dels 3.500 exemplars el 2007, Saó va abaixar-ne el tiratge a 1.200 al cap de tres anys (dels quals 990 es venien directament a subscriptors). A banda de la crisi, la Generalitat Valenciana i l’Ajuntament de València van suspendre els convenis signats amb la revista, que va estar a punt de tancar l’estiu del 2012.\nJosep Antoni Comes, el primer director de Saó, recorda que li digueren el 1976: “Això, en un parell d’anys haurà desaparegut”. “I no, encara continua”, diu Comes, ben orgullós.


Sant Fruitós prepara la urbanització d'un tram del futur complex amb el pavelló i l'escola - Regió7\nSant Fruitós prepara la urbanització d'un tram del futur complex amb el pavelló i l'escola\nLes obres començaran a la tardor i consistiran en l'obertura del carrer que servirà d'accés principal als nous edificis, com a pas previ a la seva construcció\nJordi Escudé Sant Fruitós de Bages\n24·08·20 | 23:00\nLa urbanització de l'àmbit del Pla del Puig, on s'ha d'ubicar el segon pavelló de Sant Fruitós i la nova escola, ara en barracons, arrencarà aquesta tardor amb l'execució d'un primer tram de les obres. Es tracta del vial que donarà accés als dos equipaments, i que forma la infraestructura bàsica necessària per poder-los construir (en vermell a la infografia), per bé que forma part d'un àmbit més ampli que s'haurà d'acabar de desenvolupar en el futur.\nDe moment, el que es construirà és un carrer de 8 metres d'amplada perpendicular al Camí de les Brucardes, entre l'actual pavelló i el nou i entre els actuals bar-racons i la nova escola. En aquest punt, també s'adequarà una petita perllongació per enllaçar amb l'avinguda de Sant Joan, però en aquest cas serà provisional, i s'haurà de refer quan es completi la urbanització de la resta del complex i dels carrers que l'hauran d'envoltar\nL'actuació que ara es farà donarà lloc a un carrer pacificat. Això vol dir que es permetrà el pas de vehicles però no es distingirà entre la calçada i la vorera, i destacarà per la circulació de vianants tenint en compte que serà una àrea d'accés a una escola i a un equipament esportiu. A més a més, serà pavimentat amb llambordes, es plantaran arbres al voltant, i formarà unes petites grades al lateral per salvar la diferència de cota del terreny. També es dotarà dels corresponents serveis de telecomunicacions, aigua, gas i enllumenat.\nL'Ajuntament ja ha licitat les obres per un valor de 417.753 euros, i preveu que els treballs puguin començar entre els mesos d'octubre i novembre. Tindran una durada aproximada de tres mesos.\nEl pavelló s'endarrereix\nAquest nou vial és el pas previ a la construcció del segon pavelló i de l'escola, que si bé es podrien començar a fer en paral·lel, encara no s'hi treballarà.\nL'escola depèn del departament d'Educació, que ja ha sol·licitat la llicència d'obres a l'Ajuntament, però encara l'està tramitant i de moment no hi ha data d'inici.\nEl pavelló el construirà l'Ajuntament, «i segur que no començarà aquest any», apunta el regidor d'Urbanisme, David Uró. Abans caldrà fer algunes modificacions en el projecte, que no ha obtingut l'informe favorable de Bombers.\n2 Escapades a menys d’una hora de Solsona que has de fer aquest estiu\nNavàs posarà en marxa al setembre la taula per definir el futur educatiu\nTanca després de 60 anys la darrera botiga de queviures de Sant Joan de Vilatorrada


Concerts a Barcelona, dissabte 23 febrer 2019 - Nitbcn.com\nEstil musical Pop Pop Rock Rock Jazz Jazz Beat Beat Experimental Experimental Indie Indie Neo folk Neo folk Street punk Street punk Tango Tango Tributo Tributo Lloc/Discoteca Auditori Auditori Palau Musica Catalana Palau Musica Catalana Luz de Gas Luz de Gas Razzmatazz Razzmatazz Rocksound Rocksound Sala Apolo Sala Apolo Sidecar Sidecar Ordenat per Data Ordenat per Rellevància Ordenat per Proximitat\nMEGARA + artistas invitados\nDis 23 Feb 2019, 19:00 - Razzmatazz, Barcelona\nDis 23 Feb 2019, 21:00 - Sidecar, Barcelona\nDis 23 Feb 2019, 19:30 - Sala Apolo, Barcelona\nNon Servium: nonservium.net\nBull Brigade: bullbrigade.com\nMolt aviat es compliran 4 anys de l'última visita de Non Servium a la ciutat comtal, així que l'ocasió mereix un esment especial. Per a aquest assalt els acompanyen Bull Brigade per presentar " THE CHAOS BROTHERHOOD" . Els italians obriran la nit amb el seu streetpunk i Senar se\nDis 23 Feb 2019, 12:00 - Auditori, Barcelona\nAquest cor, format per 140 cantaires, presenta en el seu primer concert dues obres simfònico-corals\n... ’Albert Guinovart, una obra d'encàrrec d'El Cor Canta escrita especialment per aquest primer concert del projecte\nDis 23 Feb 2019, 21:00 - Luz de Gas, Barcelona\nDis 23 Feb 2019, 21:00 - Auditori, Barcelona\nEl compositor Claude Debussy no només va revolucionar l’àmbit de la música clàssica, sinó que les seves innovacions han exercit una forta influència en el desenvolupament del llenguatge del jazz. No és estrany ni casual, per tant, que les Jazz Sessions retin homenatge al centenari de la seva mort. Sota el nom Debussy Ibérico , L’Auditori convida el saxofonista català Gianni Gagliardi a presentar u\nDis 23 Feb 2019, 21:00 - Palau Música Catalana, Barcelona\nDis 23 Feb 2019, 22:00 - Rocksound, Barcelona\nmúsica simfònica. L’any 1947 va escriure un dels concerts per a violí més destacats del segle XX\nCerques relacionades a Concerts a Barcelona, dissabte 23 febrer 2019:\nmusica directe poble sec\nAsí es el renovado Casa Tejada @lavanguardia http://t.co


Activitats familiars (Tallers Crea Putxet)\nFamília -- CategoriesEspectacles familiarsTallers Crea Putxet\nTaller familiar: 'Art per a tothom'\nEl Grup Tempus, ens endinsarà en un món d’expressivitat on la música, el teatre, la dansa i el cinema seran la font d’inspiració per a la representació visual. Aconseguiran que els infants captin el moment i de manera subjectiva creïn i s’expressin a través de la pintura, tot connectant amb l’artista plàstic que porten a dins. (Per a infants a partir de 18 mesos)\nA càrrec del Grup Tempus