Les traduccions de Jane Austen al català, Victòria Alsina\nlES traduccIONS DE JANE AUSTEN AL CATALÀ\nLa versió original del present article va aparèixer al llibre Llengua i estilística en la narrativa de Jane Austen. Les traduccions al català (Eumo Editorial, 2008). El text que aquí es presenta ha estat ampliat per tal d'incorporar les darreres versions de Jane Austen al català.\nLes obres de Jane Austen en el món\nJane Austen va tenir admiradors al Regne Unit des de la publicació de les seves primeres novel·les, però durant la seva vida no assolí mai, ni de bon tros, la gran popularitat i èxit d’autors com Samuel Richardson, Fanny Burney o Walter Scott, avui molt menys considerats. Segurament si hagués viscut més temps hauria conegut la fama, però, tot i que va morir força jove, als 42 anys, al final de la seva vida ja era una escriptora coneguda i valorada per un gran nombre dels seus contemporanis; Walter Scott, coetani seu, en va escriure ressenyes elogioses; el Príncep Regent (el qui després fou el rei Jordi IV) era un gran admirador de Jane Austen i tenia una col·lecció de les novel·les completes de l’autora a totes les seves residències.\nTanmateix, la fama de l’escriptora començà a créixer de manera més notable uns anys després de la seva mort. Diu Bruce Stovel:\nFins a la publicació de A Memoir,(1) que va tenir lloc el 1870, les novel·les de Jane Austen van tenir un públic reduït, tot i que creixent i devot. […] A partir de l’aparició de A Memoir el 1870 es produí una allau de noves edicions de les novel·les, moltes il·lustrades, i una munió de nous estudis biogràfics i crítics. (1997: 232)\nAixí doncs, es pot assenyalar el 1870 com la data en què passa de ser una autora amb un cercle d’admiradors relativament reduït a ser molt més àmpliament coneguda i popular. D’aleshores ençà no ha deixat mai de fer-se més famosa a mesura que passaven els anys.\nEl renom de Jane Austen va traspassar molt de pressa la frontera del seu país, o més aviat caldria dir de la seva llengua, perquè era natural que als altres països de parla anglesa hi fos tan coneguda com al seu. Actualment són innombrables les llengües a les quals han estat traslladades les seves obres i és una de les escriptores més conegudes del món.\nNo forma part dels objectius d’aquest treball tractar amb deteniment de la sort que ha corregut la novel·lista arreu del món, i d’altra banda tampoc no hi ha temps ni espai per fer-ho, però com que és rellevant fer-se almenys una idea de la seva situació en les literatures de les altres llengües, sobretot de les més properes al català, sí que s’abordarà aquest tema de manera breu, tot mencionant els casos de les traduccions franceses, alemanyes i italianes abans de fer un comentari general sobre la presència de l’autora en altres llengües i sobre les versions cinematogràfiques de les seves obres.\nLes primeres traduccions que se’n van fer van ser al francès: al catàleg de la Bibliothèque Nationale de Paris s’hi poden trobar versions franceses de les seves obres fetes molt pocs anys després de l’aparició de l’obra original: el 1815 es va publicar Raison et sensibilité, ou les Deux manières d'aimer (recordem que l’original, la primera obra de l’autora que es va publicar, havia aparegut el 1811) i el mateix 1815 també es devia publicar la primera versió francesa de Pride and Prejudice.(2) El 1816 apareixen Le parc de Mansfield, ou Les trois cousines (par l'auteur de «Raison et sensibilité, ou Les deux manières d'aimer», se’ns informa),(3) que havia aparegut en anglès el 1814, i La nouvelle Emma, ou Les caractères anglais du siècle (par l'auteur d'«Orgueil et Préjugé», s’informa el lector), la versió original de la qual només havia aparegut uns mesos abans, el desembre del 1815. El 1821 apareix La famille Elliot, ou L'ancienne inclination (una versió de Persuasion), de la qual s’informa que és una «traduction libre de l'anglais», i el 1824 es publica L'Abbaye de Northanger. El 1824, doncs, set anys després de la publicació de les dues darreres novel·les en versió original, ja es podien llegir totes en francès. No hi ha dubte que es tracta de la llengua en què l’autora està més ben representada: durant el segle XIX van aparèixer noves traduccions d’algunes de les seves obres, i al segle XX han estat traduïdes totes diverses vegades, sense comptar-hi les múltiples reedicions; Pride and Prejudice, com era d’esperar, és la que suma més versions diferents: onze només al catàleg de la Bibliothèque National de Paris. I a partir del 1980 també s’han fet versions de les obres menors i de les inacabades; l’última que s’ha publicat ha estat Lady Susan, el 2006. Una altra dada que cal tenir en compte és que durant els anys 90 s’han editat dues vegades les seves obres completes.\nEns informa Gilson (1982) (4) que durant el segle XIX es van traduir obres de Jane Austen a l’alemany, al danès i al suec. Al segle XX, aquestes traduccions esdevenen molt nombroses: per a l’alemany, per exemple, es troben, al catàleg de la Deutsche Nationalbibliothek, deu traduccions diferents de Pride and Prejudice, nou de Sense and Sensibilty, vuit d’Emma i almenys tres de totes les altres, incloses les obres menors, sense comptar-hi un nombre elevadíssim de reedicions constants de gairebé totes. Dos aspectes que criden l’atenció en examinar els catàlegs de les biblioteques alemanyes són, en primer lloc, que la majoria de traductores de Jane Austen són dones; i, en segon lloc, que sembla habitual encarregar a un mateix traductor o traductora diverses obres d’un autor (o en aquest cas, autora); des dels anys 40 fins a l’actualitat es poden trobar almenys cinc casos de traductores (perquè es tracta majoritàriament de dones) que han fet versions alemanyes d’almenys tres obres de Jane Austen; hi ha una parella, Ursula i Christian Grawe, que entre finals dels anys 70 i començaments dels 80 va traduir les sis novel·les de l’autora. És probable que la primera d’aquestes dues tendències (o polítiques) de les editorials respongui a la idea que, en la mesura que la manera d’expressar-se d’homes i dones presenta algunes diferències, qui millor pot recollir en la seva llengua una veu femenina és una altra dona; i que la segona respongui a la voluntat d’unificar l’estil i la qualitat de les versions d’un mateix autor o autora, amb el doble objectiu que el traductor o traductora arribi a conèixer a fons el pensament i l’estil de l’autor en qüestió i que els lectors de la llengua meta percebin les versions resultants com a procedents efectivament de la mateixa ploma; es tracta d’una política que ens diu molt sobre els objectius de qualitat que es proposen les editorials que la practiquen.\nLa incorporació d’Austen a les llengües del sud d’Europa va ser més tardana. Més avall es parlarà del castellà. Per a l’italià ens diuen Agorni i di Giovanni (2004: 231-362) que el 1932 va aparèixer la primera versió de l’autora en aquesta llengua, Orgoglio e Prevenzione (Pride and Prejudice, naturalment!), que també ha estat la més popular i traduïda, amb vint-i-set versions diferents fins a l’actualitat; entre aquesta data i el 1961 es van anar publicant les sis novel·les, totes les quals han estat traduïdes i reeditades diverses vegades.\nSembla, doncs, que el segle XX ha estat el segle de l’expansió de la fama d’Austen per tot el món: ens diu Gilson (1982) (5) que durant aquest segle l’escriptora es va traduir a un nombre enorme de llengües, algunes molt insòlites des de la perspectiva europea: esmenta traduccions de Pride and Prejudice al sinhalès, tai, turc, coreà i japonès. Amb el temps Jane Austen ha arribat a tot el món; primer, com acabem de veure, mitjançant les traduccions, i després mitjançant les adaptacions de les seves obres al cinema i els doblatges de les adaptacions. Les pel·lícules, al seu torn, han propiciat que es fessin reedicions i noves traduccions de les obres originals,(6) i actualment Austen s’ha convertit en un fenomen de masses.(7) De fet, com observen MacDonald i MacDonald (2003: 1), és evident que les pel·lícules han aportat a aquesta autora una quantitat de lectors que ella mai no hauria imaginat. No cal continuar amb aquesta línia, perquè ja s’hi ha dedicat llibres sencers, i amb el que s’ha dit ha quedat prou clara la importància i el reconeixement de la seva obra (i de les recreacions de la seva obra) a nivell internacional.\nLa gran difusió que ha tingut l’escriptora arreu del món, i sobretot en els països europeus, crida més l’atenció, per contrast, sobre la situació en què durant molts anys ha estat en espanyol i encara està en català: aquestes llengües han trigat més que altres llengües europees a incorporar-la al seu patrimoni literari, com es veurà a continuació.\nLes traduccions de Jane Austen al castellà\nLa primera traducció de Jane Austen al castellà de què es té constància és una versió de Persuasion feta per Manuel Ortega y Gasset que data del 1919. Després d’aquesta no han deixat mai d’haver-n’hi, força espaiades al començament i més seguides en els darrers anys: en una recerca en diferents catàlegs de biblioteques espanyoles,(8) s’han trobat les següents traduccions d’Austen al castellà (sense comptar-hi les reedicions): cinc de Northanger Abbey, realitzades entre el 1921 i el 1983; tres de Sense and Sensibility, fetes entre el 1993 i el 2000, amb nombroses reedicions i un canvi de títol en l’any següent a l’aparició de la pel·lícula del mateix títol; disset de Pride and Prejudice, com era d’esperar la més traduïda, de la qual s’han fet versions de manera continuada des del 1924 fins al 2002 (tot i que cal dir que, com que sovint no hi consta el nom del traductor, no sempre es pot saber amb certesa si realment es tracta de traduccions diferents); set traduccions diferents d’Emma, la primera, de José M. Valverde, del 1971 i la darrera del 1997; tres traduccions de Mansfield Park, la primera publicada el 1946 amb el títol El parque Mansfield i les altres dues el 1995; deu de Persuasion, la primera, ja esmentada, del 1919, i la darrera el 2004; i a partir del 1984 fins i tot hi ha traduccions a l’espanyol de les obres menors i inacabades: Love and Freindship, Lady Susan (tres versions diferents), The Watsons i Sandition.\nDe les dades precedents se’n poden treure dues conclusions: en primer lloc, que les obres d’Austen van arribar tard a la llengua espanyola: la primera traducció que se’n va fer és més d’un segle posterior a la mort de l’autora, i fins al 1993 no es va disposar d’una traducció de totes les seves novel·les; es pot comparar aquesta situació amb la del francès, en què el 1815 es va traduir la primera obra i el 1824 ja s’havien traduït totes. La segona conclusió és que sembla que en el segle XX i començaments del XXI es va compensar l’oblit en què s’havia tingut anteriorment l’autora, ja que entre el 1919 i el present (2007) hi ha unes cinquanta traduccions (9) diferents que cobreixen la totalitat de la seva obra. De totes maneres, per matisar aquesta dada serà interessant citar algunes de les conclusions a què va arribar M. José Crespo Allué en la seva tesi doctoral, en la qual examinà amb gran detall totes les traduccions de Persuasion que s’havien publicat en aquell moment, que eren sis, aparegudes entre 1919 i 1958; en el seu estudi demostra que d’entre totes només la primera era totalment original:\nPues bien, estas seis traducciones podrían reducirse a una traducción y media. Aclaramos esta afirmación. Tenemos una primera traducción original, obra de Manuel Ortega y Gasset, tres copias al pie de la letra: Traducciones de Surco, Daguña y Revista Literaria. [Nota a peu de pàgina: Nos referiremos, de ahora en adelante, a las traducciones únicamente por el nombre de la editorial respectiva.] En la publicación de Bruguera, el señor Ruiz de Larios no sólo copia, sino que escribe otra historia, adornando y «embelleciendo» la ya bastante adornada traducción de Ortega y Gasset, cuyo resultado es una novela sensiblera que no tiene ningún parecido con el original. La traducción de Editorial Juventud, tenemos que reconocer, que aunque no pierde de vista la obra original, se apropia de más de la mitad de las frases de Ortega y Gasset. [...]\nHemos comprobado estas seis traducciones línea a línea, más aún, palabra por palabra, para poder afirmar sin temor a equivocarnos, que son un plagio total y absoluto de la traducción a la que nos acabamos de referir. ( Crespo 1981: 454)\nSi bé és cert, doncs, que a primera vista les versions espanyoles de les obres de la novel·lista realitzades per diferents traductors semblen força nombroses, el que no es pot afirmar és que es tracti realment de traduccions diferents, en vista del que ha trobat Crespo i de la marcada tendència al plagi que hi ha hagut durant molts anys en la indústria editorial espanyola en el món de la traducció.(10) També cal dir, però, que aquesta tendència ha anat minvant i que les traduccions que hem comparat personalment (realitzades a partir dels anys 70, la majoria) semblen ser noves versions fetes pel traductor a partir de l’original, en tot cas ajudades de consultes puntuals a traduccions anteriors.\nSiguin més o menys nombroses les versions espanyoles de Jane Austen, el cas és que aquesta novel·lista anglesa fonamental estava a l’abast dels lectors catalans des de feia molts anys, però, fins al 1985, només en espanyol (en menys versions diferents del que podia semblar a primer cop d’ull), i, no cal dir-ho, des de molt abans en francès per als que llegien aquesta llengua, que eren una bona proporció de les persones de cultura mitjana fins fa pocs anys. Però no pas en català. Es pot dir que a Catalunya Austen ha estat, des dels seus dies fins als anys 90 del segle XX, francament deixada de banda, i fins i tot ara no està ben tractada. I no és que en català s’hagi traduït poc: si es té en compte el nombre de parlants que té aquesta llengua, el fet que tots són bilingües (cosa que vol dir que des d’un punt de vista purament pràctic les traduccions al català no són necessàries) i la situació centenària de subordinació de la llengua catalana, s’ha traduït i es tradueix molt. Però així com fa dècades que es poden llegir en català diverses versions de les principals obres dels clàssics grecollatins, dels grans autors anglesos, francesos, alemanys, italians i russos, i d’alguns autors, com Shakespeare o Molière, les obres completes, en canvi de Jane Austen no n’hi ha cap versió catalana fins que l’any 1985 Eulàlia Preses tradueix Pride and Prejudice; i actualment comptem amb una sola versió de cinc de les seves sis grans novel·les. Fins i tot en aquests moments, l’any 2007, d’una de les seves obres, Emma, no n’hi ha cap traducció catalana completa; i l’única versió catalana que existeix de S&S no va aparèixer fins al 2004. Els dos darrers casos són sorprenents: el cas d’Emma, perquè és considerada per molts una de les millors obres de l’autora; i el cas de Sense and Sensibility, perquè el 1995 es va fer una pel·lícula amb el mateix títol basada en aquesta novel·la, dirigida per Ang Lee, que va tenir un gran èxit arreu del món i que en estrenar-se a Espanya va provocar la reedició de diverses de les traduccions espanyoles existents, amb un canvi de títol respecte d’edicions anteriors per acostar-lo al de la versió cinematogràfica;(11) i, en canvi, la traducció catalana va trigar nou anys a aparèixer!\nDe les probables causes d’aquest abandonament, que són diverses, ja se n’ha parlat a la «Introducció».(12) Vegem, a continuació, en quin context es van dur a terme les versions catalanes que ara hi ha i qui en van ser els responsables.\nEls traductors i les traduccions de Jane Austen al català\nSembla clar que les primeres quatre traduccions catalanes de les obres de Jane Austen (aparegudes el 1985, 1988, 1990 i 1991) són producte de l’embranzida que va agafar a la dècada dels 80 el fenomen de les traduccions a Catalunya, que va propiciar un seguit de col·leccions dedicades a publicar o bé únicament literatura estrangera traduïda al català (en aquesta època ja amb un clar predomini dels originals de llengua anglesa, contràriament al que havia passat anteriorment), o bé una combinació de literatura estrangera i catalana.(13) Dins d’aquest moviment s’hi poden comptar les dues col·leccions en què han aparegut tres d’aquestes quatre novel·les de Jane Austen: «A tot vent», de Proa, que havia estat rellançada el 1983 sota la direcció editorial de Xavier Bru de Sala i Oriol Izquierdo; i «Clàssics moderns», d’Edhasa, iniciada el 1985 sota la direcció de Francesc Parcerisas, totes dues decantades cap a la literatura en llengua anglesa, la segona de manera decidida. L’excepció la constitueix la col·lecció «El club dels novel·listes» de Club Editor, en la qual la traducció sempre havia tingut relativament poca importància (14) i que de fet havia tancat el catàleg l’any 1980, data a partir de la qual es va dedicar de manera gairebé exclusiva a les reedicions, amb menys de mitja dotzena d’obres noves entre el 1980 i el 1995, només dues de les quals són traduccions; en aquest context, l’aparició de Mansfield Park en català sembla gairebé una casualitat. En tot cas, la importància creixent en aquella època de l’anglès i del coneixement que es tenia de la literatura en aquesta llengua, juntament amb l’impuls que es va donar a les traduccions, semblen una explicació suficient del fet que en sis anys es passés de no tenir cap traducció catalana d’una autora del relleu de Jane Austen a tenir-ne quatre.\nUn altre aspecte que cal esmentar del moment en què es publiquen les traduccions, sobretot les quatre primeres, és que apareixen en ple debat sobre el model de català literari, bàsicament centrat en la qüestió de si el model de llengua que calia seguir era el que havien establert els noucentistes, sobretot Eugeni d’Ors i Carner, vist com a artificiós per un sector de crítics i escriptors, o si calia seguir models de llengua més naturals, basats en la llengua parlada, establerts per prosistes com Josep Pla i Mercè Rodoreda. Dels traductors que tractem aquí, el més directament afectat per aquesta situació va ser Jordi Arbonès, ja que la seva prosa fou una de les que van ser explícitament esmentades al llarg del debat, per ser criticada per uns i defensada per altres.\nOrgull i prejudici, traduïda per Eulàlia Preses\nLa primera obra de Jane Austen que va aparèixer en català fou, previsiblement, la més popular, coneguda i divulgada de les seves obres. Orgull i prejudici es va publicar el 1985 a l’editorial Proa, com a número 237 de la col·lecció «A tot vent», que, com s’ha dit, feia dos anys que s’havia rellançat.\nLa responsable d’aquesta primera versió fou Eulàlia Preses. Nascuda a Barcelona el 1914, era llicenciada en Filologia Clàssica i va ser una traductora tardana amb poques obres, totes traduïdes de l’anglès menys una, del grec clàssic. La seva primera traducció, del 1965, és la novel·la The Quiet American, escrita el 1955 per l’anglès Graham Greene, que aparegué amb el títol L’americà pacífic, i que el 1984 fou reeditada amb el nou títol L’americà tranquil, tot i que sense altres canvis. Després d’un lapse de 18 anys sense, aparentment, activitat traductora, Eulàlia Preses va traduir del grec clàssic per a la Fundació Bernat Metge El convit de Plató, en el sisè volum dels diàlegs del filòsof que apareixia en aquesta col·lecció. I entre el 1985 i el 1995 traduí de l’anglès algunes novel·les clàssiques i modernes: Orgull i prejudici, l’obra més antiga de les que va traduir de l’anglès, el 1985; Una princesa a Berlín, d’Arthur R. G. Solmssen, de moment l’única traducció catalana que existeix d’aquest autor, el 1990; L’illa del tresor, de Robert Louis Stevenson, una de les deu o més versions que s’han fet en català d’aquest clàssic juvenil, el 1994; i La violeta del Prater, de Christopher Isherwood, el 1995.\nEs pot comprovar, doncs, que Orgull i prejudici es troba més aviat al començament de la trajectòria traductora d’Eulàlia Presas, tot i que s’hagués iniciat feia 20 anys: abans només havia fet dues traduccions, de les quals una sola de l’anglès.\nPersuasió i L’abadia de Northanger, traduïdes per Jordi Arbonès\nAl cap de només tres anys va aparèixer a Edhasa la versió catalana de la darrera de les obres de Jane Austen i, tres anys després, la de la primera, traduïdes per Jordi Arbonès. Totes dues formaven part de la col·lecció «Clàssics moderns», dirigida per Francesc Parcerisas, que entre el 1985 i el 1992 va publicar en català una setantena de títols d’autors moderns, majoritàriament de llengua anglesa (n’hi ha una desena de francesos, quatre d’alemanys, un de rus i un d’italià), entre els quals hi ha grans noms de la literatura en llengua anglesa i fins i tot universal (com Ernest Hemingway, Virginia Woolf o James Joyce). De tots els autors publicats en la col·lecció, només Denis Diderot és més antic que Jane Austen; la majoria pertanyen al segle XX i uns quants al XIX. Jordi Arbonès hi va col·laborar assíduament amb la traducció de tretze obres d’autors diversos entre el 1987 i el 1992.\nAixí com no sembla que Eulàlia Preses fos traductora professional, Jordi Arbonès ha estat un dels primers catalans a fer d’aquesta activitat la seva única professió. Va néixer a Barcelona el 1929 i va morir el 2001 a Buenos Aires, on havia emigrat a l’edat de vint-i-set anys. Tot i que va passar els darrers quaranta-cinc anys de la seva vida lluny de Catalunya, que no va tornar ni a visitar fins al 1988, va ser un dels traductors catalans més prolífics, i això comptant només les versions que ha fet al català, que no són més nombroses que les obres que ha traduït al castellà. En els anys setanta i vuitanta fou potser el traductor que més va contribuir a la introducció de la literatura en anglès al català.\nArbonès, després d’aprendre anglès de manera gairebé autodidacta i de convertir-se en un lector voraç i entusiasmat de literatura moderna i contemporània en aquesta llengua, sobretot nord-americana, es va dedicar, a partir de finals dels anys 60, a fer de traductor a temps parcial, fins que el 1988 va decidir deixar la seva feina principal, en una editorial, i treballar només en la traducció. En total, entre La personalitat neuròtica del nostre temps de Karen Horney, apareguda el 1969, i Els llibres de la meva vida de Henry Miller, publicat el 2001, es poden comptar més de noranta obres literàries traduïdes al català,(15) principalment novel·les i també algunes obres de teatre.\nExaminant la llista cronològica d’aquestes versions, es comprova que Arbonès començà traduint novel·la i teatre moderns, que era la seva vocació: sobretot obres nord-americanes (en primer lloc Henry Miller, després Hemingway, Anaïs Nin, Faulkner, Tennessee Williams i d’altres), però també novel·la anglesa, com D. H. Lawrence o Lawrence Durrell. Durant els primers anys gairebé no traduí altra cosa. De fet, Arbonès és un personatge cabdal per a la presència d’aquesta literatura en català: a finals dels anys 80 una part significativa de les traduccions catalanes de tots aquests autors (en el cas de Henry Miller era la major part) eren fetes per ell, i per tant la seva contribució a la literatura traduïda en català, a la presència d’autors fonamentals de la literatura de llengua anglesa en català és decisiva. Fins i tot avui dia, quan han aparegut noves traduccions dels autors que va traduir, la seva contribució continua essent notable. Continuant amb l’examen de la llista de les traduccions, també es pot veure que amb el temps els editors li van començar a encarregar obres clàssiques més antigues, i així traduí, en primer lloc, Allò que el vent s’endugué de Margaret Mitchell (1977), després Washington Square de Henry James (1981), La fira de les vanitats de Thackeray (1984), i els anys 1988 i 1991 Persuasió i L’abadia de Northanger, de Jane Austen, que per tant es troben entre les primeres traduccions que va fer d’obres anteriors al segle XX. En anys posteriors va traduir força més autors clàssics: Dickens, Kipling, George Eliot, més Henry James, Poe, Melville, Charlotte Brontë, Wilkie Collins i d’altres. Es comprova, doncs, que les traduccions de Jane Austen es produeixen en un moment de transició de la seva carrera, en què està passant de la literatura moderna nord-americana i anglesa a obres clàssiques anteriors al segle XX, i a altres tipus de literatura, com la literatura infantil i juvenil, i més endavant la novel·la negra i els best-sellers. Persuasió i L’abadia de Northanger formen part de les seves primeres incursions en la llengua anglesa anterior al segle XX; es tracta de la llengua més antiga amb què mai va treballar, amb totes les dificultats que això li devia comportar, ja que l’anglès d’aquestes obres és força diferent (tot i que de vegades subtilment diferent) del que ell estava acostumat a traduir.\nMansfield Park, traduïda per M. Dolors Ventós\nEl 1990, entre les dues d’Arbonès, va aparèixer una altra traducció de Jane Austen al català, Mansfield Park, publicada per l’editorial Club Editor com a número 89 de la col·lecció «El club dels novel·listes». Com s’ha mencionat més amunt, enmig de l’empenta que havien agafat les traduccions al català, sobretot de l’anglès, l’aparició d’aquesta, en canvi, sembla que s’hagi produït per atzar, ja que està en una col·lecció que gairebé era tancada en el moment en què es va publicar l’obra.\nLa traductora, M. Dolors Ventós, tot i que compta amb una obra més reduïda que la de Jordi Arbonès, s’ha dedicat professionalment a la traducció. Ha traduït, gairebé sempre al català, del portuguès, de l’italià i de l’anglès, amb dedicacions diferents en cadascuna de les tres llengües. Només té dos llibres traduïts de l’italià: la primera traducció que va fer (El castell dels destins encreuats, d’Italo Calvino), el 1985, i una segona obra que va traduir el 1999. A partir del 1987 va començar a traduir de l’anglès, llengua a la qual ha traslladat fins al 2004 tretze obres d’autors diferents, algunes de les quals grans obres literàries (El vel alçat de George Eliot, el 1989; Jane Eyre de Charlotte Brontë, el 1992; Un món sense àngels d’E. M. Forster, el 1997), potser la més important de les quals és Mansfield Park, que va traduir el 1990. I des del 1996 fins a l’actualitat ha estat l’única traductora al català de les obres del popularíssim escriptor brasiler Paulo Coelho, que han estat tots els llibres d’aquest autor, inclosa una adaptació de les obres de Kahlil Gibran: catorze llibres en total, entre el 1996 i el 2006, molts per a col·leccions de l’editorial Proa («A Tot Vent», «Clàssics Moderns», «Beta») i gairebé tots amb nombroses reedicions.\nLa versió de Mansfield Park se situa, doncs, més aviat a començaments de la seva trajectòria traductora, quan feia cinc anys que traduïa i tres que traduïa de l’anglès, del qual havia traslladat unes cinc obres. També es pot observar que es tracta de l’obra més antiga amb què ha treballat, ja que la majoria de les traduccions que ha fet són del segle XX.\nSeny i sentiment traduïda per Xavier Pàmies\nSeny i sentiment, la cinquena de les traduccions de Jane Austen al català, va aparèixer el 2004 a la col·lecció «Les ales esteses» de La Magrana en la versió de Xavier Pàmies. Aquesta col·lecció es va iniciar l’any 1979 amb una obra de Manuel de Pedrolo i durant els anys 80 i 90 s’hi van publicar un gran nombre de novel·les catalanes d’autors contemporanis (M. Aurèlia Capmany, Pere Calders, Vicenç Riera Llorca, Isabel-Clara Simó, Josep Albanell, Maria Barbal, Jesús Moncada, etc.). A partir de l’any 2000 la col·lecció féu un canvi de direcció i va començar a publicar novel·les traduïdes, que van esdevenir majoritàries. Predominen les traduïdes de l’anglès, però també n’hi ha un cert nombre de l’italià, algunes del francès i de l’alemany i alguna d’escadussera de llengües rarament traduïdes al català (basc, turc, indonesi, etc.). Tot i que se centra sobretot en la literatura contemporània, també ha publicat alguns autors clàssics més antics, gairebé tots del segle XIX: Mary Shelley, Alexandre Dumas, Charles Dickens, Jules Verne o Mark Twain; de totes maneres, l’obra de Jane Austen era, el 2004, la més antiga que s’hi havia publicat.\nXavier Pàmies es dedica professionalment a la traducció des del començament de la dècada dels 90. Més jove que els anteriors (nascut a Barcelona el 1959), compta amb una llarga llista de traduccions (totes al català), sis del francès, setze del portuguès (entre les quals vuit obres de José Saramago) i una trentena de l’anglès, amb les quals s’ha guanyat una merescuda fama de bon traductor amb un català modèlic. Mentre que les primeres versions que va fer són d’autors poc coneguts, a partir de finals de la dècada dels 90 s’ha fet càrrec sistemàticament de noms importants de la literatura en llengua anglesa, sobretot contemporània, o bé llibres amb grans vendes: Kazuo Ishiguro, R. K. Narayan, Isak Dinensen, Cormac McCarthy, Philip Roth, Salman Rushdie, V. S. Naipaul, J. K. Rowlings i d’altres. Les traduccions que ha fet d’autors anteriors al segle XX són menys nombroses: W. H. Hudson, sir Richard Burton, Edith Wharton i Jane Austen, la més antiga. Seny i sentiment, doncs, se situa en un moment de maduresa en la seva trajectòria professional, quan ja fa gairebé 15 anys que es dedica professionalment a la traducció i té un gran nombre de versions publicades. D’altra banda, només és la tercera traducció que fa d’una obra escrita abans del segle XX.\nEmma, adaptada i traduïda per Josep Ferrer i Costa\nTambé cal fer una breu menció a una versió catalana d’una novel·la de Jane Austen que no és només traducció, sinó també adaptació: es tracta d’una obra publicada el 1997 per l’Editorial 3 i 4, dins de la col·lecció «Llibres Clau», dedicada a publicar en català grans obres de la literatura universal adaptades per a escolars, reduïdes pel que fa a la longitud i escrites en un llenguatge planer, que a més del text contenen una introducció força bàsica, un seguit d’exercicis i preguntes sobre el text i un glossari al final. Obres anteriors d’aquesta col·lecció són, entre d’altres, Antologia poètica d’Ausiàs Marc, Històries del senyor Keuner de Bertolt Brecht, El Spleen de París. Petits poemes en prosa de Charles Baudelaire, El retrat de Dorian Gray d’Oscar Wilde, La Barraca de Vicente Blasco Ibáñez, L’Odissea d’Homer, Dafnis i Cloe de Longus, o Kalevala d’Elias Lönnrot.\nEl responsable de l’adaptació, Josep Ferrer i Costa (que probablement és valencià, tot i que no s’ha pogut confirmar), llicenciat en Filologia Clàssica, s’ha especialitzat en l’obra de Joan Coromines, del qual, entre altres coses, ha editat mitja dotzena d’epistolaris amb personalitats diverses. A part d’aquesta tasca filològica, entre l’any 1994 i el 1997 va adaptar per a infants, en català, un seguit d’obres de la literatura universal (d’Arcadi Averxenko, Mark Twain, Edgar Allan Poe, Jack London, Rabindranath Tagore, H. G. Wells, Virgili, Jules Verne i d’altres), que van aparèixer sobretot a la revista Cavall Fort. Es pot dir, per tant, que quan va adaptar Emma al català tenia una certa expertesa en aquesta tasca i estava acostumat a escriure per a infants. Ara bé, per la diversitat de les llengües de partida amb què treballa, es pot afirmar que ha d’haver partit, almenys en alguns casos, de traduccions franceses, espanyoles o catalanes i no de l’original. Per tant, no es pot afirmar del cert que la versió d’Emma s’hagi fet a partir de l’anglès. En la versió de Josep Ferrer, Emma ha quedat reduïda a menys d’una quarta part de la longitud de l’original, tot i que manté tots els capítols amb el contingut, resumit, de cadascun. El llibre no s’estalvia cap escena ni cap personatge sinó que ho sintetitza tot. Molts fragments, tant de la narradora com dels diàlegs, es mantenen, i això permetrà fer-hi al·lusió quan es comentin les traduccions.\nAmor i amistat i Les tres germanes, traduïdes per Dolors Udina\nNo es pot deixar de mencionar la traducció, apareguda el 2007, de dos petits contes d’adolescència de Jane Austen, traduïts per Dolors Udina i publicats per Angle Editorial dins de la col·lecció El Far. Es tracta d’obres que l’escriptora no hauria pensat mai a publicar, ja que les havia escrit als quinze anys amb l’objectiu de divertir-se i divertir la seva família, i s’ha de dir que no tenen interès per si mateixes sinó pel renom que té avui la seva autora. Angle és una editorial fundada a Manresa l’any 1992 amb voluntat, com diu la seva pàgina web, «de convertir-se en una alternativa al món editorial en català caracteritzada per la recerca de la qualitat». La col·lecció de butxaca El Far, començada el 2006, compta actualment amb nou títols d’obres curtes i poc conegudes de grans autors (Hesse, Rilke, Henry James, Mark Twain, Tim Burton, etc.), totes traduïdes (del portuguès, del japonès, de l’alemany i, les més nombroses, de l’anglès). Dolors Udina és una traductora professional nascuda a començaments dels anys 50 que des del 1986 treballa com a traductora d’obres literàries de l’anglès al castellà i sobretot al català per a diverses editorials. Des dels anys 90 també és professora de traducció a la Universitat Autònoma de Barcelona. Actualment compta amb més de cent obres traduïdes, incloent-hi tant les traduïdes al castellà com al català; entre les del segon grup cal destacar-ne les d’escriptors clàssics en llengua anglesa (John Steinbeck, J. R. R. Tolkien, Winston Churchill, Elizabeth Barrett Browning), de grans clàssics moderns (J. M. Coetzee, Margaret Atwood, Toni Morrison, Nadine Gordimer, Jean Rhys, Raymond Carver, Paul Bowles) i d’autors contemporanis de molt d’èxit (John Grisham, Jean Auel, Carl Sagan, Noah Gordon). Les obres que ha traduït són gairebé totes d’autors del segle XX, amb molt poques excepcions, la més antiga de les quals és Aphra Behn, escriptora del segle XVII.\nEn el cas del llibre de què tractem ara, només es pot dir que és una llàstima que s’hagi «gastat» una professional tan sòlida i experimentada per a una obra de tan poc pes, quan encara queden per traduir al català una novel·la fonamental (Emma), dues obres incompletes (Sandition i The Watsons) de molta més qualitat que aquesta i una obra epistolar (Lady Susan), juvenil però més madura i treballada.\nCom s’ha pogut veure, els responsables de les versions catalanes presenten perfils que divergeixen en alguns aspectes i coincideixen en d’altres. Si bé totes les traduccions han aparegut en un espai de menys de vint anys, entre la traductora més gran i el més jove hi ha uns quaranta-cinc anys de diferència. En realitat es tracta d’una diferència petita si tenim en compte que les obres originals tenen al voltant de dos-cents anys d’antiguitat, però tot i així és probable que contribueixi a ocasionar divergències en la llengua i en la visió del món que es dóna en el text meta, sobretot a causa de l’evolució que ha fet el català en aquests vint anys pel que fa l’estandardització de la llengua, l’ampliació del nombre de lectors i el gran augment de les traduccions, que fa que al llarg d’aquestes dues dècades hagi creiscut el nombre de traductors professionals i la proporció, entre ells, dels que tenen algun tipus de formació específicament en traducció. Una altra dada que pot tenir rellevància és que tots els traductors que hem vist són barcelonins, menys, potser, Josep Ferrer.\nUna segona característica que tenen en comú gairebé tots és el fet de ser traductors i no pas escriptors. A les terres de parla catalana és força freqüent que els escriptors, per completar els ingressos d’unes obres que, per molt sòlides que siguin, forçosament han de tenir un públic reduït, es dediquin a altres activitats del món de la cultura com a l’ensenyament, a escriure articles o assaigs, participar en debats i entrevistes i, en molts casos, a fer traduccions (això, quan no es dediquen a alguna altra feina completament diferent). Per això un bon nombre de traductors catalans són també, o són principalment, escriptors. No és el cas de cap dels traductors de Jane Austen; només Eulàlia Preses sembla que no va ser una traductora professional sinó ocasional. Pel que fa a Josep Ferrer, tot i que no és traductor, en canvi sí que es pot considerar expert en l’adaptació d’obres literàries per a infants.\nUn altre tret que comparteixen, i que probablement està relacionada amb el fet que siguin professionals de la traducció, és el de treballar amb més llengües que el català i l’anglès: Arbonès i Udina tradueixen només de l’anglès, però ho fan tant al català com al castellà. La resta de traductors tradueixen fonamentalment al català, però de diverses llengües: Eulàlia Preses de l’anglès i del grec clàssic; M. Dolors Ventós, de l’anglès, l’italià i el portuguès; i Xavier Pàmies, de l’anglès, el francès i el portuguès. Tanmateix, l’anglès és la principal llengua de partida per a tots. (Josep Ferrer és un cas diferent, perquè en realitat no sabem del cert de quina llengua parteix.) També hem vist que per a tots el text d’Austen és l’obra més antiga (almenys en anglès) amb què s’han enfrontat. Només Arbonès i Pàmies, en emprendre les seves versions, havien traduït algunes (poques) obres del segle XIX —tot i que uns cinquanta anys posteriors a les d’Austen—, però en general es tracta de traductors més experimentats en l’anglès del segle XX.\nGairebé totes les versions han aparegut en editorials diferents, com a obres individuals en col·leccions diverses i, com hem comprovat, s’han encarregat, en general, a traductors diferents, dels quals només Dolors Udina havia traduït abans, i molt poc sovint, un anglès tan antic. Per tant, podem dir que malgrat el progrés que s’ha fet en els darrers vint-i-dos anys, de moment encara no sembla que cap editor s’hagi plantejat mai de publicar en català les novel·les completes de Jane Austen, i encara menys en versió d’un únic traductor (o traductora) expert en l’autora o almenys en la seva època. Una altra cosa que cal assenyalar és que cap de les versions catalanes té una introducció, tot i que en la majoria de casos sí que van acompanyades d’una notícia molt breu a la solapa o a la contraportada del llibre sobre les dates de naixement i mort de l’autora i les altres obres que va escriure. L’excepció la constitueix la traducció-adaptació d’Emma, que dedica una introducció de tres pàgines a informacions bàsiques sobre l’escriptora i el llibre.\n(1) Es refereix a A Memoir of Jane Austen, la primera biografia de l’autora, escrita pel seu nebot James Edward Austen-Leigh.\n(2) En la consulta informàtica al catàleg de la Bibliothèque National de Paris no s’hi ha trobat cap referència a anterior al 1822, però, per la informació que es dóna tot seguit sobre La nouvelle Emma, i pel que en diuen les bibliografies sobre l’autora, sembla segur que n’hi va haver una.\n(3) En això no s’aparta de l’original: a causa de la reticència de Jane Austen a fer públic el seu nom —reticència normal en una dona a la seva època—, a la primera novel·la que va publicar hi constava que era escrita simplement by a lady; i les dues obres posteriors van aparèixer amb l’explicació «by the author of Sense and Sensibility» i «by the author of Pride and Prejudice», respectivament..\n(4) Cito per la recensió que en va fer Wright (1984: 98).\n(5) Se cita per la recensió que en va fer W. A. Craik (1985: 439).\n(6) Vegeu Alsina (2005), en què s’explica com diferents versions cinematogràfiques de Pride and Prejudice i de Sense and Sensibility han provocat noves traduccions espanyoles i reedicions de traduccions antigues d’aquestes obres.\n(7) Només sobre les adaptacions de les novel·les d’Austen al cinema i a la televisió ja hi ha una bibliografia ben nodrida. Com a obres interessants des d’enfocaments ben divergents es poden citar: Jane Austen in Hollywood, de Linda Troost i Sayre Greenfield (University Press of Kentucky, 2001), Recreating Jane Austen, de John Wiltshire (Cambridge University Press, 2001), Jane Austen on Film and Television: A Critical Study of the Adaptations, de Sue Parril (McFarland and Company, 2002) i Jane Austen on Screen, de Gina MacDonald i Andrew MacDonald (eds.) (Cambridge University Press, 2003).\n(8) Ha estat consultat el Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya, el catàleg manual de la Biblioteca de Catalunya i el catàleg Rebiun de totes les biblioteques universitàries espanyoles.\n(9) S’ha comptat una sola traducció quan el traductor era el mateix, encara que l’obra hagués aparegut en diverses editorials, i fins i tot si se n’havia canviat el títol (com ha passat en el cas de Sense and Sensibility).\n(10) Demostrada de manera contundent per Santoyo a El delito de traducir (1985).\n(11) Com es pot comprovar a la relació de traduccions que donem al final del llibre, el 1993 Ediciones B havia publicat una traducció espanyola de Sense and Sensibility, de J. M. Magrinyà, amb el títol Juicio y sentimiento, que el 1997, després de l’aparició de la famosa pel·lícula d’Ang Lee, va ser reeditada amb el títol (molt menys encertat que l’anterior, ja que no recull el sentit del títol original, que Juicio y sentimiento sí que recollia) de Sentido y sensibilidad, que era el títol de la versió cinematogràfica doblada a l’espanyol. I el 1996 Plaza y Janés va publicar una altra versió espanyola d’aquesta novel·la, d’Ana María Rodríguez, també amb el títol de Sentido y sensibilidad.\n(12) Vegeu Alsina (2008)\n(13) Vegeu Cònsul (1989).\n(14) Com mostra Bacardí (1998: 32-33), des del 1956 fins el 1980 només un llibre de sis de la col·lecció era traduït, i una proporció alta ho era de llengües minoritàries. Gestí (2004: 166) hi afegeix la informació que de les dotze traduccions que van aparèixer en aquesta època a la col·lecció, quatre eren indirectes.\n(15) Vegeu la bibliografia de les seves traduccions al català a Alsina (2004: 385-389). Per a una bibliografia completa de tota la seva obra, que comprèn les traduccions al català i al castellà (incloses les inèdites), els pròlegs a les traduccions, articles, llibres de crítica i una obra de ficció, vegeu Pijuan (2003: 153-163).\nAGORNI, Mirella, i Elena di GIOVANNI, «Pride and Prejudice in Italy», dins B. BATTAGLIA i D. SAGLIA (eds.), Re-Drawing Austen: Picturesque Travels in Austenland, Nàpols, Liguori Editori, 2004.\nALSINA, Victòria, Llengua i estilística en la narrativa de Jane Austen. Les traduccions al català, Vic, Eumo Editorial, 2008.\n——, «Adaptaciones cinematográficas de obras literarias: el caso de Jane Austen», dins P. ZABALBEASCOA, L. SANTAMARIA i F. CHAUME (eds.), La traducción audiovisual. Investigación, enseñanza y profesión, Granada, Comares, 2005, pp. 53-64.\n——, «Jordi Arbonès i Montull. Translating in difficult times», dins A. BRANCHADELL, L. M. WEST (eds.), Less Translated Languages, Amsterdam, John Benjamins, 2004, pp. 385-389\nBARCADÍ, Montserrat, «Joan Sales i els criteris de traducció», Quaderns. Revista de traducció i interpretació, 1, 1998, pp. 32-33\nCÒNSUL, Isidor, «La dècada de les traduccions», Cultura. Butlletí del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 6, novembre 1989, pp. 51-56.\nCRESPO ALLUÉ, María José, La problemática de las versiones españolas de Persuasión de Jane Austen. Crítica de su traducción, Valladolid, Universidad de Valladolid, 1981.\nCRAIK, W. A., «Review: A Bibliography of Jane Austen by David Gilson. Jane Austen: A Reassessment by P. J. M. Scott», The Review of English Studies, New Series, 36 (143), 1985.\nGESTÍ BAUTISTA, Joaquim, «Traduccions catalanes de literatura neogrega (1881-2003», Quaderns. Revista de traducció i interpretació, 11, 2004.\nMACDONALD, Gina, i Andrew MACDONALD, Jane Austen on Film, Cambridge, Cambridge University Press, 2003.\nPIJUAN, Alba, «Entrevista a Jordi Arbonès», Quaderns. Revista de traducció i interpretació, 10, 2004, pp. 153-163.\nSANTOYO, Julio César, El delito de traducir, León, Universidad de León, 1985.\nWRIGHT, Andrew, «Reviews. David Gilson, ed., A Bibliography of Jane Austen», Nineteenth-Century Fiction, vol. 39, núm. 1, juny 1984, p. 98.\nAPÈNDIX: Obres de Jane Austen\nObres de Jane Austen originals\nSense and Sensibility , Penguin English Library, Harmondsworth, Penguin, 1969.\nPride and Prejudice , Penguin English Library, Harmondsworth, Penguin, 1976.\nMansfield Park , Penguin English Library, Harmondsworth, Penguin, 1975.\nEmma , Penguin English Library, Harmondsworth, Penguin, 1972.\nNorthanger Abbey , Penguin English Library, Harmondsworth, Penguin, 1972.\nPersuasion , Penguin Classics, Harmondsworth, Penguin, 1985.\nLady Susan / The Watsons / Sandition, Penguin English Library, Harmondsworth, Penguin, 1975.\nObres de Jane Austen traduïdes al català\nOrgull i prejudice, traducció d'Eulàlia Preses, Barcelona, Proa, 1985.\nPersuasió, traducció de Jordi Arbonès, Barcelona, Edhasa, 1988.\nMansfield Park, traducció de Maria Dolors Ventós, Barcelona, Club Editor, 1990.\nL’abadia de Northanger, traducció de Jordi Arbonès, Barcelona, Edhasa, 1991.\nSeny i sentiment, traducció de Xavier Pàmies, Barcelona, La Magrana, 2004.\nAmor i amistat. Les tres germanes, traducció de Dolors Udina, Manresa, Angle Editorial, 2007.\nObres de Jane Austen traduïdes a l’espanyol\nLa abadía de Northanger, traducció d’Isabel Oyarzábal (Beatriz Galindo, pseudònim), Madrid, Espasa-Calpe, 1921.\nLa abadía de Northanger, traducció de M. Jesús Masoliver, Barcelona, M. Arimany, 1945.\nLa abadía de Northanger, traducció de Juan Ruiz de Larios, Barcelona, Bruguera, 1945.\nLa abadía de Northanger, traducció s/n, Buenos Aires, Espasa-Calpe, 1951.\nLa abadía de Northanger, traducció de Guillermo Lorenzo, Barcelona, Bruguera, 1983. Reeditada el 1996 per Alba editorial.\nJuicio y sentimiento, traducció de María Teresa Moré, Barcelona, Librería Nausica, 1942.\nJuicio y sentimiento, traducció de Lluís Magrinyà, Barcelona, Ediciones B, 1993. Reeditada el 1997 amb el títol Sentido y sensibilidad.\nSentido y sensibilidad, traducció d’Ana María Rodrígue, Barcelona, Plaza y Janés, 1996.\nSensatez y sentimientos, traducció de Paulina Matta, Barcelona, Andrés Bello, 2000.\nOrgullo y prejuicio, traducció de José J. Urríes y Azara, Madrid, Espasa-Calpe, 1924.\nMás fuerte que el orgullo (orgullo y perjuicio), traducció de R. Berenguer, Barcelona, Ed. M. Arimany, 1943.\nOrgullo y prejuicio, traducció d’Editorial Molino, Barcelona, Molino, 1944.\nOrgullo y prejuicio, traducció de «Juventud», Barcelona, Juventud, 195?.\nOrgullo y prejuicio, traducció d’Américo Nos Gray, México, Cumbre, 1956. Publicat per primera vegada a Espanya a Barcelona, Planeta, 1984.\nOrgullo y prejuicio, traducció d’Armando Lázaro Ros, Madrid, Aguilar, 1957.\nOrgullo y prejuicio, traducció s/n, introducció de Carlos Fuentes, Mèxic, UNAM, 1959.\nOrgullo y prejuicio, traducció s/n, Círculo de Lectores, Barcelona, 1962.\nOrgullo y prejuicio, traducció de M. Villamuera de Castro, Barcelona, Mateu, 1964.\nOrgullo y prejuicio, traducció de Micaela Misiego, Madrid, Iter, 1970.\nOrgullo y prejuicio, traducció de Javier Costa Clavell, Barcelona, Mundilibro, 1973.\nOrgullo y prejuicio, traducció de María Antonia Ibáñez, Madrid, Cátedra, 1987.\nOrgullo y prejuicio, traducció de Fernando Durán, Barcelona, Juventud. Pot ser la mateixa versió que la que va aparèixer, sense consignació del traductor, a la mateixa editorial i col·lecció als anys 50.\nOrgullo y prejuicio, traducció s/n, Barcelona, Óptima, 1998.\nOrgullo y prejuicio, traducció d’Ana Mª Rodríguez, Madrid, EL MUNDO Unidad Editorial, 1999.\nOrgullo y prejuicio, traducció de Kiky Rodríguez, Madrid, Mestas ediciones, 1999.\nOrgullo y prejuicio, traducció de José Luis López Muñoz, Madrid, Alianza, 2002.\nOrgullo y prejuicio, traducció d’Alejandro Pareja Rodríguez, Barcelona, Edaf, 2002.\nEmma, traducció de José Luis López Muñoz, Madrid, EMESA, 1971.\nEmma, traducció s/n, Madrid, Magisterio Español, 1971.\nEmma, traducció de Sergio Pitol, Navarra, Salvat, Alianza, 1972.\nEmma, traducció de José María Valverde, Barcelona, Lumen, 1978.\nEmma, traducció de Carlos Pujol, Barcelona, Planeta, 1982.\nEmma, traducció de Ana M. Rodríguez, Barcelona, Plaza & Janés, 1997.\nEmma, traducció de Juani Guerra, Madrid, Cátedra, 1997.\nEl parque de Mansfield, traducció de Guillermo Villalonga, Barcelona, Tartessos, 1943.\nMansfield Park, traducció de Miguel Martín, Madrid, Ediciones Rialp, 1995.\nMansfield Park, traducció de Francisco Torres, Barcelona, Alba editorial, 1995.\nPersuasión, traducció de M. Ortega y Gasset, Madrid, Calpe, 1919.\nPersuasión, traducció de Juan Ruiz de Larios, Barcelona, Bruguera, 1945\nPersuasión, traducció de M. L. M., Barcelona, Surco, 1945.\nPersuasión, traducció s/n, Revista literaria de Montenegro, Barcelona, Baguña Hnos. S.L., 1947.\nPersuasión, traducció s/n, Revista literaria. Novelas y cuentos, Madrid, 1948.\nPersuasión, traducció de l’editorial, Barcelona, Juventud, 1958.\nPersuasión: Sandition, traducció de Francisco Torres Oliver, Barcelona, Alba, 1996.\nPersuasión, traducció d’I. de la C. y C. G., Barcelona, Andrés Bello, DL, 1998.\nPersuasión, traducció de Juan Jesús Zaro. Madrid, Cátedra, 2003.\nPersuasión, traducció de José Fernández Z., Barcelona, RBA, 2004.\nLady Susan, novela, traducció de Marcelo Cohen, Barcelona, Icaria, 1984.\nLady Susan, traducció de Jorge Casellas Guitart, Madrid, El Mundo / La Revista, 1998.\nAmor y amistad, traducció de Menchu Gutiérrez, Barcelona, Alba, 1998.\nLady Susan: Los Watson, traducció de Marta Salís, Barcelona, Alba, 2000.


Escrit per Super User el 16 Desembre 2019 Publicat el Noticies.\nAl començament del mes de novembre, tres mestres de l’escola van viatjar a Grècia per continuar organitzant i preparant el projecte Erasmus+ “ Keeping the Legacy Alive”. Aquesta és la primera mobilitat de l’any d’aquest projecte. Allà es van reunir amb els altres professors dels diferents països, Grècia, Regne Unit i Itàlia. Les nostres mestres van viure moltes experiències per conèixer la cultura, les metodologies d’ensenyament-aprenentatge i els alumnes. Van estar involucrades en les rutines i les visites dels alumnes així com poder anar amb ells a les dues sortides.\nRelacionat amb la cultura van visitar amb els infants l’antic estadi Olympic Kallimarmaron (estadi Panatenaic) i van tenir l’oportunitat de visitar el museu i veure les torxes olímpiques i els pòsters de tots els jocs olímpics des de 1869. També allà, els infants van practicar i aprendre sobre els esports que es juguen als jocs olímpics. Les nostres mestres també van visitar el Partenó i van poder viure de primera mà la història de l’antiga Grècia.\nDurant aquesta setmana, amb els alumnes, van anar al museu d’art contemporani on van poder crear la seva pròpia obra amb materials reciclats. A l’escola, el nostre equip d’Erasmus van viure una lliçó d’art com si fossin alumnes. La mestra d’art de l’escola els va proposar crear un dibuix basat en la simetria pintant-la amb aquarel·la.\nEn una de les visites a l’escola van conèixer a un guanyador olímpic de rem, el pare d’un dels alumnes de l’escola. Ell havia guanyat la medalla de plata als jocs olímpics de Pequín 2008 i va explicar a tota l’escola l’esport del rem i com es va preparar per als jocs olímpics. Els alumnes van poder practicar el rem amb la seva màquina. El medallista va portar tres torxes olímpiques, ja que va ser el portador de Grècia durant alguns anys.\nAprofundint amb la visita, les nostres mestres van poder comparar les metodologies de les diferents escoles i centrar-se en la relació entre els estudiants i els professors. A més, van continuar preparant les activitats del projecte i avaluant les anteriors.\nEl nostre equip Erasmus va poder viure de primera persona la cultura grega, tenint l’honor de provar els plats més típics de la mà de les famílies de l’escola. Les famílies estaven extremadament contentes i agraïdes per la seva visita.\nEn conclusió, les nostres professores van poder experimentar la cultura i la gent grega i aprofundir en els seus coneixements dels jocs olímpics i la seva història per tal de conèixer més per continuar el projecte. A més, també van connectar i compartir metodologies, objectius del currículum i mètodes d’aprenentatge. Va ser una experiència molt gratificant, tant personalment com professional per al nostre equip.


Fundación Exit » Carta d’una voluntària als joves del Projecte Coach\nActualment, la taxa d’atur juvenil a Espanya és del 52,39% (del 66,71% per joves entre 16 a 19 anys i del 44,54% per joves de 20 a 24 anys) i el fracàs escolar arriba al 23,5%. L’experiència indica que el 96% dels joves finalitza el Projecte Coach i que el 76% vol continuar estudiant rere el seu pas pel projecte.\nNois i noies, canviem les estadístiques…que la promoció del 2016 sigui la primera de la qual se’n digui que el 100% segueix estudiant. No abandoneu els estudis. Elegiu que voleu ser, quin futur voleu tenir, que aportareu a la societat. No oblideu que vosaltres el dia de demà sereu els que moureu aquest país (metges, informàtics, esportistes, formadors,…).\nVull donar les gràcies a tot el grup i, en particular, a l’Adrià.\nFa molt temps vaig decidir no tornar a mirar el passat i només mirar cap endavant. Però vaig recordar que jo també vaig estar allà, on esteu vosaltres, amb més o menys problemes, amb més o menys incertesa. Em vaig equivocar no una sinó moltes vegades, vaig aprendre dels meus errors i vaig seguir endavant. Gràcies per ajudar-me a mirar enrere…\nJo també vinc de FP i, fixeu-vos, mai m’he sentit tan orgullosa com avui de dir-ho en veu alta i només pel simple fet de voler demostrar que es pot.\nPodria haver fet més coses, clar que si, però les que he fet sé que les he fet bé. Vaig estudiar FP abans d’entrar al banc i, compaginant estudis i treball, vaig aprovar la meva carrera. Acabo de finalitzar un màster, m’he matriculat en un altre i quan el finalitzi ja sé quin més faré.\nNomés vull demanar-vos una cosa: creieu en vosaltres! Lluiteu per vosaltres! aconseguiu els vostres objectius i somnis!\nCrec que no és egoisme, o si, no ho sé…El que si sé és que quan et sents bé i orgullós de tu, es produeix un efecte dòmino (sabeu això de la fitxa que si en tires una van totes enrere?), els que t’estimen i es preocupen per tu també se senten orgullosos i s’alegren. Això us pot servir per eliminar de la vostra vida les persones tòxiques doncs si algú no ho fa, no es mereix estar en la vostra vida. És el moment de “deixar anar” i eliminar persones tòxiques i pensaments negatius.\nEn aquesta vida no es regala res. Tot ha de ser lluitat. És com quan tu, Adrià, jugues un partit de futbol i el teu rival és possiblement millor que tu, tot i així ho jugues donant-te l’oportunitat de guanyar. O quan tu, Yalal, obres un ordinador i és possible que no ho sàpigues tornar a muntar o a arreglar i tot i així ho fas sol pel fet de demostrar-te que pots. De la mateixa manera seran les vostres vides. Doneu-vos oportunitats d’aprendre, d’equivocar-vos, de crear un futur.\nNo llenceu la tovallola per mandra, apatia, avorriment o, inclús, per falta de coneixement… Vosaltres sou el vostre millor amic, però cura!, també el vostre pitjor enemic. Si el vostre cap us saboteja i us diu que no… Crideu!, esforceu-vos cada dia una mica més i dieu: JO PUC i vaig a aconseguir-ho!\nUs regalo aquesta targeta. És un “àncora”, sabeu que és una àncora, veritat? Aquell pes d’acer/ferro que els vaixells deixen caure al mar per fixar-se en un punt concret…,doncs aquesta àncora que us fixa aquí i ara, serà com un amulet que podeu utilitzar quan us faltin les forces o quan esteu insegurs. Porteu-la a prop, en la vostra cartera i mireu-la per recordar aquest mateix moment. Us asseguro que funciona, jo tinc una!\nQuan passi algun temps, pareu i mireu una única vegada enrere i assaboriu tot el que heu caminat i després sempre endavant…Preneu-vos els estudis amb ganes, són la base del vostre futur i tots els que aquí estem recolzant-nos, us ho podem assegurar, veritat?\nVull recordar que en la nostra última sessió va passar una cosa molt bonica. Estàvem en una taula diversos companys, inclòs Adrià, i parlàvem sobre el difícil que són les matemàtiques i, sabeu que va passar?…Richard es va oferir a donar-li un cop de mà amb les mates i a estudiar amb ell perquè a ell se li donava molt bé i a Adrià se li donaran bé altres coses amb les quals podrà donar un cop de mà a un altre. Això es molt important, heu fet un grup i heu creat una cosa molt bonica. Ajudeu-vos uns a altres i serà més fàcil el camí perquè us sorgiran problemes, però heu que veure-ho compassos que heu que superar per arribar al vostre objectiu. Aquests problemes us ensenyaran que encara no esteu preparats per aconseguir la meta i que només amb superar-los estareu a un pas més a prop,… no decaigueu i torneu a repetir-vos, JO PUC! i no deixeu que ningú us digui el contrari.\ndia a dia, Formació, Joves, Oportunitats, Voluntariat Corporatiu


Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite Torrox Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nCtra. Nacional 340 A, Km. 286,1 Torrox Costa, Malaga, Torrox Costa, Torrox, Espanya, 29793 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite?\nApartament 3 Habitacions amb Vista Parcial sobre el Mar (6 Adults) (Three-Bedroom Apartment with Partial Sea View (6 Adults))\nMés informació sobre Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite\nDissenyat tant per oci com per negoci, Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite està situat idealment a Torrox Costa; una de les localitzacions més populars de la ciutat. A només 65 Km, aquest hotel de 3-estrelles és fàcilment accessible des de l'aeroport. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Torrox Costa Promenade, Santuario de Nuestra Senora de las Nieves.\nA Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, lloguer de cotxes, visites turístiques, ascensor.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb televisió de pantalla plana, aire condicionat, balcó/terrassa, connexió a internet (comporta càrrecs), connexió sense fils a internet (comporta càrrecs) a cada habitació. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com piscina exterior. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Torrox.\nComentaris d'Agoda (19)Comentaris de Booking.com (873)\nTots els tipus de viatgers (19)Parelles (9)Viatgers en solitari (4)Famílies amb infants petits (2)Famílies amb infants grans (4)\njunsang, Corea del Sud\nKISUK, Corea del Sud\nkyeonghoon, Corea del Sud\nDescompte a Apartamentos Turisticos Fuerte Calaceite


José Enrique Bagaría – Fundació Conservatori Liceu\nEstudià al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona amb Rosa Masferrer i Luiz de Moura Castro, i amplià els seus estudis a l’École Normale Alfred Cortot de París. Posteriorment, Stanislav Pochekin va dirigir el seu postgrau al Centre Superior de Música Conservatori del Liceu, i entre els anys 1999 i 2003 va continuar la seva formació a l’Escola Superior de Música Reina Sofia sota la direcció de Dmitri Bashkirov, Claudio Martínez Mehner i Galina Eguiazarova. Finalment, va completar la seva etapa de formació de la mà de Vadim Suchanov al Richard Strauss Konservatorium de Munich, a la vegada que rebia els consells d’Alicia de Larrocha, Josep M. Colom, Elissa Virsaladze, Leon Fleischer, Andrzej Jasinski o Vitaly Margulis entre d’altres.\nDes de llavors, la seva progressió ha estat constant i actualment gaudeix d’una reconeguda projecció internacional, avalada per nombrosos guardons en concursos pianístics, entre els que destaquen el Primer Premi en la 52a edició del Concurs Internacional Maria Canals (sent el primer espanyol en guanyar-lo després de 40 anys) o la seva participació al XV Concurso Internacional Paloma O’Shea de Santander.\nDe la mateixa manera, ha participat en cicles i festivals com el de la Fundació Scherzo, el Festival de Santander, el cicle Da Camera, la 28a Temporada d’Ibercamera o el Festival Castell de Peralada, i ha actuat als auditoris de Barcelona, Madrid, Saragossa, el Palau de la Música Catalana, la Philharmonia de Sant Petersburg, així com sales d’Itàlia, França, Tunísia, Bulgària, Nova York, Brussel·les o Bogotà.\nHa col·laborat com a solista amb l’Orquestra Simfònica del teatre Mariinsky amb Valeri Guérgiev, les orquestres de cambra de Viena i Salzburg, l’OBC i les orquestres simfòniques de Galícia, València o Bogotà.\nCom a músic de cambra, destaquen les seves actuacions amb Latica Honda-Rosenberg, Erez Ofer, l’Elias String Quartet o el Cuarteto Quiroga, i entre els seus enregistraments ha estat aclamat el disc amb el fagotista Stefano Canuti.


El MNAC recupera el retratista Antoni Fabrés i la seva mirada crítica de la societat\nUna exposició revela dibuixos i pintures mai vistos amagats a les seves obres\nAntoni Fabrés. Repòs del guerrer, 1878. Donació de l'artista, 1925. Museu Nacional d’Art de Catalunya\n17/08/2019 00:10 | Actualizado a 02/09/2019 11:28\nEl Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) acull una mostra sobre Antoni Fabrés, un retratista i artista versàtil que va dibuixar una mirada crítica de la societat. Amb aquesta exposició, el Museu Nacional vol recuperar aquesta figura i la seva producció artística, de gran qualitat i desconeguda pel gran públic, en una mostra de 147 pintures que es pot visitar fins el 29 de setembre.\nAntoni Fabrés i Costa (Barcelona, 1854 – Roma, 1938), de família humil i amb una clara inclinació des de molt jove pel dibuix i l’escultura, va guanyar una pensió el 1875 per anar a Roma a formar-se com a escultor. Però de seguida s’adonà que serien la pintura i l’aquarel·la les que determinarien la seva carrera. La seva obra, des de ben aviat, va tenir un considerable reconeixement internacional i va ser molt lloada per la seva virtuositat i detallisme en les tècniques a l’aquarel·la i a l’oli.\nAntoni Fabrés. El milionari,1901 Col·lecció particular, Gènova.\nConreà temes diversos, des de l’orientalisme dels primers temps -a la manera de Fortuny-, fins a un orientalisme déco, passant per mosqueters, paisatges, retrats i assumptes quotidians. La seva preocupació per la llum el va portar a investigar la seva incidència en els colors, tant en interiors com en paisatges, assolint inclús en algunes de les seves pintures aspectes més aviat hiperrealistes. Va retratar amics, familiars, alumnes, captaires i camperols fent servir diferents tècniques, però sempre amb gran expressivitat, virtuosisme i refinament, evolucionant cap a una pintura més naturalista, amb temàtiques més punyents com la pobresa o la bogeria.\nVa viure a diferents ciutats: Roma, Barcelona, París, Ciutat de Mèxic i de nou a Roma fins a la seva mort. Casat des de 1885 amb Júlia Llausàs, va tenir dues filles, Júlia i Glòria, una família molt unida acostumada als canvis professionals de Fabrés. Això li va permetre tenir una vida relativament tranquil·la, dedicada només a la pintura i a l’ensenyança artística, amb la qual es guanyà la vida. El 1926 donà a la ciutat de Barcelona una gran part de la seva obra, que avui dia forma part de les col·leccions del Museu Nacional.\nAntoni Fabrés. Un lladre, 1883. Museo Nacional del Prado, Madrid\nDescobrint figures ocultes a les seves obres\nLa tasca d’investigació i restauració que el Museu Nacional ha portat a terme per aquesta exposició ha permès descobrir aspectes inèdits sobre la seva obra i el seu procés creatiu. Per exemple, els restauradors van observar sota la capa pictòrica, per exemple, les quadrícules a llapis que feia servir per transferir la composició a diferents escales i un dibuix subjacent detallat i de qualitat que el guiava quan aplicava el color.\nFins i tot ha estat possible descobrir sota la capa pictòrica blanca d’un paisatge nevat de gran format, Desert blanc, la presència d’un soldat mort que el pintor va tapar i que està present en una versió de la mateixa composició propietat de la família del pintor, que va donar la pista per descobrir la figura. Tant la radiografia com la reflectografia infraroja dels experts va permetre revelar igualment la inscripció, també subjacent, amb el títol primer de la pintura, Centinela alerta!, i la descripció del tema: “1870 Guerra francoprussiana”.\nAntoni Fabrés. Un filòsof, cap a 1901. Donació de l'artista, 1925. Museu Nacional d'Art de Catalunya\nOrientalisme, paisatgisme, mosqueters i espadatxins\nUn altre dels seus temes predilectes va ser el paisatgisme. París va ser el seu principal centre de producció de paisatges, encara que també durant la seva segona etapa a Roma dedicà moltes obres a les terres italianes i normandes.\nEls mosqueters, espadatxins, soldats espanyols i frares també van ser temes conreats per Fabrés a causa de la seva bona sortida comercial. Va pintar, així mateix, alguns quadres sobre la figura romàntica del bandoler, que va tenir molt d’èxit durant la primera meitat del segle XIX: l’heroi que, per causa d’alguna injustícia, es veu obligat a delinquir.\nAntoni Fabrés. La boja, cap a 1910. Donació de l'artista, 1925. Museu Nacional d'Art de Catalunya


Els integrants del Pacte Nacional per a la Universitat es reuneixen al Parc | Parc de les Humanitats i les Ciències Socials\nEls integrants del Pacte Nacional per a la Universitat es reuneixen al Parc\nLa comunitat universitària, els agents socials i econòmics, i els grups parlamentaris integren aquest pacte promogut pel Govern\nNotícia extreta d'una publicació web d’Universitats i Recerca de la Generalitat de Catalunya\nEls integrants del Pacte Nacional per a la Universitat (PNU) es van reunir el passat divendres 15 de setembre al Parc de les Humanitats i les Ciències Socials de la Universitat de Barcelona (UB) per celebrar la primera reunió de treball després del ple de constitució del pacte, que va tenir lloc el juny passat. Aquesta reunió, presidida pel secretari d’Universitats i Recerca, Arcadi Navarro, va comptar amb l’assistència de rectors i presidents dels Consells Socials de les universitats catalanes, representants dels estudiants i de les organitzacions sindicals i empresarials, diputats, així com personalitats en l’àmbit universitari.\nL’objectiu del PNU –promogut pel Govern i subscrit per la comunitat universitària, els agents socials i econòmics, i els grups parlamentaris– és debatre i consensuar el futur del model universitari català. El secretari Arcadi Navarro va explicar que amb aquesta reunió “comencem, com ens vam comprometre en la constitució del pacte, els treballs amb una sessió organitzativa per establir les bases de les dinàmiques i mètodes de treball”. Amb aquesta reunió, s’inicia “un període d’un any per forjar els consensos bàsics que el país necessita per a les universitats del futur”. Uns acords, que tal com ha passat en altres pactes nacionals que s’han signat a Catalunya a les darreres dècades –alguns com el de Recerca amb molt d’èxit–, “serveixen en qualsevol circumstància política”, ha subratllat Navarro.\nLes qüestions claus que es debaten en el marc del PNU són:\nL’estructura del PNU consta d’un plenari, una taula permanent i quatre grups de treball. En el plenari, hi són representats els rectors i els presidents dels Consells Socials de les universitats catalanes, els representats dels grups parlamentaris, el Consell de l’Estudiant de Catalunya (CEUCAT), l’Agència Catalana per a la Qualitat del Sistema Universitari (AQU), el Consell Escolar de Catalunya, les organitzacions sindicals i empresarials, un grup d’experts en l’àmbit de l’educació superior, i el Govern, mitjançant els alts càrrecs de la Secretaria d’Universitats i Recerca.\nEl PNU també compta amb una taula permanent integrada pel rector que presideixi l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (ACUP), dos rectors de les universitats públiques, el rector d’una universitat privada, un representant dels Consells Socials, un membre del CEUCAT, el president d’AQU Catalunya, qui ostenta la presidència de la Comissió d’Empresa i Coneixement del Parlament de Catalunya, dos representants de les organitzacions sindicals i altres dos de les empresarials; així com cinc representants del Govern.\nPel que fa als grups de treball, van ser un total de quatre que es van configurar al voltant del Què (missió de la universitat: docència, recerca i transferència de coneixement; acció social i territorial, etcètera), el Qui (la comunitat universitària formada per PDI, PAS i estudiants), el Com (criteris d’organització que incideixen en la qualitat), i el Quant (recursos econòmics: finançament, preus i beques, etcètera). En aquest sentit, es va debatre sobre qüestions cabdals del model universitari com ara el model de finançament de les universitats, l’estabilització de les plantilles, el sistema de tarifació social, o el model de governança, entre d’altres.\nEl secretari d’Universitats i Recerca va referir-se al consens bàsic existent sobre que “l’èxit aclaparador del sistema universitari català difícilment podrà continuar si no som capaços d’assolir les cotes de finançament que requereix”. Navarro va reconèixer el treball “modèlic” d’un sistema català d’universitats que ha estat capaç de millorar posicions en els rànquings internacionals de qualitat amb “enormes esforços en el marc de nivells de finançament que al 2011 van arribar a mínims històrics. Cal corregir el model i la quantia del finançament, a banda d’incidir en models de contractació flexible en la línia dels països amb els sistemes més avançats”.\nPer veure la nota de premsa feu click aquí.\nMés informació feu click aquí.


Las policías locales de Aragón contarán con una identificación unificada - Aragón Digital\nNueva identificación de la Policía Local\nEn cuanto a las transferencias de este año, la directora general -que ha estado acompañada por el director general de Administración Local, José Ramón Ibáñez, y por el comisario de la Unidad de la Policía Adscrita, Antonio Rúa – ha informado de que han sido once los ayuntamientos que han recibido el tope del 25% de inversión, conforme a los proyectos presentados.\nAsí, se añade un apartado denominado ‘Condecoraciones al mérito policial’, en el que se señala que estos premios «tienen por objeto reconocer y constatar públicamente la actuación tanto de los miembros de la Unidad del Cuerpo Nacional de Policía Adscrita como de los miembros de los cuerpos de la Policía Local de los municipios aragoneses”, y también a quienes “se distingan por su colaboración con las Fuerzas y Cuerpos de Seguridad citados».\nPrecisamente este martes han arrancado las jornadas formativas sobre violencia machista, con una charla impartida por Yolanda Mateo, jefa del grupo de la Unidad de Familia y Mujer de la Policía Nacional, que ha hablado sobre la «Actuación policial ante la violencia de género». La formación continuará con otras cuatro charlas hasta el próximo 3 de diciembre.


Museu Etnològic de Barcelona | Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya\nMuseu Etnològic de Barcelona El patrimoni de la vida quotidiana\nL’etnologia no és només un conjunt de peces. Els objectes són el punt de partida per fer que el visitant interpreti el seu entorn social. Aquesta és la principal premisa de l’actual Museu Etnològic de Barcelona, totalment renovat el 2015.\nEls seus inicis daten de finals dels anys 10 del segle XX, quan un grup d’intel·lectuals pioners de l’etnografia catalana van veure la necessitat de preservar i interpretar les societats tradicionals. Finalment es van inaugurar dues institucions, les col·leccions de les quals conformarien els fons del Museu Etnològic de Barcelona: el Museu d’Indústries i Arts Populars (1942) i el Museu Etnològic i Colonial (1949). Es van recollir i exhibir objectes dels cinc continents. Actualment una part d’aquest fons es pot veure al Museu de Cultures del Món.\nA partir de l’ultima remodelació, el Museu Etnològic de Barcelona centra el seu focus en l’àmbit català, però sense oblidar les relacions amb altres comunitats i cultures. L’eix principal és l'exposició permanent “Sentir el patrimoni”.\nL'espai central de la sala està ocupat per sis objectes de grans dimensions -una barca, una premsa de vi, un teler, un bufador de ferrer i un armari d’herbolari- que simbolitzen sis àmbits temàtics que formen part de totes les cultures. Els envolten altres peces que mostren les particularitats i la universalitat de la cultura humana. Tot un lateral de la sala està format per un gran fris d'objectes de diferents orígens geogràfics, històrics i temàtics.\nL’exposició compta amb recursos audiovisuals i continguts multimèdia i fins i tot amb un espai on el visitant pot manipular algunes peces. També es recomana visitar els dos patis interiors. En un d’ells el visitant veurà els dos gegants de la ciutat de Barcelona, la reina Violant i el rei Jaume I, realitzats per Domènech Umbert l'any 1984.\nDiumenges i festius, de 10.00 h a 20.00 h.\nLes persones de 16 a 29 anys.\nLes persones aturades o posseïdores de la targeta rosa reduïda.\nLes famílies amb un màxim de dos acompanyants adults, sempre que com a mínim un d’ells sigui el pare, la mare o el tutor legal. És imprescindible que hi hagi com a mínim un membre menor de 16 anys.\nEls posseïdors del carnet de família nombrosa.\nEls posseïdors del carnet de família monoparental.\nEls posseïdors del carnet de biblioteques de Barcelona.\nEls posseïdors de bitllets d’autobusos turístics, en els termes establerts al conveni signat per l’Institut de Cultura de Barcelona i l’entitat o societat titular de la gestió dels esmentats autobusos.\nEls grups superiors a deu persones.\nEn tots els casos caldrà acreditar-ne la condició.\nL'entrada és combinada i dóna dret a la visita del Museu de Cultures del Món i el Museu Etnològic de Barcelona.\nPrimer diumenge del mes i tots els diumenges de 16.00 h a 20.00 h.\nVisites concertades de grups d’estudi realitzades durant un matí o una tarda lectiva.\nMembres acreditats de l’ICOM.\nMembres acreditats de l’Associació de Museòlegs de Catalunya.\nGuies turístics professionals en l’exercici de la seva feina.\nEls professors d’ensenyament reglat acreditats per la direcció del centre educatiu.\nProfessors d’ensenyament reglat quan acompanyin un grup d’estudiants.\nPersones que disposin del passi metropolità d’acompanyant d’una persona amb discapacitat.\nPosseïdors de la targeta BCN Card.\nPersones inscrites al registre Gaudir + BCN


El Port de Tarragona posa el seu gra de sorra per tirar endavant el port esportiu del Cap Salou\nEl projecte de construcció i explotació del port esportiu del Cap Salou ha rebut aquest dijous un impuls decisiu amb la signatura d’un protocol de col•laboració entre l’Autoritat Portuària de Tarragona i l’Ajuntament de Salou. Un acord bàsic perquè la localitat pugui promoure, gestionar, impulsar i cercar possibles interessats en la construcció i posterior explotació del futur port esportiu.\nEls terrenys, coneguts com l’antiga pedrera, formen part del domini públic portuari de l’APT. El consistori estima que s’invertiran més de 60 MEUR en la construcció d’uns 920 amarratges -216 en marina seca- amb eslores que van dels 10 als 30 metres i per a embarcacions de fins a 17 metres de calat.\nL’alcalde de Salou, Pere Granados, i el president de l’APT, Josep Andreu, s’han reunit aquest matí per tal de formalitzar el conveni. Aquest és el primer pas per al futur port esportiu, que és l’únic port esportiu que es pot desenvolupar al litoral català -segons marca el Pla de Ports de la Generalitat de Catalunya 2007-2015- de manera viable econòmicament, tècnicament i ambiental. El projecte permetria dignificar aquesta zona degradada ja que es considera que l’afectació al territori és mínima perquè es trobaria a l’abric d’un accident orogràfic ocupant un espai natural destruït per una activitat extractiva.\nEn aquests terrenys del terme municipal de Salou, l’Ajuntament pretén dur-hi a terme un projecte de gran importància turística. Al marge de la zona nàutica hi hauria també un espai per a club social i comercial, ha explicat l’alcalde, Pere Granados. El batlle ha afirmat que “la implantació d’aquest port tindrà un impacte positiu perquè restituirà i dignificarà aquest àmbit, donant-li un ús i una nova imatge, eliminant definitivament aquesta ferida oberta a l’extrem nord del Cap Salou”.


Quin títol tècnic ha creat la Generalitat? - El triangle\nLa Generalitat ha creat el títol propi de tècniques de dansa urbana. Aquest és el setè títol propi de la Generalitat, que s’afegeix als de tècnic en arts de circ; tècnic en prevenció, extinció d’incendis i salvaments; tècnic en xarxes, instal·lacions i estacions de tractament d’aigua; tècnic en manteniment de vaixells esportius i d’esbarjo; tècnic superior en circ; i, finalment, tècnic superior en tècniques d’actuació teatral.\nSegons el Govern de la Generalitat, amb aquests títols es volen cobrir les necessitats de qualificació professionals. Els alumnes que cursin el cicle de grau mitjà de tècnic en tècniques de dansa urbana rebran formació relacionada amb com aplicar tècniques de dansa urbana, basades en la programació d’una actuació o coreografia, ballant com a solista o amb una parella, o com a membre d’un grup. El curs tindrà una durada de 1.400 hores lectives i es repartirà en dos cursos acadèmics. Es considera dansa urbana el breaking, el locking, el popping i el hip-hop.\nAquesta formació depèn del departament d’Educació, dirigit fins ara per Josep Bargalló. Aquesta nova opció formativa ha estat acordada entre Educació i les entitats que es dediquen a la dansa urbana.\nEl citat decret d’Educació pot ser un dels últims de Bargalló al capdavant del departament, ja que tot indica que aquest conseller no repetirà en el pròxim govern independentista que estan acabant de pactar ERC i Junts.\nPrevLa LFP decide al límite si vale el extraño aval de Laporta


Benlloc – Curs per al maneig de desfibril·lador\nCurs per al maneig de desfibril·lador\nL’Ajuntament de Benlloc ofereix un curs de maneig de desfibril·lador, el curs està dirigit a persones empadronades a Benlloc i serà gratuït i amb places limitades.\nPer a assistir al curs us podeu inscriure a l’enllaç que hi ha a continuació o acudint de forma personal al consistori.\nEl curs serà el dia 3 d’agost de 10 a 13 hores i de 16 a 19 hores.\nSaber utilitzar un Desfibril.lador Extern Automàtic (DEA) és imprescindible per poder assistir en cas d’una parada cardíaca i pot ser definitiu. Encara que no és complicat d’utilitzar, una formació guiada per personal expert ajuda a familiaritzar-se amb els passos a seguir i controlar la situació en cas d’emergència.\nAquesta ferramenta s’utilitza per al restabliment d’un ritme cardíac elèctricament i mecànicament efectiu davant casos de fibril·lació o taquicàrdia ventricular que puguen registrar-se a la localitat, un instrument que fa de Benlloc un territori cardioprotegit.\nRecordem que Benlloc compta amb un desfibril·lador a la Llar dels jubilats Daniel Fortea i un altre que està a l’Ajuntament i es transporta al camp de futbol i l’Auditori Municipal, segons els esdeveniments. A més, s’instal·la a la piscina durant la temporada d’estiu.\nCurs gratuït de noves tecnologies per a majors\nTags: curs, desfibril·lador


Home > Wetteksten > Bijzondere wet van 8 augustus 1980 tot hervorming der… > Art. 92bis\nArt. 92bis Toegevoegd aan de afdruklijst\nvolgende: Art. 92bis/1\nvorige: Art. 92\nTrefwoorden: afvalstoffen, arbeidskaart, begraafplaats, betaald educatief verlof, Brussels Hoofdstedelijk Gewest, fiscale bevoegdheid, ... (toon meer)\nAnnot. Art. 92bis, § 1\nIn het samenwerkingsakkoord, dat overeenkomstig het tweede lid instemming heeft gekregen bij de wet of het decreet, kan er echter in worden voorzien dat de uitvoering ervan zal worden verzekerd door uitvoerende samenwerkingsakkoorden die gelden zonder dat de instemming bij de wet of het decreet vereist is.\nAnnot. Art. 92bis, § 2\n§ 2. De Gewesten sluiten in ieder geval samenwerkingsakkoorden voor de regeling van de aangelegenheden die betrekking hebben :\nAnnot. Art. 92bis, § 2, a)\na) op de hydrologie en de waterbeheersing, op de waterwegen die de grenzen van een Gewest overschrijden, op de te beslissen werken en de te nemen maatregelen door een Gewest, waarvan de inwerkingtreding of de afwezigheid schade zouden kunnen veroorzaken in een ander Gewest;\nAnnot. Art. 92bis, § 2, b)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, c)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, d)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, e)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, f)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, g)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, h)\nAnnot. Art. 92bis, § 2, i)\ni) op de organisatie langs de autosnelwegen, van nationale sensibiliseringsacties inzake verkeersveiligheid.\nAnnot. Art. 92bis, § 3\nAnnot. Art. 92bis, § 3, a)\nAnnot. Art. 92bis, § 3, b)\nAnnot. Art. 92bis, § 3, c)\nAnnot. Art. 92bis, § 3, d)\nAnnot. Art. 92bis, § 3, e)\nAnnot. Art. 92bis, § 3, f)\nf) voor de aanwijzing van een bevoegde overheid inzake de doorvoer van afvalstoffen in het kader van de Europese verplichtingen.\nAnnot. Art. 92bis, § 4\n§ 4. De Gemeenschappen sluiten in ieder geval een samenwerkingsakkoord voor de regeling van de aangelegenheden die betrekking hebben op de Zeevaartschool te Oostende en te Antwerpen en het internaat ervan.\nAnnot. Art. 92bis, § 4bis\n§ 4bis. De federale overheid, de Gemeenschappen en de Gewesten sluiten, elk wat hen betreft, in ieder geval één of meer samenwerkingsakkoorden over de vertegenwoordiging van België bij internationale en supranationale organisaties en over de procedure in verband met de standpuntbepaling en met de bij gebreke van consensus aan te nemen houding in deze organisaties.\nAnnot. Art. 92bis, § 4ter\nAnnot. Art. 92bis, § 4quater\nHet bedrag van het pensioen dat zal worden toegekend aan de personeelsleden van de provincie Brabant die ter uitvoering van deze bepaling naar de federale Staat, de provincie Vlaams-Brabant, de provincie Waals-Brabant, het Brussels Hoofdstedelijk Gewest, de Franse Gemeenschapscommissie, de Vlaamse Gemeenschapscommissie of de Gemeenschappelijke Gemeenschapscommissie worden overgeheveld, mag niet langer zijn dan het bedrag van het pensioen dat zij zouden hebben gekregen overeenkomstig de wettelijke en reglementaire bepalingen die op het ogenblik van de overheveling op hen van toepassing waren, maar rekening houdend met de wijzigingen die deze bepalingen later zouden hebben ondergaan krachtens algemene maatregelen die van toepassing zijn op de instelling waartoe ze op het ogenblik van de overheveling behoorden.\nAnnot. Art. 92bis, § 4quinquies\nAnnot. Art. 92bis, § 4sexies\n§ 4sexies. De federale overheid en de gemeenschappen sluiten in ieder geval een samenwerkingsakkoord betreffende de coördinatie van de regelgeving en de regulering van de aan de audiovisuele en auditieve mediadiensten enerzijds en de telecommunicatie anderzijds gemeenschappelijke netwerken en elektronische communicatiediensten.\nAnnot. Art. 92bis, § 4septies\n§ 4septies. De gemeenschappen en de federale overheid sluiten in elk geval een samenwerkingsakkoord :\nb) over de uitwisseling van informatie in het kader van de uitoefening van de bevoegdheden bedoeld in artikel 5, § 1, I, eerste lid, 7°, b).\nAnnot. Art. 92bis, § 4octies\n§ 4octies. Met betrekking tot het betaald educatief verlof, sluiten de gewesten en de gemeenschappen een samenwerkingsakkoord om de opleidingen te organiseren en te erkennen.\nAnnot. Art. 92bis, § 4nonies\n§ 4nonies. Wanneer een of meerdere gewesten op aanvullende wijze de investeringen in de aanleg, de aanpassing of de modernisering van de spoorlijnen wensen te financieren, overeenkomstig artikel 6, § 1, eerste lid, 14°, sluiten de federale overheid en het of de betrokken gewesten in elk geval een samenwerkingsakkoord dat voor het of de betrokken gewest(en) de evenredigheid bepaalt die de in artikel 6, § 1, X, 14°, bedoelde aanvullende financiering mag aannemen in verhouding tot de financiering van de investeringen die gerealiseerd zijn ter uitvoering van het federaal meerjareninvesteringsplan. Dit samenwerkingsakkoord wordt gesloten voor een duur die de vervaldatum van het overeenkomstige federale meerjareninvesteringsplan niet mag overschrijden.\nAnnot. Art. 92bis, § 4decies\n§ 4decies. De federale overheid, de gemeenschappen en de gewesten sluiten in elk geval een samenwerkingsakkoord om de modaliteiten met betrekking tot de in artikel 11bis, tweede en derde lid, bedoelde aangelegenheden nader te regelen.\nAnnot. Art. 92bis, § 4undecies\n§4undecies. De federale overheid en de gemeenschappen sluiten in ieder geval een samenwerkingsakkoord voor de uitoefening van de in artikel 5, § 1, III, tweede lid bedoelde opdrachten.\nAnnot. Art. 92bis, § 5\n§ 5. De geschillen die tussen de contracterende partijen bij de in de §§ 2, 3, 4, 4bis, 4ter, 4quater en 4sexies tot 4undecies bedoelde akkoorden rijzen met betrekking tot de uitlegging of de uitvoering van die akkoorden, worden beslecht door een bij de wet opgericht rechtscollege.\nBetwistingen omtrent wraking van de voorzitter of van een lid van het rechtscollege worden beslecht door de voorzitter in functie van het Grondwettelijk Hof .\nDe voorzitter wordt gecoöpteerd door de leden; bij gebreke van aanwijzing van de leden of van coöptatie van de voorzitter gebeurt de aanwijzing door de voorzitter in functie van het Grondwettelijk Hof .\nAnnot. Art. 92bis, § 6\n§ 6. De partijen bij de andere dan de in de §§ 2, 3, 4, 4bis, 4ter, 4quater en 4sexies tot 4undecies bedoelde samenwerkingsakkoorden, kunnen eveneens de bepalingen van § 5 daarop van toepassing maken.\nAnnot. Art. 92bis, § 7\n§7. Er wordt een hoofdstedelijke gemeenschap van Brussel opgericht met het oog op overleg over de aangelegenheden bedoeld in artikel 6, § 1, die meerdere gewesten aanbelangen, in het bijzonder mobiliteit, verkeersveiligheid en de wegenwerken vanuit, naar en rond Brussel. De gewesten zijn lid van de hoofdstedelijke gemeenschap en de vertegenwoordigers van hun regeringen hebben er zitting in. Alle gemeenten van het Brusselse Hoofdstedelijke Gewest en van de provincies Vlaams-Brabant en Waals-Brabant, evenals de federale overheid zijn van rechtswege lid van de hoofdstedelijke gemeenschap. De provincies Vlaams-Brabant en Waals-Brabant kunnen vrij toetreden.\nBij wijze van overgangsmaatregel heeft het in het derde lid bedoelde overleg plaats buiten de hoofdstedelijke gemeenschap in afwachting van het sluiten van het in het tweede lid bedoelde samenwerkingsakkoord.


Arabianomics.site | десятки затрат читы на skyrim the elder scrolls 5 на слитки сожалению образом\n" to bring up the command prompt and then type the code\nВам чит на skyrim the Скачать читы на открытие всех локаций в skyrim - читы для игры копатели онлайн elder scrolls 5 на слитки чем поделиться с другими геймерами?\nи хитрости по прохождению скачать читы на the history of ages 1.3.7.1 игры!\nОтдельная благодарность naxac, за тестирование, оказанную won’t pay for an online, single общество, фактически, не осуществляет переводов денежных средств и не оказывает каких-либо банковских услуг, то всю ответственность за правильность осуществления перевода несут.


Capítol 342 | One Piece Català Wiki | Fandom\nRevisió de 21:35, maig 20, 2016; BroOk (mur | contribucions)\nMissatgers de la Foscor\nEpisodi 242 (p. 2-19)\nMissatgers de la Foscor és el capítol 342 de One Piece. El seu llançament va ser el 2004. Es troba al volum 36.\nLa Vida Accidental d'en Gedatsu a la Mar Blava Vol. 26: "L'Autobús és portat per en Tisores".\nAmb la Mozu i la Kiwi lluitant per mantenir-se dretes amb el vent, en Franky vaga per Water 7 a la recerca d'en Ruffy. Els altres membres es posen al dia amb ell i l'informen que van veure l'Usopp, que encara creuen que és un dels membres dels Barret de Palla, al Going Merry. Per intentar atraure en Ruffy, en Franky decideix segrestar l'Usopp com a esquer.\nA la seu de la Galley-la, en Ruffy, en Zoro, la Nami i en Chopper segueixen sent perseguits. A l'interior, l'Iceburg li demana a la Califa que surti de l'habitació i que li envii en Paulie. L'Iceburg li dóna detalls d'una tasca que ell accepta sense discutir. Surt de l'habitació, que dóna a les seves excuses i deixant els quatre mestres d'aixa restants vigilant. Entra a la Sala de la Presidència, troba una caixa forta i posa una combinació que l'Iceburg li havia donat.\nLa Nico Robin, juntament amb l'home amb màscara d'ós es veuen de peu en un terrat contestant a un Den Den Mushi dient que tots dos estan llestos. De sobte, hi ha una explosió a la seu de Galley-La alertant a tots als del voltant de la zona. Un assaltant d'estil mosqueter està sent perseguit pels voltants. Utilitza un fuet amb pues per escapar a una planta superior on s'enfronta als treballadors de la Galley. La Robin i l'home amb màscara d'ós també estan sent perseguits per la zona.\nEls del Barret de Palla, que estaven ocupats observant el caos, s'adonen que en Ruffy ha desaparegut.\nDe tornada a l'habitació de l'Iceburg, en Paulie ha trobat un munt de papers a la caixa forta. Dos homes emmascarats apareixen darrere seu.\nObtingut de «https://onepiece.fandom.com/ca/wiki/Cap%C3%ADtol_342?oldid=83046»


Blog XarxaLlull » Frankfurt\nArticles trobats per Frankfurt\nEtiquetes: Alemanya, Cultura, Espais catalans, Frankfurt, Geoliteratura\nQuè hi ha de català a Frankfurt? Escultures, associacions, persones, edificis… Descobriu-ho amb l’excursió que hem organitzat dins del marc del seminari d’Introducció a la Cultura Catalana de la Goethe Universität Frankfurt. Es tracta d’una ruta que recorre els espais cat[...]\nGira alemanya del duet Jansky\nEtiquetes: Alemanya, Frankfurt, Música, Poesia\n“M’agrada molt el treball del duet Jansky perquè era una barreja de poesia i de música molt creativa i experimental, i hem creat un nou poema/cançó molt divertit”. N. “Mir hat am meisten der Musikmix gefallen: Die elektronischen Töne, Sprachgesang und Verwendung von Instrumenten (Querflöte Jaume).” [...]


Pago la Jara 2014. Comprar vi de D.O. Toro.\nInici > Vi>Vi negre>Telmo Rodríguez>Pago la Jara\n40,36 $ / ampolla\nCaracterístiques de Pago la Jara\nPago la Jara és un vi negre elaborat per la bodega Compañía de Vinos Telmo Rodríguez a la D.O. Toro.\nAquesta "companyia" elabora vins per diferents denominacions d’origen espanyoles (Màlaga, Alacant, Rioja, Rueda, Ribera del Duero, Toro...). En totes les zones en les quals produeix vi el celler procura emprar sempre varietats autòctones de cada regió.\nEl raïm de Pago la Jara procedeix dels pobles d'Argujillo, Villabuena i Morales, de 5 parcel·les que formen 4 hectárees de vinya pertanyents a 3 famílies de proveïdors que treballen la viticultura tradicional raonada amb la companyia des de 1998, amb plantacions de Tinta de Toro en vas, conreades sobre sòls calcáris profunds i ben drenats de textura variable. Fermenta amb llevats autòctons en tines de fusta de roure de 3000 kg i envelleix 18 mesos en bóta francesa de boscos de diferent procedència. 70% noves, 20% d'un vi i 10% en un fudre de 1500 litres.\nCérvol, Carns vermelles rostides, Porc senglar, Xai a la graella, Caça major\nNota de tast Pago la Jara\nPago la Jara 2014 és un vi negre madur, intens i poderós. Molt bona anyada que mostra tota l'opulència d'aquest vi amb elegància. Nas equilibrat, aromes de fruita negra madura i notes torrades molt refinades. En boca mantén tota la força amb sedositat i una lleugera frescor. És la joia de la companyia.